Житомирський апеляційний суд
Справа №273/2117/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/758/24
Категорія ч.3 ст.15 ч.1 ст.115, ч.2 ст.125 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м.Житомирі матеріали судового провадження №273/2117/22 за апеляційними скаргами прокурора Звягельської окружної прокуратури ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26.06.2024 відносно

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15 ч.1 ст.115, ч.2 ст.125 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України (у редакції на час вчинення кримінального правопорушення), та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

Визнано ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання ОСОБА_8 у виді 6 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому обчислено з моменту фактичного затримання з 08.09.2022.

Зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_8 строк його попереднього ув`язнення, починаючи з моменту фактичного затримання працівниками поліції згідно протоколу затримання з 08.09.2022 року до набрання вироком законної сили відповідно до правил ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України № 2046-VIII від 18.05.2017 року, з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді від 09.09.2022 року на майно вилучене 07.09.2022 року під час огляду місця події в домоволодінні будинку АДРЕСА_2 , та в ході особистого обшуку ОСОБА_8 під час його затримання в порядку ст.208 КПК України скасовано.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати в сумі 9922 гривні 16 копійок, а саме: - 2104 грн 14 коп. за проведення судової імунологічної експертизи (довідка до висновку експерта № СЕ-19/106-22/11299-БД від 15.11.2022 року); - 1519 грн 65 коп. за проведення судової біологічної експертизи (довідка до висновку експерта № СЕ-19/106-22/11301-БД від 15.11.2022 року); - 1331 грн 92 коп. за проведення судової імунологічної експертизи (довідка до висновку експерта № СЕ-19/106-22/11308-БД від 16.11.2022 року); - 1529 грн 68 коп. за проведення судової біологічної експертизи (довідка до висновку експерта № СЕ-19/106-22/11306-БД від 17.11.2022 року); - 1718 грн 31 коп. за проведення судової біологічної експертизи (довідка до висновку експерта № СЕ-19/106-22/11309-БД від 18.11.2022 року); - 1718 грн 46 коп. за проведення судової біологічної експертизи (довідка до висновку експерта № СЕ-19/106-22/11304-БД від 16.11.2022 року).

Питання про речові докази вирішено у відповідності до норм ст.100 КПК України.

Згідно вироку суду, 07 вересня 2022 року близько 17 години 30 хвилин ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , завдав ОСОБА_10 та ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, за наступних обставин.

Протягом другої половини дня 07 вересня 2022 року ОСОБА_8 перебуваючи за вищевказаною адресою, разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_11 та її сином ОСОБА_10 вживали алкогольні напої. На ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, у зв`язку із взаємними обвинуваченнями у вчиненні насильства відносно ОСОБА_11 , що мало місце в минулому, між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 стався конфлікт у формі сварки, в ході якої у ОСОБА_8 виник умисел на заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

Після конфлікту ОСОБА_10 ліг на ліжко у кімнаті вищезазначеного будинку та заснув.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_10 , ОСОБА_8 взяв у руки сокиру, яку мав у власному господарстві, та підійшов до ліжка, на якому лежав ОСОБА_10 .

Усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, ОСОБА_8 умисно, зі значною силою прикладання, наніс один удар обухом сокири в ліву скроневу ділянку голови ОСОБА_10 .

Внаслідок нанесеного ОСОБА_8 удару обухом сокири, потерпілому ОСОБА_10 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя у вигляді відкритої черепно-мозкової травми: рани в тім`яній ділянці зліва, вдавлено-осколкового перелому лівої тім`яної кістки з переходом лінійних переломів на ліву тім`яну кістку навколо, ліву вискову кістку та велике крило клиноподібної кістки зліва, епідуральної гематоми лівої тім`яної ділянки, забою головного мозку.

