Справа № 132/3359/19
Провадження №11-кп/801/486/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 00000108 від 09.03.2019 за апеляційними скаргами адвоката прокурора Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 09.02.2024, яким

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з професійно-технічною освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_12 вирішено відраховувати з моменту взяття його під варту в порядку виконання даного вироку суду.

Згідно ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк покарання ОСОБА_12 термін його попереднього ув`язнення з 13.03.2019 року до 03.12.2019 року включно з розрахунку день за день.

Скасовано запобіжний захід стосовно ОСОБА_12 у виді застави з покладеними обов`язками.

Внесену 03.12.2019 року суму застави в розмірі 96050 гривень повернуто заставодавцеві.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт Турбів Липовецького району Вінницької області, громадянина України, мешканця АДРЕСА_2 , з повною загальною середньою освітою, пенсіонера, неодруженого, раніше засудженого: вироком Ленінського районного суду м.Вінниці від 10.10.1975 за ч.2 ст.141 КК України 1960 року на два роки позбавлення волі; вироком Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.01.1977 за ч.2 ст. 140, ст. 43 КК України 1960 року на чотири роки позбавлення волі; вироком Бердичівського міського суду Житомирської області від 02.03.1981 року за ч.2 ст.140 КК України 1960 року на п`ять років позбавлення волі з конфіскацією майна; вироком Знам`янського міського суду Кіровоградської області від 17.09.1986 за ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 141, ч. 2 ст. 229-6, ст. 42 КК України 1960 року на вісім років позбавлення волі з конфіскацією майна; вироком Вінницького обласного суду від 13.03.1996, постановою Бердичівського міського суду Житомирської області від 08.01.2002 за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 263, ст. 70 КК України на п`ятнадцять років позбавлення волі з конфіскацією майна; вироком Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.12.2009 за ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ст. 70, 71 КК України на вісім років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільненого з місць позбавлення волі 02.10.2015 після відбуття покарання,

визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ст. 348 КК України, та призначено йому покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на п`ять років, за ст. 348 КК України у виді позбавлення волі строком на десять років.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на десять років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 вирішено відраховувати з часу набрання законної сили даним вироком суду.

Згідно ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк покарання ОСОБА_7 термін його попереднього ув`язнення з 13.03.2019 до дня набрання цим вироком суду законної сили включно, з розрахунку день за день.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено до набрання вироком суду законної сили, але не довше ніж на 60 днів, тобто до 08.04.2024 включно.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_12 восени 2015 року неподалік об`їзного шосе міста Бердичів Житомирської області знайшов пістолет конструкції Токарева "ТТ" калібру 7,62, а також не менше восьми патронів до нього калібру 7,62x25 мм, й маючи умисел на незаконне носіння, зберігання і збут вогнепальної зброї та бойових припасів, діючи умисно забрав із собою, тим самим незаконно придбав їх.

У подальшому ОСОБА_12 , усвідомлюючи, що вказаний пістолет з магазином для патронів є вогнепальною зброєю, патрони до нього бойовими припасами, таким чином він, розуміючи неправомірність своїх дій, з осені 2015 року почав їх незаконно зберігати за місцем своєї реєстрації по АДРЕСА_1 , а також їх носити без передбаченого законом дозволу, всупереч вимог п. 21 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію", Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2012 року №576, та Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями металевими снарядами смертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом МВС України від 21.08.1998 року №622.

Згодом, приблизно на початку березня 2019 року ОСОБА_12 вступив у злочинну змову з ОСОБА_7 з метою незаконного зберігання та перевезення з місця реєстрації в АДРЕСА_3 до м. Вінниці вогнепальної зброї пістолета конструкції Токарева "ТТ" калібру 7,62 та бойових припасів до нього, а саме патронів калібру 7,62x25 мм.

Так, з метою реалізації свого злочинного умислу, перебуваючи за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_12 помістив поліетиленовий пакет з вісьмома патронами калібру 7,62x25 мм до лівої кишені своїх штанів, а також незаконно збув ОСОБА_7 за рахунок боргу у сумі 200 доларів США пістолет конструкції Токарева "ТТ" з магазином, який був споряджений бойовими патронами до нього калібру 7,62x25мм у невстановленій кількості, але не менше одного патрону. При цьому, ОСОБА_7 діючи незаконно, всупереч встановленого порядку визначеного законодавством, придбав вказану вогнепальну зброю та бойові припаси до нього у невстановленій кількості, але не менше одного патрону, які помістив до лівої внутрішньої кишені своєї куртки.

