Справа № 366/2028/24
Провадження № 1-кп/366/223/24
УХВАЛА

24.07.2024 смт. Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

його захисників, адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

його захисника, адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в смт. Іванків кримінальне провадження № 0000348, внесене в ЄРДР 07.03.2024, яке надійшло з Вишгородської окружної прокуратури, про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,

ВСТАНОВИВ:

І. Рух кримінального провадження.

05.07.2024 обвинувальний акт у кримінальному провадженні надійшов до суду.

08.07.2024 у кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання на 17.07.2024, яке за клопотанням прокурора відкладене на 24.07.2024.

ІІ. Клопотання учасників кримінального провадження у підготовчому судовому засіданні.

У підготовчому судовому засіданні прокурор групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурор Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_10 подав до суду клопотання про:

застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, у якому просив застосувати до обвинуваченого такий запобіжний захід шляхом заборони ОСОБА_4 залишати своє житло в період часу з 21 год. по 07 год. та покласти відповідні обов`язки (прибувати за кожною вимогою до прокурора та суду, повідомляти прокурора та суд про зміну місця проживання, утримуватись від спілкування зі свідками у кримінальному провадженні);

накладення арешту на майно, яке належить обвинуваченому ОСОБА_8 , шляхом заборони його відчуження, а саме на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 та автомобіль марки DAEWOO LANOS, д.н.з. НОМЕР_1 ;

накладення арешту на майно, яке належить обвинуваченому ОСОБА_4 , шляхом заборони його відчуження, а саме на: квартиру АДРЕСА_4 , автомобіль марки OPEL ZAFIRA, д.н.з. НОМЕР_2 та автомобіль марки ЗАЗ VIDA, д.н.з. НОМЕР_3 .

2.1 Клопотання щодо застосування запобіжного заходу мотивоване таким.

У невстановлений час, але не пізніше 2024 року, більш точний час не встановлений, за невстановлених обставин, у ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , виник спільний злочинний умисел, направлений на незаконне придбання, зберігання, перевезення з метою збуту та незаконний збут наркотичних засобів.

З метою реалізації спільного злочинного умислу між останніми розроблено злочинний план, відповідно до якого ОСОБА_4 здійснюватиме придбання особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено - канабіс, який переноситиме за адресою свого місця проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , та таким чином зберігатиме вказану речовину, після чого, за адресою останнього, здійснюватиме розфасовування вказаних речовин до поліетиленових зіп-пакетів, з пазовими застібками. Також, в незаконно придбаний ОСОБА_4 таким способом особливо небезпечних наркотичних засобів, останній, за вимогою ОСОБА_8 передаватиме поліетиленові зіп-пакети з вмістом вказаних речовин, з метою збуту особам які мають потребу в їх вживання, а отриманий від збуту наркотичних засобів прибуток розподілятимуть між собою, окрім того, вказані особи досягли домовленості, що подальші свої злочинні та протиправні дії направленні на отримання прибутку від незаконного збуту наркотичних засобів.

ОСОБА_4 , притримуючись раніше узгодженого плану, умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, за рахунок збуту особливо небезпечних наркотичних засобів особі, яка має потребу в їх вживанні, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, незаконно, не маючи на те спеціального дозволу, придбав у невстановленому місці, спосіб та особи, особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - канабіс, який переніс за адресою свого місця проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , та таким чином почав зберігати вказану речовину, з метою подальшого її збуту особі, яка має потребу в її вживанні.

В подальшому, ОСОБА_4 , у невстановлений час, за адресою свого місця проживання, розфасував раніше придбані ним особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - канабіс, до поліетиленових зіп-пакетів, з пазовими застібками, які зберігав за вказаною адресою, до моменту передачі вказаних речовин ОСОБА_11 , а саме до 19.03.2024, з метою подальшого і збуту особі, яка має потребу в ї вживанні.

В цей же день та час, а саме 19.03.2024, ОСОБА_4 , передав раніше розфасовані останні 4 (чотири) прозорі зіп-пакети з пазовими застібками ОСОБА_8 , в середині яких містилась речовина рослинного походження, зеленого кольору, яка відповідно до висновку експерта є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабісом. Маса канабісу (в перерахунку на висушену речовину) становить 0,85 г., 0,83 г., 0,86 г., 0,84 г.

