26.09.2024
Справа № 642/3558/24
Провадження № 1-кс/642/3482/24
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

26 вересня 2024 року м. Харків

Слідчий суддя Ленінського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові клопотання прокурора Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000447 від 08.03.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 (чинна до 11.08.2023) КК України,-

В С Т А Н О В И В:

Прокурор Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 , звернувся до суду з клопотанням, в якому просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120), загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 30,19 кв.м., право власності на яку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 , номер відомостей про речове право: 47957547), шляхом заборони відчуження вказаної квартири.

Як вбачається з наданого клопотання та додатків до нього, в провадженні СВ ВП №2 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області перебуває кримінальне провадження №0000447 від 08.03.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 (чинна до 11.08.2023) КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайства), вчиненого у великих розмірах.

У ході досудового розслідування встановлено, що згідно відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_5 16.02.2009 проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 27.01.2009 ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер майна: НОМЕР_2 ).

Запис про вказаний об`єкт нерухомого майна в Реєстрі прав погашено 01.02.2022 у зв`язку з відкриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 120 та проведенням приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 02.02.2011, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8 (реєстровий №412).

У цей же день, 01.02.2022 приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 під реєстровим №83 посвідчено договір купівлі-продажу згаданої квартири між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , який зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 .

Згідно скан-копії договору дарування від 02.02.2011, долученої приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 до електронної реєстраційної справи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, текст договору викладено на бланку серії НОМЕР_3 .

Проведеною перевіркою в Єдиному реєстрі спеціальних бланків нотаріальних документів встановлено, що 02.02.2011 дійсно витрачено нотаріальний бланк вказаної серії для нотаріального посвідчення договору про відчуження нерухомого майна, однак з відомостей вказаного Реєстру, обсяг яких є обмеженим, не вбачається, яким саме нотаріусом, щодо якого саме нерухомого майна та який саме договір і між якими сторонами посвідчено.

Оскільки між вказаним у згаданій копії договору дарування (датованого 02.02.2011) моментом його укладення і моментом звернення начебто обдарованої ОСОБА_7 із заявою від 28.01.2022 про державну реєстрацію права власності вбачається часовий проміжок строком більше ніж у 10 років, у органу досудового розслідування є обґрунтовані сумніви щодо реальності укладення означеного договору дарування.

При цьому, встановлено, що ОСОБА_5 помер 22.10.2020 в квартирі АДРЕСА_1 , де постійно проживав.

Водночас, ОСОБА_7 з 06.03.1990 до цього часу зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 . Будучи допитаною 18.06.2024 в якості свідка щодо обставин отримання в дар, звернення із заявою про державну реєстрацію права власності та подальшого відчуження квартири АДРЕСА_1 повідомила, що з вказаного приводу вона нічого не пам`ятає.

Крім цього, встановлено, що 27.05.2024 Ленінським районним судом

м. Харкова щодо, зокрема, ОСОБА_7 ухвалено обвинувальний вирок у справі №642/266/24 у кримінальному провадженні №0001886 від 29.12.2023, за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190 (в редакції чинній до 11.08.2023) КК України, пов`язаних із заволодінням шляхом обману, з використанням підроблених документів, нерухомим майном за іншою адресою квартирою АДРЕСА_4 . Вказаним вироком, який набрав законної сили, встановлено, зокрема, що ОСОБА_7 , діючи під організаційним керівництвом іншої особи, з використанням завідомо підроблених правовстановлюючих документів, заволоділа об`єктом нерухомого майна. Наведене дає підстави для висновку про можливе використання підроблених документів, серед іншого, для заволодіння квартирою АДРЕСА_1 .

Також встановлено, що відповідно до наказу №1920/6 від 31.12.2021 нотаріальну діяльність приватного нотаріуса ОСОБА_8 припинено. У зв`язку з припиненням приватної нотаріальної діяльності документи нотаріального діловодства та архіву вказаного приватного нотаріуса передано ним до відповідного державного нотаріального архіву в порядку, встановленому законодавством.

З листа Харківського обласного державного нотаріального архіву від 19.08.2024 вбачається, що відповідно до наказів Головного територіального управління юстиції у Харківськійобластіза№258/3від15.08.2019"Про припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_8 ", за №521/4 від 24.10.2019 «Про продовження строків передачі архівних справ до Харківського обласного державного нотаріального архіву», документи приватного нотаріуса прийнято на зберігання до архіву 15.11.2019 року та присвоєно справу архівного фонду №190.

За результатами проведеного пошуку в архівних документах встановлено, що в справі «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій. Том 1» за 2011 рік нотаріусом ОСОБА_8 під реєстровим номером 412 вчинялася нотаріальна дія за 15 березня 2011 року. Водночас, 02 лютого 2011 року вчинялися нотаріальні дії за іншими реєстровими номерами - з 101 по 109.

Записи про посвідчення договору дарування квартири

АДРЕСА_1 за відповідний період в вищезазначеному реєстрі для реєстрації нотаріальних дій не проводилися.