Далі ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , незаконно зберігаючи при собі вогнепальну зброю та бойові припаси відповідно, з метою їх перевезення до міста Вінниці сіли до автомобіля марки "Audi" моделі "А6", чорного кольору, на іноземній реєстрації Республіки НОМЕР_1 , реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , та під керуванням ОСОБА_12 поїхали автомобільною дорогою М-21 сполученням Виступовичі Житомир Могилів-Подільський у напрямку м. Вінниця.

При цьому, в період з 20 годин 00 хвилин 08.03.2019 року до 08 годин 00 хвилин 09.03.2019 року згідно розстановки сил та засобів Управління патрульної поліції у Вінницькій області на території обслуговування автодорозі міжнародного значення М-21 "Виступовичі Житомир Могилів-Подільський" на службі перебував екіпаж "Юнкер "1040" на службовому автомобілі марки "Toyota" моделі "Prius", державний номерний знак НОМЕР_3 у складі інспекторів роти № НОМЕР_4 батальйону управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції ОСОБА_13 (спеціальний жетон №0011152) та молодшого лейтенанта поліції ОСОБА_14 (спеціальний жетон №0167744), які перебували у форменому одязі із спецзасобами та вогнепальною зброєю.

Близько 22 годин 30 хвилин 08.03.2019 року автомобіль "Audi" моделі "А6", реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , в якому пересувались ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , які незаконно перевозили зброю та боєприпаси відповідно, був помічений інспекторами патрульної поліції ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

У цей час, зокрема інспектор ОСОБА_13 на ділянці шляху "277 кілометр" автомобільної дороги М-21, помітивши, що водій даного автомобіля марки "Audi" моделі "А6" рухається порушенням вимог п.п."в" п.2.9 розділу 2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, положеннями якого водієві забороняється керувати транспортним засобом з номерним знаком, що не освітлений у темну пори доби, відповідно до п.1 ч.І ст.35 Закону України "Про Національну поліцію" висунув вимогу спеціальним звуковим сигналом про зупинку вказаного транспортного засобу.

Виконавши вимогу працівників поліції, водій зазначеного автомобіля "Audi" моделі "А6", на іноземній реєстрації Республіки НОМЕР_1 , реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_12 зупинив автомобіль та, перебуваючи в салоні, очікував працівників поліції.

Після цього інспектори ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підійшли до автомобіля марки "Audi" моделі "А6", представились та повідомили причину зупинки, вказавши на недолік водію, на що ОСОБА_12 вийшов з авто та намагався поводити себе природно, аби його та ОСОБА_7 дії, спрямовані на незаконне зберігання та перевезення вогнепальної зброї та бойових припасів відповідно, не були викритими.

Далі інспектор ОСОБА_13 у відповідності до ч. 1 ст. 32 Закону України "Про Національну поліцію" почав перевіряти документи водія автомобіля "Audi" моделі "А6" ОСОБА_12 , а саме посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу та поліс обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Під час перевірки наданих ОСОБА_12 документів, останній почав помітно нервувати та у поліцейських виникли підозри, що водій автомобіля марки "Audi" моделі "А6" може перебувати в стані наркотичного сп`яніння та зберігати при собі предмети та речі, обіг яких заборонено на території України.

При цьому, інспектор ОСОБА_13 , діючи згідно ч. 4, 5 ст. 264 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провів огляд автомобіля моделі "Audi" моделі "А6". Далі інспектор ОСОБА_13 спільно з інспектором ОСОБА_14 діючи відповідно до ч. 1-6 ст. 34 Закону України "Про Національну поліцію" провели поверхневу перевірку ОСОБА_12 , під час якої останній на вимогу поліцейських дістав з кишень одягу усі речі, у тому числі поліетиленовий пакет, у якому знаходились вісім патронів, які відповідно до висновку судової експертизи зброї від 04.04.2019 року №104 є бойовими припасами до нарізної вогнепальної зброї пістолетними патронами калібру 7,62x25 мм, призначеними для стрільби з пістолетів конструкції Токарева "ТТ" та пістолетів-кулеметів конструкції ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 "ПКД, ПКШ, ПКС" та іншої зброї під даний патрон.