В цей же час, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_8 , будучи виявленим на місці вчинення злочину матір`ю потерпілого ОСОБА_11 , перебуваючи в кімнаті будинку за адресою АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою залякування останньої, вирішив умисно спричинити тілесні ушкодження ОСОБА_11 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , без відриву в часі, тримаючи у лівій руці сокиру, ОСОБА_8 наніс із незначною силою обухом сокири один удар ОСОБА_11 у вискову ділянку голови. Внаслідок зазначених дій ОСОБА_8 , потерпілій ОСОБА_11 заподіяно тілесне ушкодження у вигляді: рани в ділянці лівої брови з синцем у лівій лобно-висково-скуловій та навколоочній ділянці, яке належить до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, а своїм рішенням закрити кримінальне провадження за відсутності складу кримінальних правопорушень. При цьому, зазначає, що суд послався на докази винуватості ОСОБА_8 - показання потерпілих ОСОБА_11 ОСОБА_10 , свідків та інших матеріалів справи. Так, ОСОБА_11 у суді надала покази, що коли вона забігла у будинок там у кімнаті ОСОБА_8 стояв із сокирою у правій руці біля ліжка де лежав її син ОСОБА_12 , і коли вона підійшла до сина вона перебувала спиною до ОСОБА_8 і в цей момент він наніс удар обухом сокири у лівий ділянку голови. При цьому суд не звернув увагу на те, що дані покази є невідповідними виходячи із наступного. Так ОСОБА_8 є правшою, в момент перебування позаду потерпілої він міг нанести удару обухом сокири у праву бокову ділянку голови ОСОБА_11 , разом з цим, локалізація удару вказує на те, що нанесений удар мав локалізацію на місці лівої брови тобто є суттєва невідповідність обставинам нанесення удару його локалізації. У суду були відсутні докази того, що останній переміщався сам по відношенню до ОСОБА_11 чи перекладав із правої руки в ліву, для того, щоб завдати удару ОСОБА_11 .. До того ж є очевидним та обставина, що зміна набутої за роки життя властивостей руху з правши на лівшу є неможлива. Результатом цього удару, згідно висновку акту судово медичного обстеження №437 від 8.09.2022 року є рубана рана довжиною 3,5 см.. Така рубана рана могла утворитись при обставинах нанесення удару лише лезом сокири, а не обухом при обставинах коли ОСОБА_8 перебував би по відношенню до ОСОБА_11 не позаду неї, а лицем до неї. Тому висновок суду не узгоджується із даною обставиною нанесення удару ОСОБА_11 . Крім того, наведене не узгоджується із показаннями свідка ОСОБА_13 , яка показала, що коли ОСОБА_11 прийшла до неї після 16 чи 17 години та сказала, що ОСОБА_14 зарубав її Пашку і попросила викликати поліцію та сказала, що ОСОБА_14 і її вдарив по голові, однак рани на голові у ОСОБА_11 вона не бачила. Таким чином, судом не здобуто належного і допустимого доказу, який вказував би на узгодження зроблених висновків із очевидними обставинами справи.

Вважає невірним і висновок суду щодо нанесення ОСОБА_8 удару сокирою потерпілому ОСОБА_10 . Так, згідно висновку експерта №514 від 19.10.2022 року тілесне ушкодження у потерпілого виникло від одноразової дії тупого твердого предмету. Тобто удар ОСОБА_10 було нанесено обухом сокири. Він же у суді надав покази, відповівши на запитання захисту, що після удару по голові він побачив, що ОСОБА_8 знаходився поблизу нього із сокирою у правій руці лезом до низу. Тобто із наведеного можна зробити висновок про те, що в момент удару сокира перебувала у руці ОСОБА_8 лезом до низу, а не доверху, що унеможливлює зробити логічний висновок, щодо обставин нанесення удару обухом, так як ОСОБА_10 побачив обвинуваченого відразу після удару. Вважає, що стороною обвинувачення не було надано логічного обґрунтування даної обставини, що тілесне ушкодження нанесено обухом сокири, а не лезом, від якого наслідком була б рубана рана, а не вдавлено-осколковий перелом від дії тупого предмета.

Також, суд обійшов своєю увагою обставин утворення у ОСОБА_10 саден на кистях, які утворись саме при зазначених обставинах. Так, у суді встановлено, що у потерпілих як у ОСОБА_10 так і в ОСОБА_11 , не було жодних тілесних ушкоджень коли вони перебували у помешканні ОСОБА_8 до того моменту коли останній пішов спати у іншу кімнату. Очевидним є той факт, що садна на кистях утворились при обставинах коли ОСОБА_10 наносив удари іншій особі під час бійки при перебуванні у помешканні ОСОБА_8 .. Однак, суд разом із обвинуваченням не встановив цієї особи і не звернув увагу на те, що ОСОБА_8 не мав виявлених будь-яких тілесні ушкоджень. З наведеного можна зробити висновок щодо доведеності нанесення саме ОСОБА_8 . ОСОБА_10 одного удару сокирою, оскільки суд обійшов увагою обставини виникнення у останнього саден на кистях, які могли утворитись лише під час бійки.

Звертає увагу, що саме покази ОСОБА_8 повністю узгоджуються із обставинами справи. Так, очевидним є те, що конфлікту у нього із потерпілим не було взагалі, що підтверджують потерпілі. Цим самим не є доведеним наявність умислу у останнього і є сумнівним висновок суду, що цей умисел винив зненацька. Суд не надав оцінки свідченням свідка ОСОБА_15 , який прибув до помешкання свого брата в момент коли виносили потерпілого ОСОБА_10 , який сказав слова, а саме: «це мене мати так огріла». Слідство та суд мав перевірити версію нанесення тілесних ушкоджень під час бійки між сином ОСОБА_10 та матір`ю ОСОБА_11 , на що вказують наведені вище докази по справі. Саме те, що ОСОБА_10 просив свою матір вибачити його та відсутність тілесних ушкоджень у ОСОБА_11 на момент повідомлення свідка ОСОБА_13 про, нібито, нанесення удару ОСОБА_8 і наявність плям крові на самій ОСОБА_11 . Зазначає, що судом не вірно застосовані норми кримінального закону, а саме статей 121, 125 КК України оскільки відсутні ознаки складу злочинів у діях ОСОБА_8 , а саме об`єктивної та суб`єктивної сторони кримінальних правопорушень. Про це свідчить відсутність будь-яких дій з боку його підзахисного щодо потерпілих, причинного зв`язку із наслідком є очевидним та умислу у ОСОБА_8 на нанесення тілесних ушкоджень потерпілим, що судом зроблено без належної оцінки доказів у їх сукупності і призвело до порушення наведених норм матеріального права.

