Провадження № 1-кс/752/7990/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року слідчий суддя Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна - адвоката ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_4 , яка діє в інтересах власника майна - ОСОБА_5 про скасування арешту майна, подане в межах кримінального провадження № 0000032 від 23.01.2024,-

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва надійшло клопотання представника володільця майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000032 від 23.01.2024.

Клопотання обґрунтоване тим, що 22.01.2024 під час проходження прикордонного контролю на пункті пропуску для міжнародного автомобільного сполучення «Устилуг», що знаходиться на території Устилузької ОТГ Володимирського району Волинської області, ОСОБА_5 надав на паспортний контроль тимчасове посвідчення військовозобов`язаного та довідку військово-лікарської комісії, які, на думку органу дізнання, з ознаками підроблення.

23.01.2024 за даним фактом органом дізнання Володимирського РВП ГУНП у Волинській області внесено відомості до ЄРДР за №0000032 з попередньою кваліфікацією за ч.4 ст. 358 КК України, розслідування якого наразі здійснюється підрозділом дізнання Голосіївського УП ГУНП у місті Києві за процесуального керівництва Голосіївської окружної прокуратури міста Києва.

Ухвалою слідчого судді від 25.01.2024 у справі № 154/341/24, провадження №1- кс/154/89/24, накладено арешт на тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 21.03.2023 та довідку ВЛК №551 від 21.03.2023, видану на ім`я ОСОБА_5 , із забороною відчуження, розпорядження та користування майном.

Заявник зазначає, що органом дізнання та прокурором у процесуальних документах використовується і зазначається неправильний номер тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 , оскільки в дійсності ОСОБА_5 видано тимчасове посвідчення військовозобов`язаного за «№ НОМЕР_2 » від 21.03.2023.

Неправильне зазначення номеру тимчасового посвідчення військовозобов`язаного було також зазначено слідчим суддею в ухвалі про арешт майна.

Необхідність скасування арешту майна заявником вмотивована наступним.

ОСОБА_5 не є підозрюваним (обвинуваченим) чи цивільним відповідачем у кримінальному провадженні №0000032.

Клопотання про арешт майна було подано дізнавачем, а не прокурором, що протирічить вимогам КПК України в частині порушення імперативних норм ч. 2 ст. 64-2 КПК України.

ОСОБА_5 на підставі документів тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_2 від 21.03.2023 та довідки ВЛК № 551 від 23.01.2024 вже перетинав кордон і повертався назад.

Ризики, що стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, на даний час відпали. Сторона обвинувачення не наводить додаткових доводів в обґрунтування ризиків, як підстави для продовження подальшого втручання у права особи, в тому числі, щодо позбавлення або обмеження права власності.

Таким чином, будь-яка потреба у арешті тимчасово вилученого майна на даний час відсутня та повністю відпала.

На підставі зазначеного адвокат ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , у клопотанні просить: скасувавши арешт, накладений на тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_2 від 21.03.2023 та довідку ВЛК №551 від 21.03.2023, видану на ім`я ОСОБА_5 ; зобов`язати прокурора, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадження за №0000032 від 23.01.2024 року, повернути тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_2 від 21.03.2023 та довідку ВЛК №551 від 21.03.2023 власнику - ОСОБА_5 або його законному представнику.

В судовому засіданні представник власника майна - адвокат ОСОБА_4 клопотання підтримала з підстав, зазначених у ньому, просила задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечив проти клопотання, просив відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши та дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Особа, стосовно якої (в тому числі щодо її майна) здійснюються процесуальні дії, визначені КПК України, відповідно до п. 16-1 ч. 1 ст. 3 КПК України є іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

В ході розгляду клопотання слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_5 не є підозрюваним у кримінальному провадженні №0000032, отже останній має статус іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (абзац 2 ч. 1 ст. 174 КПК України).

Тобто, прийняття рішення про скасування арешту майна можливе за умов: доведення, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або, що арешт накладено необґрунтовано.

Встановлено, що підрозділом дізнання Голосіївського УП ГУНП у місті Києві, за процесуального керівництва Голосіївської окружної прокуратури міста Києва, здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000032 від 23.01.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Ухвалою слідчого Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25.01.2024 у справі № 154/341/24, провадження №1-кс/154/89/24, накладено арешт на тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 21.03.2023 та довідку ВЛК №551 від 21.03.2023, видану на ім`я ОСОБА_5 , із забороною відчуження, розпорядження та користування майном.

Згідно змісту зазначеної ухвали слідчого судді метою арешту майна є збереження речових доказів.

Відповідно до наявних в матеріалах клопотання відомостей вбачається, що 22.01.2024 під час проходження прикордонного контролю на пункті пропуску для міжнародного автомобільного сполучення «Устилуг», що знаходиться на території Устилузької ОТГ Володимирського району Волинської області, ОСОБА_5 надав на паспортний контроль тимчасове посвідчення військовозобов`язаного та довідку військово-лікарської комісії, які, на думку органу дізнання, з ознаками підроблення.

23 січня 2024 року за даним фактом органом дізнання Володимирського РВП ГУНП у Волинській області, внесено відомості до ЄРДР за №0000032 з попередньою кваліфікацією за ч. 4 ст. 358 КК України, розслідування якого наразі здійснюється підрозділом дізнання Голосіївського УП ГУНП у місті Києві.

В матеріалах клопотання міститься ксерокопія тимчасового посвідчення військовозобов`язаного, яке було вилучено у ОСОБА_5 , за результатами огляду якого встановлено, що номером цього посвідчення є «4/401».

Разом з тим, як вбачається з матеріалів клопотання, у процесуальних документах стороною обвинувачення використовується і зазначається неправильний номер тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 , в той час як ОСОБА_5 видано тимчасове посвідчення військовозобов`язаного за «№ НОМЕР_2 » від 21.03.2023.