Помітивши вказані патрони, інспектор патрульної поліції ОСОБА_13 , діючи відповідно до вимог Закону України "Про Національну поліцію" підійшов до передньої правої частини автомобіля "Ауді" і запропонував пасажиру ОСОБА_7 вийти на зовні та розпочав проводити поверхневу перевірку.

У цей час, приблизно о 22 години 35 хвилин 08.03.2019 року ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що перед ним стоять працівники правоохоронного органу, які перебувають при виконанні службових обов`язків, з метою їх умисного вбивства, щоб не бути затриманим за вчинення злочину, вийшов з автомобіля і під час проведення його поверхневої перевірки інспектором ОСОБА_13 відштовхнув останнього.

Усвідомлюючи, що придбаний у ОСОБА_12 пістолет відноситься до вогнепальної зброї, призначенням якої є механічне ураження живої цілі, а можливими наслідками його застосування є заподіяння смерті особі, зокрема працівника правоохоронного органу, ОСОБА_7 не маючи законних підстав на носіння та використання вказаної вогнепальної зброї, різко дістав правою рукою з внутрішньої кишені куртки попередньо споряджений набоями пістолет конструкції Токарева "ТТ", та, дославши лівою рукою патрон в патронник, здійснив постріл в напрямку інспектора ОСОБА_14 , однак, не влучив в останнього з незалежних від ОСОБА_7 причин.

Одразу після здійснення пострілу ОСОБА_7 , усвідомлюючи реальну загрозу для свого життя і здоров`я, інспектор ОСОБА_14 заховався за службовий автомобіль марки "Toyota" моделі "Prius", використовуючи транспортний засіб, як укриття.

Далі, після здійснення пострілу в напрямку інспектора ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , продовжуючи тримати в руках пістолет конструкції Токарева "ТТ" та маючи умисел спрямований на позбавлення життя працівника правоохоронного органу, направив вогнепальну зброю в сторону інспектора ОСОБА_13 , однак не здійснив постріл, оскільки останній зник з поля його зору та перебував за автомобілем марки "Audi" моделі "А6", використовуючи транспортний засіб, як укриття.

При цьому, усвідомлюючи реальну загрозу для власного життя і здоров`я, інспектори патрульної поліції ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , перебуваючи за укриттям, дістали пістолети та діючи відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 46 Закону України "Про Національну поліцію" застосували вогнепальну зброю без попередження. Так, ОСОБА_14 здійснив із закріпленого за ним пістолета "Форт-17" № НОМЕР_5 один постріл вгору, а ОСОБА_13 із закріпленої за ним пістолета "Форт-17" № НОМЕР_6 здійснив десять пострілів в напрямку правопорушників з метою припинення злочинних дій.

У цей час, ОСОБА_7 разом з ОСОБА_12 , щоб не бути затриманими, усвідомлюючи вчинення ними злочинних дій, скориставшись темною порою доби зникли з місця події у невідомому напрямку, сховавши пістолет конструкції Токарева "ТТ" з патронами у невстановленому слідством місці.

Згодом під час проведення міжрегіональної поліцейської операції "Сирена" та орієнтування громадськості на території Вінницької і прилеглих областей України 13.03.2019 року ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , були затримані працівниками поліції в м. Умань Черкаської області.

Вказані дії ОСОБА_12 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 263 КК України, як носіння, зберігання, придбання, збут вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Вказані дії ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 263 КК України, як носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу, та за ст. 348 КК України, як замах на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_7 внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді п`яти років позбавлення волі, за ст. 348 КК України до покарання у виді 13 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення більш тяжким покаранням менш тяжкого, остаточно визначити 13 років позбавлення волі. Прокурор вважає, що суд не в повній мірі врахував особу обвинуваченого ОСОБА_7 та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.

Адвокат ОСОБА_9 в апеляційній скарзі, поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , просить змінити вирок в сторону пом`якшення та призначити порання у вигляді двох років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням. Захисник посилається на відношення ОСОБА_12 до своєї вини, а саме щире каяття та визнання своєї вини, активне сприяння розкриттю злочину, позитивні характеристики, постійне місце проживання, молодий вік, відсутність обтяжуючи обставин.