Прокурор ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі просить вирок скасувати, як незаконний, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.1 ч.115 КК України та призначити покарання у виді 10 років позбавлення волі. Призначити покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді штрафу в сумі 1700 гривень, що становить 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Відповідно до ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 10 років позбавлення волі. В решті вирок суду залишити без змін.

При цьому, зазначає, що у ході допиту в судовому засіданні ОСОБА_8 вказав, що спільно із потерпілим ОСОБА_16 вживали алкоголь, який залишився переночувати. Його розбудила ОСОБА_11 та вивела на вулицю. На запитання захисника вказав, що із будинку його виводила поліція. Вказане свідчить про намагання ввести суд в оману з метою уникнення кримінальної відповідальності. Спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_16 та ОСОБА_11 заперечив.

Звертає увагу, що судом залишено поза увагою показання ОСОБА_16 , який вказав, що після вживання алкоголю із обвинуваченим сильно сп`янів, ліг спати та заснув, прокинувся від сильного удару та побачив ОСОБА_8 із сокирою, який стояв над ним, в подальшому нічого не пам`ятає, та показання ОСОБА_11 , яка вказала, що почувши крик сина забігла в хату, де побачила його в крові та над ним стояв із сокирою ОСОБА_8 . Закричавши що він убив сина та викличе поліцію ОСОБА_8 відразу наносить удар сокирою в життєво-важливий орган потерпілої, спричинивши рану в ділянці лівої брови з синцем у лівій лобно-висково-скуловій та навколоочній ділянці, що вказує на прямий умисел на спричинення смерті ОСОБА_16 , оскільки фактично мати врятувала життя останньому зайшовши до кімнати, та отримавши другий удар в область своєї голови, який не прийшовся ОСОБА_16 .

Крім того, посилання суду, що саме нанесення ОСОБА_8 удару обухом, а не лезом вказує на відсутність у нього умислу на вбивство, спростовується висновком судово-медичного експерта №514, відповідно до якого ОСОБА_16 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя у вигляді відкритої черепно-мозкової травми: рани в тім`яній ділянці зліва, вдавлено-осколкового перелому лівої тім`яної кістки з переходом лінійних переломів на ліву тім`яну кістку навколо, ліву вискову кістку та велике крило клиноподібної кістки зліва, епідуральної гематоми лівої тім`яної ділянки, забою головного мозку.

Зазначає, що аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілих, свідків, виклад подій, матеріали провадження можна дійти висновку, що удар ОСОБА_16 було скоєно у життєво-важливий орган, значну силу із якою нанесено удар, що призвело до перелому черепа, глибину самого перелому, що вказане характеризує суспільну небезпечність ОСОБА_8 та обдуману послідовність дій, спрямованих саме на позбавлення життя ОСОБА_16 . Бажання настання летального результату і спонукало ОСОБА_8 нанести удар обухом сокири в ліву скроневу ділянку голови потерпілого, який спав, а не в іншу його частину тіла, при травмуванні якої б цим знаряддям злочину була вірогідність настання тяжких тілесних ушкоджень, як кваліфіковано судом, однак оцінка цим обставинам надана не була.

Наголошує, що змінивши правову кваліфікацію дій ОСОБА_8 з ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України, тобто із особливо тяжкого злочину на вчинення тяжкого злочину, суд в подальшому призначив більш м`яке покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, особі винної та обставинам вчиненого злочину.

Також, відповідно до ч.3 ст.61 КК України обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи. При цьому, в ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , являється пенсіонером, що у свою чергу позбавляє можливості призначити йому покарання у виді обмеження волі, як це визначено судом.

Крім того, суд у мотивувальній частині вироку зазначив власне обвинувачення, яке не має жодного відношення до пред`явленого обвинувачення ОСОБА_8 за ч.2 ст.125, ч.3 ст.15 ч.1 ч.115 КК України згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000605 від 07.09.2022, затвердженого прокурором Новоград- Волинської окружної прокуратури 24 листопада 2022 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора в підтримку поданої апеляційної скарги та заперечення проти апеляційної скарги захисника, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які просили апеляційну скаргу захисника задовольнити та заперечили проти апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги захисника слід відмовити, а апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Згідно ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги закону.

