УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 751/9227/23

провадження № 51-4479ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Чернігівського апеляційного суду

від 20 червня 2024 року в кримінальному провадженні № 0004149 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 березня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 20 червня

2024 року, ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК

до покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді штрафу

у розмірі 20 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить

340 000 грн без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 до ОСОБА_4

про відшкодування майнових збитків залишено без розгляду у зв`язку із заявленням такого клопотання потерпілим.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 18 червня 2020 року у світлу пору доби о 10:58, керуючи технічно-справним автомобілем марки Toyota Land Cruiser 200, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по сухій прямій асфальтованій проїзній частині вул. Єлецької зі сторони вул. Толстого

в напрямку вул. Преображенської в м. Чернігові та поступово наближаючись

до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого неподалік буд.

АДРЕСА_2 , маючи об`єктивну можливість спостерігати

за діями інших учасників руху, в порушення вимог пунктів 1.3, 1.5, пп «б» п. 2.3,

пп «д» п. 2.3, п. 18.1. та пп «а» п. 4.16 Правил дорожнього руху не стежив

за дорожнього обстановкою, не був уважним під час керування транспортним засобом та відповідно не реагував на її зміну, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортній пригоді, не переконався в безпечності своїх дій, внаслідок чого створив небезпеку для дорожнього руху, життю та здоров`ю громадян та під час наближення до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід ОСОБА_6 , не зменшив швидкість руху, а в разі потреби - не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, для якого може бути створена перешкода чи небезпека, виїхав

на позначений дорожніми знаками та дорожньою розміткою нерегульований пішохідний перехід, де пішохід ОСОБА_6 мав перевагу під час переходу проїзної частини, скоїв наїзд на останнього, спричинивши потерпілому ОСОБА_6 тілесні ушкодження, від яких він помер.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Прокурор у касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Свої вимоги мотивує тим, що апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого

суду щодо ОСОБА_4 , безпідставно погодився із наявністю обставин,

що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також правильністю застосування до нього під час призначення покарання положень ст. 69 КК.

При цьому суд, як зазначає прокурор, не врахував, що вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення належить до суспільно небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, а тому позиція потерпілого у справі щодо покарання, яке винний повинен понести за скоєне, під час вирішення цього питання судом не є вирішальною. Вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання не сприяє досягненню його мети, зокрема виправленню засудженого і попередженню вчинення нових злочинів та є невиправдано м`яким заходом примусу, який

не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

Доводи прокурора щодо безпідставного визнання обставин такими,

що пом`якшують ОСОБА_4 покарання, та застосування до нього положень

ст. 69 КК, а також невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності декількох обставин,

що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання,

не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення

покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України

про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше

до кримінальної відповідальності не притягувався, але притягувався

до адміністративної відповідальності, на обліках у нарколога та психіатра

не перебуває, його стан здоров`я, сімейний стан (одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей), майновий стан обвинуваченого: офіційно працевлаштований, має систематичний легальний дохід, серед іншого обіймає посаду заступника директора ПП «Агроспецтранс», яке визначене як критично важливе для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення, думку потерпілих ОСОБА_7 (викладену у письмовій заяві від 05 лютого 2024 року), ОСОБА_5 (особисто в суді), які просили застосувати до обвинуваченого покарання у вигляді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами, зміст досудової доповіді, згідно якої виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, наявність подяки від колективу головного оперативно-розшукового відділу НОМЕР_2 прикордонного загону ім. князя ОСОБА_8 за допомогу у виконанні обов`язків, почесної грамоти Корюківської міської ради за вагомий внесок у розвиток громади та з нагоди річниці звільнення

м. Корюківка, подяки ГО «Тактична медицина SIVER» за допомогу цивільним громадянам та ЗСУ у боротьбі за збереження життя, подяки командира механізованого батальйону НОМЕР_3 окремої танкової Сіверської бригади за вагомий внесок у підтримці військовослужбовців ЗСУ, подяки командира військової частини НОМЕР_4 за підтримку воїнів у зоні АТО, подяки командира НОМЕР_3 окремої танкової Сіверської бригади за надання волонтерської допомоги, подяки голови Чернігівської ОДА за патріотизм та надану волонтерську допомогу цивільному населенню Чернігівщини та військовим формуванням ЗСУ під час дії воєнного стану в Україні, подяки Чернігівської РДА за вагомий внесок у справу зміцнення обороноздатності держави у період ворожого вторгнення росії на території України, подяки Чернігівського міського голови за вагомий внесок у забезпечення життєдіяльності та оборони міста Чернігова під час активних бойових дій у лютому-квітні 2022 року, подяки начальника четвертої прикордонної застави за вагомий внесок в спільну Перемогу, листи-подяки: від КП «АТП -2528», секретаря Чернігівської міської ради, начальника Чернігівської ОВА за забезпечення міста Чернігова та Чернігівської області пальним в період воєнного стану, а також те,

що він нагороджений відзнакою командира 1 окремої танкової Сіверської бригади «За зразкову службу», нагороджений відзнакою Президента України «За оборону України».

Крім того, суд взяв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставини, що пом`якшують покарання, якими визнав щире каяття (приніс вибачення потерпілим і таке вибачення прийнято потерпілими, висловив жаль

з приводу вчиненого злочину та його наслідків, критично ставиться до вчиненого), добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілим, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення (надання показань про обставини справи та добровільна участь у проведенні слідчих експериментів з його участю).

Суд, беручи до уваги, що є декілька обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, з урахуванням позитивних характеристик особи винного, наведених вище, вважав за можливе перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного у санкції ч. 2 ст. 286 КК, а саме штрафу, тобто застосувати положення ч.1 ст. 69 КК без позбавлення права керування транспортними засобами.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_9

за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, доводи якої в частині безпідставного врахування ряду обставин такими, що пом`якшують винному покарання, застосування положень ст. 69 КК та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через м`якість є аналогічними доводам касаційної скарги прокурора, ствердив

про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок

без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Як убачається з постановленої ухвали, з приводу безпідставного, як на тому наполягав прокурор, визнання щирого каяття обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , суд вказав на те, що допитаний місцевим судом обвинувачений

ОСОБА_4 повністю визнав себе винним в обсязі висунутого йому обвинувачення,

у вчиненому щиро розкаявся, висловив жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію.

Щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється

у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше злочинів. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Зважаючи на наведене та беручи до уваги вищевикладене, суд обґрунтовано ствердив про наявність пом`якшуючої покарання обставини «щире каяття».

Не залишив без уваги апеляційний суд і доводи прокурора про відсутність пом`якшуючої покарання обставини - активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення та із наведенням відповідного обґрунтування

в оскарженій ухвалі навів підстави визнання таких доводів неспроможними.

При цьому колегія суддів вказала на те, що місцевий суд надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку усім вищенаведеним обставинам й дійшов законного і справедливого висновку про те, що вони разом із добровільним відшкодуванням завданої шкоди потерпілим є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, та дають підстави

для призначення ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 286 КК із застосуванням положень

ст. 69 цього Кодексу, та призначив винному основне покарання у виді штрафу

без позбавлення права керування транспортними засобами, вказавши на те,

що саме таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

З наведеними висновками суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлена у кримінальному провадженні ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався

під час її постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його м`якість.

В касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої м`якості призначеного ОСОБА_4 покарання та безпідставності застосування до нього положень ст. 69 КК.

Варто також зауважити, що позиція потерпілого, хоча і не є вирішальною під час призначення засудженому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, як слушно наполягає прокурор у касаційній скарзі, однак обов`язково враховується судом у сукупності із іншими обставинами

у кримінальному провадженні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити прокурору у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 20 червня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3