Наведене вказує на те, що вищевказаний договір дарування, датований 02.02.2011, приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8 під реєстровим №412 фактично не посвідчувався та є підробленим.

Крім цього, в ході досудового розслідування встановлено, що після проведення державної реєстрації права власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.02.2022, укладеного з ОСОБА_7 , ОСОБА_9 24.09.2022 уклав щодо квартири АДРЕСА_1 договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_10 (реєстровий №843), за умовами якого покупцем виступила ОСОБА_4 . На підставі цього договору за ОСОБА_4 в цей же день згаданим нотаріусом проведену державну реєстрацію права власності на означену квартиру, загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 30,19 кв.м. (номер відомостей про речове право: 47957547).

Наведене у сукупності вказує на вчинення невстановленими на теперішній час особами у 2022 році заволодіння вищевказаною квартирою шляхом обману, з використанням завідомо підробленого договору дарування, датованого 02.02.2011, наданого 28.01.2022 для проведення на його підставі державної реєстрації права власності за підставною особою. Вказані дії містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 (чинна до 11.08.2023) КК України.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арешт майна може передбачати позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду, зокрема, права на відчуження майна, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його, зокрема, відчуження.

Згідно абз.2 ч.1 ст.170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно положень ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України заборона або обмеження розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до, зокрема, передачі майна.

На даний час існують підстави для накладення арешту на вищевказану квартиру шляхом заборони будь-яким особам здійснювати її відчуження, оскільки здійснюється відчуження такого майна третім особам ( ОСОБА_7 ОСОБА_9 , ОСОБА_9 ОСОБА_4 ).

Наведене вказує на те, що, за відсутності арешту існує висока ймовірність подальшого відчуження квартири третім особам (в т.ч. добросовісним набувачам), чим, зокрема, буде суттєво ускладнено можливість захисту порушених інтересів потерпілого.

Статтею 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які набуті кримінально-правовим шляхом.

Відповідна квартира є речовим доказом у кримінальному провадженні, а саме, предметом на який направлено скоєння злочину, у зв`язку з чим, відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України та на неї може бути накладений арешт згідно ч.3 ст.170, ч.10 ст.170 КПК України.

У зв`язку з цим необхідно виключити можливість протиправного розпорядження вказаним об`єктом нерухомості.

Так, арешт об`єкта нерухомого майна з відповідним реєстраційним номером забезпечить фіксацію наявних у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей, які мають доказове значення, та запобігатиме вчиненню подальшого ймовірного перетворення (шляхом поділу, зміни адреси тощо) або перереєстрації права власності на згаданий об`єкт на інших осіб.

Відповідно до вимог ст.ст.214, 223 КПК України, після внесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування, виконують слідчі (розшукувані) дії спрямовані на отримання (збирання) доказів. Повідомлення про підозру, відповідно до 276 КПК України, здійснюється тільки за наявності достатніх доказів для підозри особи у вчинені кримінального правопорушення.

З урахуванням наведеного, відсутність повідомлення про підозру у кримінальному правопорушенні не позбавляє права звернутися із клопотанням про арешт майна для забезпечення, зокрема, доказової бази в кримінальному провадженні.

Згідно з ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, з метою забезпечення арешту майна прокурор просив розглянути вказане клопотання без повідомлення особи, за якою на даний час зареєстровано право власності на відповідну квартиру, оскільки наявні обґрунтовані підозри вважати, що в разі повідомлення про наміри накласти арешт на майно, вказана особа може перешкоджати таким діям, у тому числі шляхом подальшого відчуження нерухомого майна.

Прокурор у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд клопотання у його відсутності, клопотання підтримує у повному обсязі.

Власник майна ОСОБА_4 у судове засідання не викликалася на підставі ч.2 ст.172 КПК України, тому суд вважає можливим розглянути клопотання у відсутності власника майна.

На підставі ч.4 ст.107 КПК України, враховуючи неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося.

Суд, дослідивши надані матеріали, дійшов висновку, що клопотання є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно вимог ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів (ч.10 ст. 170 КПК України).

Частиною 2 статті 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: конфіскації майна як виду покарання, відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Частиною 2 статті 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, спеціальної конфіскації, а також конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Із матеріалів клопотання прокурора вбачається наявність правових підстав для накладання арешту на майно.

Таким чином, враховуючи правову підставу для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення злочину, можливість зникнення, втрати, пошкодження, відчуження вказаного майна чи настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання про арешт майна є доведеним та обґрунтованим, у зв`язку з чим підлягає задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 98, 131, 132, 170-173, 376 КПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Клопотання прокурора Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 про арешт майна задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120), загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 30,19 кв.м., право власності на яку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 , номер відомостей про речове право: 47957547), шляхом заборони відчуження вказаної квартири.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Виконання ухвали суду доручити прокурору Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 .

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1