Відповідно до статей 3 і 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Право на життя є невід`ємним правом людини. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, як умисні дії, які виразились у незакінченому замаху на вбивство, а саме незакінченому замаху на протиправне заподіяння смерті іншій людині та за ч.2 ст.125 КК України як умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

За результатами перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що всупереч доводів поданих апеляційних скарг прокурора та захисника, суд першої інстанції з дотриманням положень ст. 337 КПК України всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, які досліджені у судовому засіданні та оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, та дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я ОСОБА_11 та злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, за обставин, викладених у вироку, з наведенням у вироку доказів, на яких ґрунтується такий висновок суду.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, відповідно до показань обвинуваченого ОСОБА_8 під час судового розгляду останній свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях не визнав та пояснив, що потерпілого бачив вдруге в житті. Розенталь ОСОБА_12 - син його співмешканки, прийшов до них із двома племінниками, принесли алкогольні напої, які вони спільно розпили. Племінники поїхали додому. ОСОБА_8 відомо, що потерпілий ОСОБА_10 колись (за декілька років до того) спалив будинок матері. Під час спільного вживання алкогольних напоїв потерпілий просив у неї пробачення за те, що зробив. ОСОБА_8 пішов спати, а через деякий час потерпіла його розбудила. Вийшов, побачив сокиру. Він удари сокирою ОСОБА_16 та ОСОБА_11 не наносив, потерпілі сказали неправду. На запитання захисника обвинувачений пояснив, що між ліжком, де він спав, та ліжком, де став ОСОБА_12 , відстань три метри. Він сокирою користувався кожен день. Того дня не пам`ятає чи брав її. ОСОБА_17 постійно знаходилася у сараї на подвір`ї, за чотири метри до будинку. У сараї складає дрова, які рубає сокирою. Будинок складається з двох частин, його частина опалюється дровами. Розенталь ОСОБА_18 також користувалася сокирою, рубала дрова. Їжу готувала на дровах. Того дня ОСОБА_18 готувала їжу. Сокиру у будинок вони не заносили. До події сокиру у будинку не бачив. Розенталь ОСОБА_18 його розбудила та повідомила, що приїхала поліція. Коли його поліція виводила з будинку, ОСОБА_12 знаходився ще у будинку. Раніше ОСОБА_11 застосовувала до нього насильство, якось вона вдарила його ножем та порізала сухожилля на пальцях руки.

Колегія суддів зазначає, що невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_8 є його правом та способом захисту, при цьому апеляційний суд критично оцінює показання останнього, та вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги такі показання обвинуваченого як недостовірні, виходячи з наступного.

Як вважає апеляційний суд, вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч.2 ст.125 КК України, ґрунтується на зібраних у справі й детально досліджених в судовому засіданні доказах в їх сукупності та взаємозв`язку.

Так, потерпіла ОСОБА_11 під час допиту в судовому засіданні показала, що 07.09.2022 року зустріла свого сина ОСОБА_10 , в якого напередодні ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із племінниками ОСОБА_19 та ОСОБА_20 . В подальшому всі пішли до помешкання ОСОБА_21 , з яким на той час спільно проживала. Будучи вдома по провулку АДРЕСА_1 син та ОСОБА_22 вживали алкоголь, особисто вона пила пиво. ОСОБА_23 та ОСОБА_24 не пили. У подальшому ОСОБА_22 із сином пішли ще по горілку, повернувшись було видно, що вони ще десь вживали алкоголь. ОСОБА_23 та ОСОБА_24 допомагали їй зібрати квасолю в городі поруч з будинком. Коли вони повернулися, ОСОБА_23 з ОСОБА_25 сказали ОСОБА_12 , що необхідно їхати, на що син сказав, що залишиться. Вирішила провести племінників, коли повернулася стала дозбирувати квасолю та гриби, і почула голосний крик сина Мам. Забігши до будинку, побачила, що син в крові лежить, а поряд стоїть ОСОБА_22 . Почала кричати, що викличе поліцію. Відчула удар у ліву сторону голови у скроню, втратила свідомість, прийшовши до тями, виповзла із будинку та пішла до ОСОБА_26 , якій розповіла, що ОСОБА_14 убив сина, і необхідно викликати поліцію. На запитання адвоката повідомила, що ОСОБА_8 у той день рубав дрова сокирою, яким чином вона опинилася у будинку їй не відомо, особисто вона її не брала та нікуди не заносила.

З показань потерпілого ОСОБА_10 , слідує, що 07.09.2022 року він вирішив приїхати до матері з ОСОБА_25 та ОСОБА_23 . У магазині в селі купили алкоголь та продукти харчування, пішли до будинку ОСОБА_8 та по дорозі зустріли ОСОБА_11 . Розпивали алкоголь, був сильно п`яним. Того ж дня з ОСОБА_8 ходили до магазину, де ще купили горілку. Залишився ночувати. Далі мати десь пішла, залишилися з ОСОБА_8 удвох. Запитав останнього, чи можна переночувати. ОСОБА_8 погодився. Заснув на ліжку біля вікна. Прокинувся, коли відчув сильний удар у голову. Побачив ОСОБА_8 , який стояв біля нього з сокирою, лезом донизу, закричав.