Адвокат ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 в апеляційній скарзі порушує питання про зміну вироку та перекваліфікацію дій ОСОБА_7 на ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 342 КК України. Захисник вважає, що вирок ухвалений з істотним порушенням кримінального процесуального закону та неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність. Судом не враховано дійсні обставини справи, в основу вироку покладені припущення, неправильно оцінені здобуті докази, висновки суду не відповідають фактичним обставин справи, не дотримано вимоги закону щодо доведення вини особи поза розумним сумнівом. Вказує, що його підзахисний ОСОБА_7 не мав умислу на замах на життя працівника правоохоронного органу, а лише використав зброю для відлякування пострілом присутніх. Переконаний, що пояснення потерпілого ОСОБА_13 не відповідають дійсності, а тому їх слід визнати недопустимим доказом. Покази ОСОБА_14 не доводять наявність в діях його підзахисного прямого умислу на позбавлення життя саме його працівника правоохоронного органу, а не іншої особи. Також захисник вважає, що запис з відеореєстратора службового автомобіля та протокол проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 20.05.2019, які покладені в основу вироку, не лише не доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні відповідного замаху, а навпаки підтверджують відсутність такого.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок, перекваліфікувати його дії. При цьому зазначає, що в його діях можливий склад злочину, передбачений ч. 4 ст. 296 КК України чи ч. 1 ст. 345 КК України чи ч. ст. 342 КК України. Посилається на неправдиві показання потерпілого ОСОБА_18 щодо послідовності події. Вказує, що він не здійснював постріли в сторону ОСОБА_18 , оскільки той сидів за машиною. Також вказує на неправдивість пояснень, які надав Жирний щодо виймання обойми з пістолета, адже саме Жирний витягнув обойму. Вказує, що перед подією злочину йому зробили операцію, після якої він приймав препарат ОСОБА_19 , який має дуже сильні можливі побічні дії на нервову систему людини, що не було враховано під час проведення психолого-психіатричної експертизи. Також обвинувачений вважає, що судом було перекручено сутність його розмов зі співкамерником щодо події злочину, адже насправді він вказував на відсутність у нього наміру на посягання на життя поліцейських. Вказує, що докази вчинення ним замаху є сумнівними, від його дій ніхто реально не постраждав.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; виступи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , які підтримали свої апеляційні скарги та заперечили проти вимог сторони обвинувачення; адвоката ОСОБА_9 на підтримку своєї апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення вимог захисників та обвинуваченого щодо суворості покарання та зміни правової кваліфікації, при цьому вказав на м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Вирок суду першої інстанції повинен відповідати вимогам, зазначеним у статтях 370, 374 КПК України.

При розгляді зазначеного кримінального провадження та ухвалення вироку суд в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Суд першої інстанції, провівши судове слідство під час якого були досліджені докази у провадженні, дійшов правильного висновку про визнання винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень. Доведеність винуватості ОСОБА_12 учасниками провадження не оскаржується, а тому в цій частині вирок суду не перевіряється.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263 КК України та ст. 348 КК України, за обставин, викладених у вироку суду, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджуються сукупністю досліджених при судовому розгляді доказів, які згодом суд поклав у основу вироку, і є законним та обґрунтованим.

Зокрема, зазначені висновки суду ґрунтуються на показаннях обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_20 , а також здобутими під час досудового розслідування письмовими доказами.

Обвинувачений ОСОБА_7 не заперечуючи факту здійснення пострілу, вказує на відсутності у нього умислу на вбивство саме працівника правоохоронного органу та стверджує, що здійснив постріл для відлякування поліцейських для можливості втечі, при цьому не досилав патрона у патронник, на спусковий гачок натиснув випадково внаслідок того, що сам оступився та здійснив постріл у бік лісопосадки.

Таке твердження повністю спростовано судом першої інстанції в оскаржуваному вироку.

Так, суд вказав на неузгодженість позиції ОСОБА_7 з його поясненнями, зафіксованими під час негласної слідчої (розшукової) дії невдовзі після затримання, за змістом яких ці його власні вчинки були осмисленими та невипадковими заздалегідь, постріл ним вчинявся відносно поліцейського ОСОБА_14 , а не у лісопосадку, й помістив собі до кишені ОСОБА_7 одразу після здійснених з нього двох пострілів ОСОБА_12 без згадки про вчинення останнім виймання патронів з цієї вогнепальної зброї. Також суд вказав, що за відомостями досліджених відеозаписів дії ОСОБА_7 щодо використання вогнепальної зброї не мають ознак випадковості за відсутності у виразі його обличчя та загальних рухах притаманних несподіваним для людини подіям проявів стану здивування або розгубленості.