Загальна маса канабісу (в перерахунку на висушену речовину) складає 3,38 г., з метою подальшого збуту вказаної речовини особі, яка має потребу в їх вживанні.

Канабіс згідно «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів», «Списку N?1 особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено» в Таблиці І» затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року N?770, є особливо небезпечним наркотичним засобом обіг якого заборонено, що відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров?я України N? 188 від 01.08.2000 року «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться в незаконному обігу» - становить невеликий розмір, які ОСОБА_4 незаконно зберігав з метою подальшого збуту особі, яка має потребу в її вживанні.

Таким чином, ОСОБА_4 , обвинувачується у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту, збуті наркотичних засобів, якщо предметом таких дій були особливо небезпечні наркотичні засоби, вчинені за попередньою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Разом з тим, ОСОБА_4 , на шлях виправлення не став, належних висновків не зробив, при цьому вчинив повторно кримінальне правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів за наступних обставин.

У невстановлений час, але не пізніше 2024 року, більш точний час не встановлений, за невстановлених обставин, у ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , повторно виник спільний злочинний умисел, направлений на незаконне придбання, зберігання, перевезення з метою збуту та незаконний збут наркотичних засобів.

З метою реалізації спільного злочинного умислу між останніми розроблено злочинний план, відповідно до якого ОСОБА_4 повторно здійснюватиме придбання особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено - канабіс, який переноситиме за адресою свого місця проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , та таким чином зберігатиме вказану речовину, після чого, за адресою останнього, здійснюватиме розфасовування вказаних речовин до поліетиленових зіп-пакетів, з пазовими застібками. Також, в незаконно придбаний ОСОБА_4 таким способом особливо небезпечних наркотичних засобів, останній, за вимогою ОСОБА_8 повторно передаватиме поліетиленові зіп-пакети з вмістом вказаних речовин, з метою збуту особам які мають потребу в їх вживання, а отриманий від збуту наркотичних засобів прибуток розподілятимуть між собою, окрім того, вказані особи досягли домовленості, що подальші свої злочинні та протиправні дії направленні на отримання повторного прибутку від незаконного збуту наркотичних засобів.

ОСОБА_4 , притримуючись раніше узгодженого плану, умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, за рахунок збуту особливо небезпечних наркотичних засобів особі, яка має потребу в їх вживанні, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, незаконно, не маючи на те спеціального дозволу, повторно придбав у невстановленому місці, спосіб та особи, особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - канабіс, який переніс за адресою свого місця проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , та таким чином почав повторно зберігати вказану речовину, з метою подальшого її збуту особі, яка має потребу в її вживанні.

В подальшому, ОСОБА_4 , у невстановлений час, за адресою свого місця проживання, повторно розфасував раніше придбані ним особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - канабіс, до поліетиленових зіп-пакетів, з пазовими застібками, які зберігав за вказаною адресою, до моменту повторної передачі вказаних речовин ОСОБА_11 , а саме до 07.05.2024, з метою подальшого її збуту особі, яка має потребу в ї вживанні.

В цей же день та час, а саме 07.05.2024, ОСОБА_4 , повторно передав раніше розфасовані останнім 3 (три) прозорі зіп-пакети з пазовими застібками ОСОБА_8 , в середині яких містилась речовина рослинного походження, зеленого кольору, яка відповідно до висновку експерта є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабісом, які ОСОБА_4 незаконно, повторно зберігав з метою подальшого збуту особі, яка має потребу в її вживанні.

Таким чином, ОСОБА_4 , обвинувачується у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту, збуті наркотичних засобів, якщо предметом таких дій були особливо небезпечні наркотичні засоби, вчинені повторно, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Разом з тим, ОСОБА_4 , на шлях виправлення не став, належних висновків не зробив, при цьому вчинив повторно кримінальне правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів за наступних обставин.