За показаннями свідка ОСОБА_13 , встановлено, що вона є двоюрідною сестрою обвинуваченого, в суді першої інстанції повідомила, що ОСОБА_11 прийшла до неї після 16 чи 17 години та сказала, що ОСОБА_14 зарубав її Пашку. Попросила викликати поліцію. Також сказала, що ОСОБА_14 і її вдарив по голові. Крові (рани у ОСОБА_11 ) не бачила, але побачила кров на кофті. Не може сказати, чи була ОСОБА_18 в стані алкогольного сп`яніння. Викликала поліцію. У швидку не телефонувала. ОСОБА_11 пішла до будинку ОСОБА_8 після виклику поліції. Сама свідок туди не ходила. За яких обставин все сталося, не питала. ОСОБА_27 вона не знає

З показань свідка ОСОБА_19 вбачається, що він є племінником ОСОБА_27 , приїхали у гості до ОСОБА_11 з її сином та ОСОБА_28 . Під час розпивання спиртних напоїв між ОСОБА_29 та ОСОБА_30 був конфлікт щодо матері, оскільки остання скаржилась сину, що ОСОБА_14 її б`є. ОСОБА_12 казав ОСОБА_14 , що так робити не можна. ОСОБА_19 спиртне не вживав. Через деякий час він із ОСОБА_25 пішли додому, ОСОБА_16 залишився, захотів там переночувати. На наступний день дізнався, що сталося з ОСОБА_30 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_31 , пояснив, що 07.09.2022 року разом із ОСОБА_30 та ОСОБА_32 приїхали до матері ОСОБА_27 у гості. По дорозі в магазині купили пляшку горілки. Спиртне вживали ОСОБА_22 та ОСОБА_16 . ОСОБА_11 казала сину, що ОСОБА_22 її б`є. ОСОБА_16 говорив ОСОБА_8 , щоб так не робив. Згодом він з ОСОБА_23 залишили місце проживання ОСОБА_18 , а Розенталь ОСОБА_12 залишився ночувати.

Свідок ОСОБА_33 , надала показання, що обвинуваченого знає близько 30 років, односельці, спілкувалися нечасто. Випадків, щоб ОСОБА_8 когось побив, не було. Того дня ОСОБА_22 і ОСОБА_16 купували в магазині горілку, кількість не пам`ятає. Поводили себе спокійно. В стані сп`яніння не перебували. Того ж вечора в магазин приходила ОСОБА_11 , також купувала горілку. Про подію дізналася від односельців.

Протоколом огляду місця події від 07.09.2022 року з фототаблицею до нього, за адресою: АДРЕСА_1 , зафіксовано місце вчинення злочину та слідову інформацію, вилучено відповідні змиви, вирізи, сокиру (а.п.134-140 т.2).

Протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_11 , відповідно до якого ОСОБА_8 спричинив заявниці тілесні ушкодження (а.п.161 т.2).

Протоколом проведення слідчого експерименту із фототаблицею до нього за участю потерпілої ОСОБА_11 від 14.09.2022, відповідно до якого потерпіла відтворила обставини виявлення сина ОСОБА_12 в крові, над яким стояв ОСОБА_8 та подальшого спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_8 сокирою (а.п.166-168 т.2).

Висновком судово-медичного експерта №441 від 03.10.2022 року, відповідно до якого тілесні ушкодження у ОСОБА_11 у вигляді рани в ділянці лівої брови з синцем в лівій лобно-висково-скуловій та навколоочній ділянці утворились від дії тупого (их) предмета (ів) давністю можливо 07.09.2022, належать до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Ці тілесні ушкодження у ОСОБА_11 могли утворитися і від одноразової травмуючої дії, можливо за обставин, вказаних обстежуваною (а.п.169 т.2).

Згідно висновку судово-медичного експерта №442 від 03.10.2022 року, не виключена можливість утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_11 , описаних у висновку експерта № 441 від 20.09.2022, внаслідок дій ОСОБА_8 , які продемонстровані та зазначені під час проведення слідчого експерименту 14.09.2022 (а.п.170-171 т.2).

Протоколом проведення слідчого експерименту з фототаблицею до нього, за участю потерпілого ОСОБА_10 від 18.10.2022 року, в ході проведення якого останній відобразив обставини та локалізацію спричинення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_8 (а.п.180-182 т.2).