Вказані твердження обвинуваченого ОСОБА_7 суд визнав відповідним способом захисту від пред`явленого йому обвинувачення.

Також судом першої інстанції повністю спростовано доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_21 , які він також навів в апеляційній скарзі, про не доведення прямого умислу ОСОБА_7 на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України, та необхідність перекваліфікації дій останнього на ч. 4 ст. 296 КК України. Вже в апеляційній скарзі захисник просив перекваліфікувати дії його підзахисного зі ст. 348 на ч. 3 ст. 342 КК України, а сам обвинувачений ОСОБА_7 на ч. 4 ст. 296 КК України чи ч. 1 ст. 345 КК України чи ч. ст. 342 КК України, наполягаючи на відсутність у нього умислу на посягання на життя працівника правоохоронного органу.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав такі доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , безпідставними, адже сукупність доказів, здобутих законним шляхом, повністю доводить його винуватість в інкримінованих злочинах.

Під час розгляду кримінального провадження, судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що дії ОСОБА_7 були спрямовані проти поліцейських, якими було виявлено наявність зброї в обвинувачених.

Посилання адвоката ОСОБА_8 на недопустимість показів потерпілого ОСОБА_13 , пояснення якого розходяться з твердженнями обвинуваченого ОСОБА_7 , є безпідставними, адже потерпілий давав пояснення в залі суду, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів. При цьому мотивів для обмовляння обвинуваченого не встановлено.

Також суд не вважає пояснення обвинуваченого ОСОБА_22 щодо не виймання ним обойми з пістолету неправдивими, так як останній зазначав, що не розбирається у зброї та не пам`ятає чи витягував набої з пістолету.

Апеляційний суд не вбачає перекручувань фактів ні в поясненнях обвинуваченого ОСОБА_22 ні в поясненнях поліцейських.

Проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням прийшов до правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 263 та ст. 348 КК України.

Наведені в апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника мотиви щодо незгоди із судовим рішенням не спростовують правильності висновків судді і не містять переконливих доводів, які би дозволили апеляційному суду дійти висновку, що судове рішення суперечить нормам процесуального права щодо його законності, обґрунтованості та вмотивованості.

Також апеляційний суд вважає непереконливими доводи прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання, суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

За змістом ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_7 покарання, місцевий суд узяв до уваги дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, має літній вік, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів; на обліку у лікарів нарколога не перебуває та за психіатричою допомогою не звертався, має хворобливий стан здоров`я; за місцем попереднього ув`язнення характеризується негативно, за місцем реєстрації характеризується позитивно, згідно власних пояснень існує за рахунок написання художніх творів. Також суд врахував обтяжуючу покарання обставину - рецидив злочинів.

Призначене ОСОБА_7 покарання за вчинені ним кримінальні правопорушення зазначеним вимогам закону відповідає, воно є пропорційним характеру скоєних дій, їх небезпечності, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відтак, доводи прокурора про м`якість призначеного покарання не заслуговують на увагу і спростовуються наведеним.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_9 щодо суворості призначеного його підзахисному покарання та наявність підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_12 покарання, місцевий суд, разом зі ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, врахував також дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

На переконання колегії суддів, зазначені захисником в апеляційній скарзі доводи, не дають підстав для пом`якшення обраного обвинуваченому покарання та призначення покарання не пов`язаного з реальним позбавлення волі.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Апеляційний суд звертає увагу, що виправлення засудженого є таким впливом покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення. Виправлення виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, зокрема і кримінального.

В контексті наведених положень, колегія суддів приходить до переконання про недоцільність призначення покарання не пов`язаного з позбавлення волі, в аспекті реалізації приписів статей 50, 65 КК.

Призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_12 покарання у виді позбавлення волі повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі винного і є достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченої та запобігання вчинення нових злочинів.

Це рішення належним чином вмотивоване, відповідає вимогам кримінального закону і підстав для зміни вироку, як про це сторона захисту ставить питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги адвоката прокурора Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 09.02.2024 щодо ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ст. 348 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3