Статтею 2 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» (далі по тексту - Закон), наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори з урахуванням доцільності їх використання у медичній практиці та залежно від ступеня їх небезпечності для здоров?я людини і застосовуваних заходів контролю за їх обігом включаються до відповідно пронумерованих списків таблиць «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року N? 770 (далі по тексту - Перелік).

Таблиця І містить наркотичні засоби, у тому числі рослини, і психотропні речовини, включені до списків N? 1, N? 2 та N? 3, обіг яких на території України заборонено, за винятком їх обігу лише в цілях та на підставах, передбачених статтями 15, 19 і 20 цього Закону.

До списку N? 1 таблиці І Переліку включено особливо небезпечні наркотичні засоби, обіг яких заборонено, до яких, зокрема, входить канабіс.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» - незаконний обіг наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів це діяння з: культивування рослин, включених до Переліку, розроблення, виробництва, виготовлення, зберігання, перевезення, пересилання, придбання, збуту, ввезення на територію України, вивезення з території України, транзиту через територію України, використання, знищення наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, що здійснюються з порушенням законодавства про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори.

ОСОБА_4 , умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, за рахунок збуту особливо небезпечних наркотичних засобів особі, яка має потребу в їх вживанні, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, незаконно, не маючи на те спеціального дозволу, повторно придбав у невстановленому місці, спосіб та особи, особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - канабіс та особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - екстракт канабісу, з метою збуту, які переніс за адресою свого місця проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , та таким чином почав повторно зберігати вказані речовини, з метою подальшого їх збуту.

В подальшому, ОСОБА_4 , у невстановлений час, за адресою свого місця проживання, повторно розфасував раніше придбані ним особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - канабіс та особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - екстракт канабісу, до 18 (вісімнадцяти) поліетиленових зіп-пакетів, з пазовими застібками, які зберігав за вказаною адресою.

Однак, 07.05.2024 в період часу, з 15 год. 46 хв. по 16 год. 39 хв., в ході проведеного обшуку на підставі Ухвали слідчого судді Вишгородського району Київської області, в приміщенні квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій проживає ОСОБА_4 , виявлено та вилучено 18 (вісімнадцять) поліетиленових зіп-пакетів, з пазовими застібками, з вмістом подрібленої, сухої речовини рослинного походження, зеленого кольору, в яких відповідно до висновку експерта встановлено, що вказана речовина являється особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабіс, загальною масою (в перерахунку на висушену речовину) становить 19,12 г., яка відповідно до списку 1 Таблиці І Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N? 770 від 06.05.2000 «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів - є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено, загальною масою (в перерахунку на висушену речовину) становить19,12 г., що відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України N? 188 від 01.08.2000 року «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться в незаконному обігу» - становить невеликий розмір, та особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - екстракт канабісу, загальною масою (в перерахунку на висушену речовину) становить 4,550 г., яка відповідно до списку 1 Таблиці І Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N? 770 від 06.05.2000 «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів - є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено загальною масою (в перерахунку на висушену речовину) становить 4,550 г., що відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров?я України N? 188 від 01.08.2000 року «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться в незаконному обігу» - становить невеликий розмір, які ОСОБА_4 незаконно, повторно зберігав з метою подальшого збуту.

Таким чином, ОСОБА_4 , обвинувачується у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту, збуті наркотичних засобів, якщо предметом таких дій були особливо небезпечні наркотичні засоби, вчинені повторно, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Мотивуючи клопотання про застосування запобіжного заходу, прокурор зазначає про існування ризиків, визначених п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, а саме:

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років позбавлення волі, тому, може переховуватись від суду;

ОСОБА_4 , у зв`язку з наданням копій матеріалів кримінального провадження відоме місце проживання свідків, на яких він може здійснювати негативний вплив, чим перешкоджатиме кримінальному провадженню;

ОСОБА_4 може продовжувати здійснювати злочинну діяльність.

Також прокурор вважає, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти зазначеним ризикам.

2.2. Клопотання про арешт належного обвинуваченому ОСОБА_4 майна мотивоване таким.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України за обставин, наведених в п. 2.1 цієї ухвали.