З висновку судово-медичного експерта №514 від 31.10.2022 року, вбачається, що в наданій медкарті стаціонарного хворого ОСОБА_10 описано такі тілесні ушкодження: а) відкрита черепно-мозкова травма: рана в тім`яній ділянці зліва, вдавлено-осколковий перелом лівої тім`яної кістки з переходом лінійних переломів на ліву тім`яну кістку навколо, ліву вискову кістку та велике крило клиноподібної кістки зліва, епідуральна гематома лівої тім`яної ділянки, забій головного мозку, вони утворились від дії твердого тупого предмета з обмеженою контактуючою поверхнею за механізмом удару/стискання/, давністю можливо 07.09.2022, належать до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя; ці тілесні ушкодження у ОСОБА_10 могли утворитися від одної травмуючої дії; б) садна на кистях, ділянці підборіддя та волосистій частині голови/чисельні//згідно опису в медкарті/, вони утворились від дії тупого (их) предмета (ів) за механізмом удару/стискання, тертя/не більше ніж 5-12 діб до моменту надходження ОСОБА_10 в лікарню, належать до легких тілесних ушкоджень; встановити більш точно давність їх утворення та більш конкретне розташування на тілі ОСОБА_10 немає можливості через відсутність у медкарті детального опису характеру саден та їх більш конкретної локалізації; ці тілесні ушкодження у ОСОБА_10 могли утворитися не менш ніж від 3-4 травмуючих дій (а.п.184-186 т.2).

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/106-22/11299-БД від 15.11.2022 року, кров ОСОБА_10 відноситься до групи А (ІІ) з ізогемаглютиніном анти-В та супутнім антигеном Н ізосерологічної системи АВ0. Кров ОСОБА_8 відноситься до групи В (ІІІ) з ізогемаглютиніном анти-А та супутнім антигеном Н ізосерологічної системи АВ0.1. У представленому на експертизу змиві з гострої частини сокири виявлено кров людини. При серологічному дослідженні об`єкта встановлено наявність антигенів А та Н ізосерологічної системи АВ0, які притаманні особі (особам) з групою крові А (ІІ) з супутнім антигеном Н ізосерологічної системи АВ0 та можуть походити від ОСОБА_10 , походження крові від ОСОБА_8 виключається. У разі походження крові в одних і тих же слідах за рахунок змішування від кількох осіб вони можуть походити від осіб з групами крові 0 (І) та А (ІІ) (як з супутнім антигеном Н так і без нього) ізосерологічної системи АВО, в даному випадку також не виключаються домішки крові від ОСОБА_10 , походження крові від ОСОБА_8 виключається (а.п.189-195 т.2).

Згідно висновку експерта №СЕ-19/106-22/11301-БД від 15.11.2022 року, на представлених на експертизу змивах з підлоги виявлено кров, що належить людині. При серологічному дослідженні об`єкта виявлено антигени А та Н ізосерологічної системи АВ0, які притаманні особі (особам) з групою крові А (ІІ) з супутнім антигеном Н ізосерологічної системи АВ0. У разі походження крові в одних і тих же слідах за рахунок змішування від кількох осіб вони можуть походити від осіб з 0 (І) та А (ІІ) (як з супутнім антигеном Н так і без нього). Виявлена кров на змиві може походити від ОСОБА_10 , походження крові від ОСОБА_8 виключається (а.п.198-202 т.2).

Висновком експерта №СЕ-19/106-22/11308-БД від 16.11.2022 року, відповідно до якого на представленому на експертизу змиві з підлоги з речовиною бурого кольору виявлено кров людини. При серологічному дослідженні об`єкта встановлено наявність антигенів А та Н ізосерологічної системи АВ0, які притаманні особі (особам) з групою крові А (ІІ) з супутнім антигеном Н ізосерологічної системи АВ0 та можуть походити від ОСОБА_10 , походження крові від ОСОБА_8 виключається. У разі походження крові в одних і тих же слідах за рахунок змішування від кількох осіб вони можуть походити від осіб з групами крові 0 (І) та А (ІІ) (як з супутнім антигеном Н так і без нього) ізосерологічної системи АВ0, в даному випадку також не виключаються домішки крові від ОСОБА_10 , походження крові від ОСОБА_8 виключається (а.п.205-209 т.2).

Висновком експерта №СЕ-19/106-22/11306-БД від 17.11.2022 року, відповідно до якого на представленому на експертизі вирізі з наволочки виявлено кров людини. Виявлена кров належить людині. При серологічному дослідженні об`єктів виявлено антигени А та Н ізосерологічної системи АВ0, які притаманні особі (особам) з групою крові А (ІІ) з супутнім антигеном Н ізосерологічної системи АВ0. У разі походження крові в одних і тих же слідах за рахунок змішування від кількох осіб вони можуть походити від осіб з групами крові 0 (І) та А (ІІ) (як з супутнім антигеном Н так і без нього). Виявлена кров на вирізі з наволочки може походити від ОСОБА_10 , походження крові від ОСОБА_8 виключається (а.п.212-216 т.2).