При постановленні слідчим суддею ухвали про арешт майна в тексті ухвали, а також в регулятивній його частині також вказано не вірний номер тимчасового посвідчення військовозобов`язаного.

На основі наявним в матеріалах клопотання відомостей слідчим суддею встановлено наступне.

Наявність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення сторона обвинувачення обґрунтовує на підставі відповіді ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, 23.01.2024 посадовою особою Сектору дізнання Володимирського РВП ГУНП у Волинській області був зроблений Запит № 1702/52/15-2024 до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Центром комплектування надано відповідь №2/4/526 від 23.01.2024 у якій зазначено, що посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 21.0.30.2023 та довідку ВЛК №551 - ОСОБА_5 у ІНФОРМАЦІЯ_3 не отримував та на обліку не перебуває.

Разом з тим, у відповідь на адвокатський запит, який було здійснено на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 , адвокатом отримано відповідь про те, що громадянину ОСОБА_5 тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_2 від 21.03.2023 року, згідно якого підтверджено непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку на підставі ст. 4-А, гр. ІІ наказу МОУ №402-2008 р. ІНФОРМАЦІЯ_1 видавались, що підтверджується листом ІНФОРМАЦІЯ_1 №12/551 від 30.01.2024 за підписом тимчасово виконуючого обов`язків начальника ОСОБА_7 .

З огляду на зазначене, у слідчого судді наявні підстави вважати, що районним центром комплектування ОСОБА_5 був виданий військово-обліковий документ у встановленому чинним законодавством порядку.

В ході розгляду клопотання слідчим суддею встановлено, що станом на даний час у кримінальному провадженні №0000032 за ч. 4 ст. 358 КК України нікому не повідомлено про підозру. Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти вказаних обставин.

Згідно відомостей наявного в матеріалах клопотання листа Державної прикордонної служби України в особі 6 прикордонного Волинського загону №02.3/2709-24-Вх/40 від 15.03.2024, отриманого адвокатом у відповідь на адвокатський запит, - 26.12.2023 громадянин ОСОБА_5 перетнув державний кордон у міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Устилуг» на підставі паспортного документа та згідно пункту 26 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57.

Отже, 26.12.2023 ОСОБА_5 перетнув державний кордон з урахуванням наявних у нього підтверджуючих документів, а саме - тимчасового посвідчення військовозобов`язаного НОМЕР_2 від 21.03.2023 року та довідки ВЛК №551 від 21.03.2023

Абзацами 1-3 частини 3 статті 170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього кодексу.

Відповідно до положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено вище, метою арешту тимчасово вилученого майна є збереження речових доказів

В ході розгляду справи прокурором не було надано слідчому судді відомостей про те, що зазначене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000032 та не було обґрунтовано, що таке майно має значення речових доказів, відповідно до ст. 98 КПК України.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя згідно зі ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали про арешт майна та її законності, що є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції, а лише оцінює обґрунтованість підстав для скасування арешту.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Разом з тим, під час розгляду вказаного клопотання про скасування арешту майна, стороною обвинувачення не надано суду доказів на підтвердження того, що арештоване майно є об`єктом кримінально-протиправних дій, тобто відповідає критеріям, визначеним ч. 1 ст. 98 КПК України.

Також прокурором не було доведено існування ризиків, передбачених кримінальним процесуальним законом щодо майна, на яке було накладено арешт.

Положеннями ст. 7, 16 КПК України визначено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому дим Кодексом.

Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24.03.2005 по справі «Фрізен проти Російської Федерації», судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-И). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (наприклад, рішення від 21.02.1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series А N 98).

При розгляді клопотання про скасування арешту слідчому судді не надано доказів та не доведено існування правових підстав для подальшого збереження арешту майна, також не доведено існування ризиків, які слугували підставою для накладення арешту на майно.

Враховуючи зазначене, слідчий суддя приходить до висновку, що доводи сторони обвинувачення про те, що майно ОСОБА_5 , на яке ухвалою слідчого судді від 25.01.2024 у справі № 154/341/24, провадження №1-кс/154/89/24, накладено арешт може бути використано як докази під час судового розгляду для встановлення факту або обставин у кримінальному провадженні, є припущеннями.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 26 КПК України однією із загальних засад кримінального провадження є диспозитивність, яка полягає у вільному використанні суб`єктами кримінального провадження своїх процесуальних прав в межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного, виходячи із принципу диспозитивності кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування арешту на тимчасове посвідчення військовозобов`язаного та довідки ВЛК, виданих на ім`я ОСОБА_5 .

Слід зазначити, що права заявника на отримання тимчасово вилученого майна за результатами вирішеного питання про скасування арешту майна закріплені нормами п. 4 ч. 1 ст. 169 КПК України ,згідно якої тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, у разі скасування арешту.

Отже, сам по собі факт скасування арешту майна, тягне за собою як наслідок повернення володільцю тимчасово вилученого майна.

Станом на момент прийняття рішення у цій справі права заявника в цій частини не є порушеними. Крим того, до повноважень слідчого судді під час розгляду клопотання про скасування арешту майна, поданого заявником в порядку ст. 174 КПК України, не входить вирішення питання про повернення тимчасово вилученого майна. Отже, зазначена вимога заявника задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене клопотання підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 22, 26, 174, 309, 369-372, 392 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити частково.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Володимир -Волинського міського суду Волинської області від 25.01.2024 року у справі № 154/341/24 (провадження №1-кс/154/89/24) на майно, а саме:

- тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 21.03.2023, довідку ВЛК №551 від 21.03.2023, видані на ім`я ОСОБА_5 .

В іншій частині відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1