В обґрунтування необхідності накладення арешту на належне обвинуваченому ОСОБА_4 майно, прокурор стверджує, що санкція злочину за ч. 2 ст. 307 КК України, у якому обвинувачується ОСОБА_4 , передбачає позбавлення волі на строк від 6 до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Клопотання подане з підстави, визначеної п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Прокурор стверджує, що арешт майна необхідний для застосування конфіскації як виду покарання, і такий арешт має на меті притягнення до кримінальної відповідальності винного. Незастосування арешту матиме наслідком приховування або відчуження майна, що в подальшому не дасть можливість застосувати визначений ч. 2 ст. 307 КК України такий вид покарання як конфіскація.

2.3. Клопотання про арешт належного обвинуваченому ОСОБА_8 майна мотивоване таким.

Статтею 2 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» (далі по тексту - Закон), наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори з урахуванням доцільності їх використання у медичній практиці та залежно від ступеня їх небезпечності для здоров?я людини і застосовуваних заходів контролю за їх обігом включаються до відповідно пронумерованих списків таблиць «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року N? 770 (далі по тексту - Перелік).

Таблиця І містить наркотичні засоби, у тому числі рослини, і психотропні речовини, включені до списків N? 1, N? 2 та N? 3, обіг яких на території України заборонено, за винятком їх обігу лише в цілях та на підставах, передбачених статтями 15, 19 і 20 цього Закону.

До списку N? 1 таблиці І Переліку включено особливо небезпечні наркотичні засоби, обіг яких заборонено, до яких, зокрема, входить канабіс.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних, засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» - незаконний обіг наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів це діяння з: культивування рослин, включених до Переліку, розроблення, виробництва, виготовлення, зберігання, перевезення, пересилання, придбання, збуту, ввезення на територію України, вивезення з території України, транзиту через територію України, використання, знищення наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, що здійснюються з порушенням законодавства про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори.

Встановлено, що в невстановлений час, але не пізніше 2024 року, більш точний час не встановлений, за невстановлених обставин, у ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виник спільний злочинний умисел, направлений на незаконне придбання, зберігання, перевезення з метою збуту та незаконний збут наркотичних засобів. З метою реалізації вказаного спільного злочинного умислу між останніми розроблено злочинний план, відповідно до якого ОСОБА_4 здійснюватиме придбання наркотичних засобів, після чого за адресою свого місця проживання, а саме: за адресою: АДРЕСА_1 , розфасовуватиме в поліетиленові зіп-пакети з пазовими застібками, придбаний останнім наркотичний засіб, після чого, ОСОБА_8 братиме вказану речовину у ОСОБА_4 , та перевозитиме з метою збуту, збуватиме особам, зацікавленим у придбанні наркотичних засобів.

05.03.2024, приблизно о 14 годині 17 хвилин, особа яка надала згоду на участь у проведенні оперативної закупки наркотичного засобу, обрала собі анкетні дані « ОСОБА_12 » та щодо якої застосовано заходи безпеки, під час листування в мережі «Вайбер» узгодили умови придбання у ОСОБА_8 особливо небезечного наркотичного засобу - канабісу попередньо обумовивши місце зустріч, а саме поблизу кафе « ІНФОРМАЦІЯ_5 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

В подальшому, у невстановлену дату та час, ОСОБА_8 , перебуваючи у невстановленому місці, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_4 , з метою одержання незаконного прибутку, шляхом збуту наркотичних засобів, під час проведення негласної слідчої (розшукової) дії - контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки, реалізуючи свій злочинний, протиправний умисел, направлений на незаконний збут наркотичного засобу, обіг якого заборонено, отримав від ОСОБА_4 з метою збуту покупцю « ОСОБА_12 » у чотирьох поліетиленових пакетах з пазовими застібками особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено - канабісу, за грошову винагороду в сумі 1450 (одна тисяча чотириста п`ятдесят гривень), з використанням легкового автомобіля марки Ланос д.н.з. НОМЕР_4 - та таким чином незаконно перевіз останній до попередньо обумовленого з використанням мобільного додатку «Вайбер» місця зустрічі, а саме поблизу кафе « ІНФОРМАЦІЯ_5 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , з метою подальшого його збуту « ОСОБА_12 ».