Висновком експерта №СЕ-19/106-22/11309-БД від 18.11.2022, відповідно до якого на представленій на експертизу кофті сірого кольору виявлено кров людини. Виявлена кров належить людині. При серологічному дослідженні об`єкта виявлено антигени А та Н ізосерологічної системи АВ0, які притаманні особі (особам) з групою крові А (ІІ) з супутнім антигеном Н ізосерологічної системи АВ0. У разі походження крові в одних і тих же слідах за рахунок змішування від кількох осіб вони можуть походити від осіб з групами крові 0 (І) та А (ІІ) (як з супутнім антигеном Н так і без нього). Виявлена кров на кофті сірого кольору може походити від ОСОБА_10 , походження крові від ОСОБА_8 виключається (а.п.219-223 т.2).

Висновком експерта №СЕ-19/106-22/11304-БД від 16.11.2022 року, відповідно до якого на представленому на експертизу вирізі з ковдри виявлено кров людини. Виявлена кров належить людині. При серологічному дослідженні об`єктів виявлено антигени А та Н ізосерологічної системи АВ0, які притаманні особі (особам) з групою крові А (ІІ) з супутнім антигеном Н ізосерологічної системи АВ0. У разі походження крові в одних і тих же слідах за рахунок змішування від кількох осіб вони можуть походити від осіб з групами крові 0 (І) та А (ІІ) (як з супутнім антигеном Н так і без нього). Виявлена кров на вирізі з під ковдри може походити від ОСОБА_10 , походження крові від ОСОБА_8 виключається (а.п.219-223 т.2)

На переконання колегії суддів, матеріали розглядуваної справи за допомогою низки наведених вище доказів свідчать про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_8 , та будь-яке інше пояснення заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння потерпілому ОСОБА_10 та легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілій ОСОБА_11 , відсутнє.

З урахуванням наведеного, колегія суддів констатує, що підстави для закриття кримінального провадження щодо обвинуваченого, як про це вказує захисник у своїй апеляційній скарзі, відсутні.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість, з дотриманням вимог статей 85-87, 89, 94, 95 КПК України.

Жодного доказу на підтвердження версії сторони захисту про спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 його матір`ю ОСОБА_11 під час бійки не надано стороною захисту ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції. Незгода обвинуваченого та його захисника з оцінкою судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх недопустимими та недостатніми, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121 КК України, ч.2 ст.125 КК України, з метою уникнення останнім відповідальності за скоєне.

При цьому, в супереч апеляційним доводам прокурора, суд першої інстанції, оцінивши наявні у справі докази з дотриманням ст.94 КПК України дійшов обґрунтованого висновку про те, що обсяг обвинувачення та кримінально-правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 , що викладені в обвинувальному акті за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду даної справи.

Відповідно до ч.2 ст.62 Конституції України, ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Так, органом досудового розслідування дії обвинуваченого були кваліфіковані за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, як умисні дії, які виразились у незакінченому замаху на вбивство, а саме у незакінченому замаху на протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Колегією суддів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 як під час досудового розслідування, так і протягом всього судового розгляду, заперечував не тільки наявність умислу на вбивство потерпілого, а й взагалі заперечував факт нанесення тілесних ушкоджень потерпілому.

Не зважаючи на таку позицію обвинуваченого, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що письмові докази (висновки експертиз, протокол огляду місця події, протоколи слідчого експерименту), надані стороною обвинувачення та досліджені у судовому засіданні судом першої інстанції, так як і показання потерпілих, беззаперечно свідчать про факт спричинення ОСОБА_8 одного удару в ліву скроневу ділянку голови ОСОБА_10 , внаслідок чого потерпілому ОСОБА_10 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, однак будь-яких даних про наявність умислу у обвинуваченого на позбавлення життя потерпілого, ці докази не містять.

Колегія суддів враховує, що сталою судовою практикою (постанови Верховного Суду України, ухвалені у справі №308/3530/19 від 26 травня 2022 року, у справі №234/7425/19 від 02 лютого 2021 року, у справі №754/2480/18 від 9 лютого 2021 року, у справі №760/4968/15-к від 09 жовтня 2018 року, у справі №642/6217/15 від 12 вересня 2019 року) визначено, що розмежування умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння (ч. 1 ст. 121 КК України), і умисного вбивства (ч. 1 ст. 115 КК України), здійснюється як за об`єктивною, так і за суб`єктивною сторонами цих злочинів.

Так, за змістом ст.24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Відповідно до ч.1 ст.15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом. А згідно з ч.2 ст.24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, наслідком є саме тілесні ушкодження, що були заподіяні потерпілому, а не позбавлення його життя.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях від 14 листопада 2013 року у справі № 5-46кс13, від 26 червня 2014року у справі № 5-10кс14, від 11 грудня 2014 року у справі № 5-32кс14, від 18 червня 2015 року у справі №5-24к15, замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення та наміру вчинити злочин, а тому він є актом, що виконується виключно за наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.

Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

При кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я особи питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

У разі заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень за відсутності умислу на вбивство або заподіяння більш тяжкої шкоди здоров`ю дії винного слід кваліфікувати за наслідками, що фактично настали.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, питання про спрямованість умислу ОСОБА_8 на завдання потерпілому тяжкого тілесного ушкодження суд першої інстанції вирішив, ураховуючи сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного та потерпілого, їх відносини з потерпілим, ситуацію, що передувала події.

Зокрема, під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_10 були малознайомі, розпивали разом алкогольні напої, однак явно неприязних відносин між зазначеними особами не було, конфлікт виник спонтанно, на побутовому ґрунті. Для завдання удару потерпілому ОСОБА_8 використав обух сокири, хоча мав реальну можливість нанести удар лезом сокири, яке придатне для завдання максимальних пошкоджень організму, з високою ймовірністю настання смерті людини у випадку заподіяння таких травм у ділянки розташування життєво важливих органів.

Аналіз цих обставин свідчить про відсутність конкретного умислу обвинуваченого на вчинення замаху на вбивство потерпілого та свідчить про те, що наносячи лише один удар потерпілому ОСОБА_10 , обвинувачений усвідомлював, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілому, передбачав такі наслідки і бажав або свідомо припускав їх настання, однак не конкретизував у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю буде фактично ним заподіяно, а тому на переконання апеляційного суду, обвинувачений діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом, який не був направленим на позбавлення життя потерпілого, а тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, було безпосереднім наслідком заподіяного обвинуваченим одного удару в голову - життєво важливого органу, що обвинувачений чітко усвідомлював.

У такому випадку обвинувачений і має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, тобто за умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження.

Колегія суддів зауважує, що сам факт заподіяння удару обухом сокири в життєво важливий орган та характер поранення свідчить про умисний характер заподіяння такого тілесного ушкодження, що свідчить про умисел саме на спричинення тілесного ушкодження, а не про наявність умислу на заподіяння смерті ОСОБА_10 , а тому неприйнятими є апеляційні доводи прокурора про неврахування судом першої інстанції нанесення удару потерпілому в ліву скроневу ділянку голови потерпілого.

Слід також звернути увагу і на те, що суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що після того, як ОСОБА_11 , залишила будинок, ОСОБА_8 мав реальну можливість і достатньо часу для реалізації умислу, спрямованого на заподіяння смерті ОСОБА_10 , мав реальну можливість продовжити наносити потерпілому удари у життєво-важливі органи, однак він самостійно, за власною волею, добровільно припинив свої протиправні дії та до моменту затримання не вчинив будь-яких дій, які б свідчили про наявність такого умислу. Якби ОСОБА_8 мав умисел на вбивство, то ніщо не заважало останньому довести свій умисел до кінця на місці події.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги прокурора про допущену судом першої інстанції невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження щодо помилкової кваліфікації дій обвинуваченого та направленості умислу, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Сумнівний характер вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому органом досудового розслідування замаху на вбивство не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов свій прояв як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, рішенні у справі «Коробов проти України», в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що стороною обвинувачення не здобуто і не надано переконливих доказів, що ОСОБА_8 вчинено відносно потерпілого ОСОБА_10 саме кримінальне правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, а тому дії обвинуваченого ОСОБА_8 вірно перекваліфіковані з урахуванням положень ч.3 ст.337 КПК України на ч.1 ст.121 КК України, як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, з наведенням у вироку мотивів такого рішення.

В той же час, колегія суддів погоджується із апеляційними доводами прокурора про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність при призначені покарання обвинуваченому за ч.2 ст.125 КК України.

Зокрема, відповідно до ч.3 ст.61 КК України обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

Проте, при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , являється пенсіонером та всупереч положень ч.3 ст.61 КК України призначив обвинуваченому за ч.2 ст.125 КК України покарання у виді обмеження волі, тим самим неправильно застосувавши закон України про кримінальну відповідальність.

Діючи у відповідності до положень ст.65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відносяться до категорії кримінальних проступків, дані про особу винного, відсутність обставин, що пом`якшує покарання та наявність обставини, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння, колегія суддів погоджується з апеляційними доводами прокурора про необхідність призначення ОСОБА_8 по ч.2 ст.125 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

При цьому колегія суддів, за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК України шляхом застосування принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначає остаточне покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі.

На переконання колегії суддів таке покарання буде відповідати меті ст. 65 КК України, сприятиме попередженню нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до ч.1 ст.409 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для зміни судового рішення судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок в частині призначеного обвинуваченому покарання.

З цих підстав апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26.06.2024 відносно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання, змінити.

Призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.125 КК України покарання у виді штрафу 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

Вважати призначеним ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України покарання у виді 6 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень визначити остаточне покарання ОСОБА_8 шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :