КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/4365/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні №0000169 - прокурора третього відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2024 року, -

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора третього відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000169 від 20.02.2023 року, ОСОБА_8 , а саме: садового будинку загальною площею 208,4 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; транспортного засобу "BMW X4" державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою повністю задовольнити клопотання прокурора третього відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000169 від 20.02.2023 року, а саме: садового будинку загальною площею 208,4 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; транспортного засобу "BMW X4" державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .

На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт, посилаючись на обставини кримінального провадження, зазначає, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сестрі ОСОБА_9 - ОСОБА_8 на праві власності належить об`єкт нерухомого майна, а саме садовий будинок загальною площею 208,4 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , дата реєстрації права власності - 31.08.2022.

Окрім того, з відповіді ДКІБ СБ України №30/2/4-7174 від 23.05.2024 вбачається, що ОСОБА_8 на праві власності належить також транспортний засіб "BMW X4" державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , дата реєстрації права власності - 23.03.2023.

Так, під час досудового розслідування встановлено, що фактично вказаним майном, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_8 , користується підозрювана ОСОБА_9 .

Допитана ОСОБА_10 показала, що зазначене майно є власністю ОСОБА_9 , та набуто нею особисто.

ОСОБА_9 , будучи державним службовцем у зв`язку із зайняттям нею посади помічника судді Господарського суду Рівненської області, з метою приховання у декларації права власності на зазначене вище майно, придбанні останньою на грошові кошти, отриманні внаслідок здійснення протиправної діяльності, пов`язаної з організацією незаконного переправлення через державний кордон України осіб призовного віку, після придбання вказаного майна, зареєструвала право власності на нього за своєю сестрою - ОСОБА_8 .

На переконання апелянта, враховуючи вищевикладене, а також те, що ОСОБА_9 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком до 12 років з конфіскацією майна, накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_8 , однак придбане за кошти ОСОБА_9 та фактично перебуває у використанні останньої, є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження вимагають вжиття такого методу і державного регулювання як накладення арешту, з метою забезпечення відшкодування підозрюваною шкоди, заподіяної вчиненням суспільно-небезпечного діяння.

Апелянт зазначає, що необхідністю накладення арешту на майно є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження підозрюваним або іншими способами.

А тому, метою накладення арешту на майно, відповідно до п. 3 та 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, є забезпечення конфіскації майна, як виду покарання, а також відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), який може бути заявлено у кримінальному провадженні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи прокурора в підтримку поданої апеляційної скарги, яку остання просила задовольнити з наведених в ній підстав, думку представника власника майна, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважаючи оскаржувану ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що ГСУ СБУ здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000169 від 20.02.2023, за підозрою зокрема ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст.1 ст. 114-1, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1, ч. 4 ст. 28. ч. 3 ст. 332 КК України.

31.05.2024 прокурор третього відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 звернулась до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва із клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000169 від 20.02.2023 року, ОСОБА_8 .

На обґрунтування вимог поданого клопотання прокурор вказала на те, що ОСОБА_9 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 12 років з конфіскацією майна, а тому на переконання прокурора, у даному випадку накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_8 , однак придбане за кошти ОСОБА_9 та фактично перебуває у використанні останньої, є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження вимагають такого методу державного регулювання як накладення арешту, з метою забезпечення відшкодування підозрюваною шкоди, заподіяної вчиненням суспільно-небезпечного діяння.

Прокурор зазначила, що необхідністю накладення арешту на майно є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження підозрюваним або іншими особами.

05.06.2024 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні вказаного клопотання прокурора.

Так, колегія суддів бере до уваги, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції, при цьому було вислухано доводи прокурора, та досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

Відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, слідчий суддя суду першої інстанції послався на те, що ОСОБА_8 , якій належить на праві власності садовий будинок загальною площею 208,4 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та транспортний засіб "BMW X4" державний номерний знак НОМЕР_1 , не є підозрюваною у даному кримінальному провадженні, жодним чином не відноситься до цього кримінального провадження, що унеможливлює накладення арешту на вказане майно та свідчить про відсутність будь-яких підстав для накладення арешту.

Крім того, слідчий суддя зазначив, з чим й погоджується колегія суддів, застосування такого виду заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, яке належить ОСОБА_8 , є очевидним втручанням у права і свободи цієї особи, є обмеженням її права власності та суперечить положенням та завданням кримінального процесуального закону.

До того ж, відсутні і підстави та розумні підозри вважати, що вищезазначене майно є доказом кримінального правопорушення.

Тому слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотання прокурора як такого, що внесено до суду за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власників майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя, встановлюючи наявність правових підстав для арешту майна, виходячи з наданих органом досудового розслідування матеріалів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність таких підстав у цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції Україникожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Відтак, як встановлено колегією суддів, ОСОБА_8 , є третьою особою в даному кримінальному провадженні, жодних відомостей про те, що вона може бути причетна до обставин кримінального провадження за №0000169 від 20.02.2023, за підозрою зокрема ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст.1 ст. 114-1, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1, ч. 4 ст. 28. ч. 3 ст. 332 КК України, матеріали клопотання не містять.

Із зазначеного вбачається, що ОСОБА_8 є добросовісним набувачем вказаного транспортного засобу, зворотнього матеріали клопотання не містять.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, ч.ч. 5, 6 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Зазначених обставин, які передбачені даними нормами процесуального закону, для накладення арешту на вище зазначене майно, колегією суддів за наданими матеріалами клопотання прокурора не встановлено.

Таким чином, як вважає колегія суддів, правових підстав, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, для арешту майна ОСОБА_8 , а саме: садового будинку загальною площею 208,4 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; транспортного засобу "BMW X4" державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_3 , органами досудового розслідування не доведено, а тому слідчий суддя вірно відмовив у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на вказане майно.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що в оскаржуваній ухвалі слідчого судді детально проаналізовано, з чим погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, що стороною обвинувачення не доведено необхідність накладення арешту на вищевказане майно.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя, встановлюючи наявність правових підстав для арешту майна, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність таких підстав у цьому кримінальному провадженні.

Отже, клопотання прокурора не містить за своїм змістом правових підстав, за якими арешт майна в даному випадку є необхідним з метою виконання завдань в даному кримінальному провадженні, визначених ч. 1 ст. 170 КПК України.

З огляду на зазначене, вказані в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення та спростовуються викладеним.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що підстав для скасування ухвали слідчого судді, як про це просить прокурор, немає, а тому ухвалу слідчого судді слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора, з викладеними у ній доводами - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду -

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2024 року, - залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора третього відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4