Крім того, 19.03.2024, близько 13 години 49 хвилин, « ОСОБА_12 » прибув до попередньо обумовленого місця зустрічі з ОСОБА_8 , де передав останньому грошові кошти у сумі 1450 (одна тисяча чотириста п?ятдесят гривень) за придбання наркотичного засобу, обіг якого заборонено - канабіс, та « ОСОБА_12 », в свою чергу отримав від ОСОБА_8 4 (чотири) прозорі зіп-пакети з пазовими застібками, в середині яких містилась речовина рослинного походження, зеленого кольору, яка відповідно до висновку експерта є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабісом. Маса канабісу (в перерахунку на висушену речовину становить 0,85 г., 0,83 г., 0,86 г., 0,84 г. Загальна маса канабісу (в перерахунку на висушену речовину) складає 3,38 г., який незаконно збув ОСОБА_8 за вищевказаних обставин.

Канабіс згідно «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів», «Списку N?1 особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено» в Таблиці І» затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року N?770, є особливо небезпечним наркотичним засобом обіг якого заборонено.

Дії ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 кваліфіковано за ч. 2 ст. 307 КК України - незаконне зберігання, перевезення з метою збуту, збут наркотичних засобів, якщо предметом таких дій були особливо небезпечні наркотичні засоби, вчинені за попередньою групою осіб.

Разом з тим, ОСОБА_8 , на шлях виправлення не став, належних висновків не зробив, при цьому вчинив повторно кримінальне правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів за наступних обставин.

У невстановлений час, але не пізніше 2024 року, більш точний час не встановлений, за невстановлених обставин, у ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , повторно виник спільний злочинний умисел, направлений на незаконне придбання, зберігання, перевезення з метою збуту та незаконний збут наркотичних засобів. З метою реалізації вказаного спільного злочинного умислу між останніми, повторно розроблено злочинний план, відповідно до якого ОСОБА_4 здійснюватиме придбання наркотичних засобів, після чого за адресою свого місця проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , розфасовуватиме в поліетиленові зіп-пакети з пазовими застібками, придбаний останнім наркотичний засіб, та зберігатиме за адресою місця проживання, після чого, ОСОБА_8 повторно братиме вказану речовину у ОСОБА_4 , та перевозитиме з метою збуту, збуватиме особам, зацікавленим у придбанні наркотичних засобів.

07.05.2024, приблизно о 12 годині 05 хвилин, особа яка повторно надала згоду на участь у проведенні оперативної закупки наркотичного засобу, яка раніше обрала собі анкетні дані « ОСОБА_12 » та щодо якої застосовано заходи безпеки, під час листування в мережі «Вайбер» узгодили умови повторного придбання у ОСОБА_8 особливо небезпечного наркотичного засобу - канабісу попередньо обумовивши місце зустріч, а саме поблизу кафе « ІНФОРМАЦІЯ_5 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

В подальшому, у невстановлену дату та час, ОСОБА_8 , перебуваючи в невстановленому місці, діючи повторно за попередньою змовою з ОСОБА_4 , з метою повторного одержання незаконного прибутку, шляхом повторного збуту наркотичних засобів, під час проведення негласної слідчої (розшукової) дії - контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки, реалізуючи свій злочинний, протиправний умисел, направлений на незаконний збут наркотичного засобу, обіг якого заборонено, отримав від ОСОБА_4 з метою збуту покупцю « ОСОБА_13 » у трьох поліетилених пакетах з пазовими застібками особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено - канабісу, за грошову винагороду в сумі 1 050 (одна тисяча п?ятдесят) гривень, та з використанням легкового автомобіля марки «Chevrole» моделі « LACETTI» д.н.3. НОМЕР_5 - та таким чином- незаконно перевіз останній до попередньо обумовленого з використанням мобільного додатку «Вайбер» місця зустрічі, а саме території поблизу кафе « ІНФОРМАЦІЯ_5 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , з метою подальшого повторного збуту вказаної речовини «Корсун П..».

Крім того, 07.05.2024, близько 11 години 40 хвилин, « ОСОБА_13 » прибув до попередньо обумовленого місця зустрічі з ОСОБА_8 , де повторно передав останньому грошові кошти у сумі 1 050 (одна тисяча п?ятдесят) гривень за повторне придбання наркотичного засобу, обіг якого заборонено - канабіс, та « ОСОБА_12 », в свою чергу отримав від ОСОБА_8 3 (три) прозорі зіп-пакети з пазовими застібками, в середині яких містилась речовина рослинного походження, зеленого кольору, яка відповідно до висновку експерта є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабісом. Маса канабісу (в перерахунку на висушену речовину) становить 0,88 г., 0,93 г., 0,88 г.. Загальна маса канабісу (в перерахунку на висушену речовину) складає 2,65 г., який повторно, незаконно збув ОСОБА_8 за вищевказаних обставин.

Дії ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 кваліфіковано за ч. 2 ст. 307 КК України року народження кваліфіковано за ч. 2 ст. 307 КК України - незаконне зберігання, перевезення з метою збуту, збут наркотичних засобів, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, якщо предметом таких дій були особливо небезпечні наркотичні засоби.

В обґрунтування необхідності накладення арешту на належне обвинуваченому ОСОБА_8 майно, прокурор стверджує, що санкція злочину за ч. 2 ст. 307 КК України, у якому обвинувачується ОСОБА_4 , передбачає позбавлення волі на строк від 6 до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Клопотання подане з підстави, визначеної п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Прокурор стверджує, що арешт майна необхідний для застосування конфіскації як виду покарання, і такий арешт має на меті притягнення до кримінальної відповідальності винного. Незастосування арешту матиме наслідком приховування або відчуження майна, що в подальшому не дасть можливість застосувати визначений ч. 2 ст. 307 КК України такий вид покарання як конфіскація.

ІІІ. Позиції учасників кримінального провадження щодо поданих прокурором клопотань.

3.1 Щодо застосування запобіжного захисту.

Прокурор ОСОБА_3 підтримав подане прокурором ОСОБА_14 клопотання з наведених у ньому підстав та просив його задовольнити.

Сторона захисту заперечила щодо застосування запобіжного заходу, посилаючись на безпідставність поданого клопотання і зазначила, що в застосуванні запобіжного заходу немає потреби.

3.2. Щодо клопотання про арешт майна ОСОБА_4 .

Прокурор ОСОБА_3 підтримав подане прокурором ОСОБА_14 клопотання з наведених у ньому підстав та просив його задовольнити.

Сторона захисту заперечила щодо застосування арешту майна, оскільки ризиків того, що належне обвинуваченому майно може бути ним відчужене немає. Обвинувачений ОСОБА_4 не збирався і не має наміру його комусь відчужувати, тим більше, що він впевнений у своїй невинуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, тому, доводи клопотання є надуманими.

3.3. Щодо клопотання про арешт майна ОСОБА_8 .

Прокурор ОСОБА_3 підтримав подане прокурором ОСОБА_14 клопотання з наведених у ньому підстав та просив його задовольнити.

Сторона захисту заперечила щодо застосування арешту майна, оскільки ризиків того, що належне обвинуваченому майно може бути ним відчужене немає. Обвинувачений ОСОБА_8 не збирався і не має наміру його комусь відчужувати, а доводи клопотання є надуманими.

IV. Встановлені судом обставини справи та застосовані норми права.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

У відповідності до п.п. 7, 9 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна та запобіжні заходи відносяться до заходів забезпечення кримінального провадження.

За ч. 1 цієї статті, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

За ч. 6 цієї статті, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

4.1. Щодо клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 4 ст. 176 КПК України запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування та до початку підготовчого судового засідання - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам вчинити дії, визначені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті (ч. 2 ст. 177 КПК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України 1. Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві, але, зважаючи на вимоги, закріплені у статті 9 КПК України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд враховує позиції Європейського суду з прав людини викладені в його рішеннях.

У розумінні положень, що наведені у чисельних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» №42310/04 від 21 квітня 2011 року, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№12244/86, 12245/86, 12383/86 від 30 серпня 1990 року, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28 жовтня 1994 року та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Мета затримання полягає в сприянні розслідуванню злочину через підтвердження або спростування підозр, які стали підставою для затримання. «Для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий, поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання» (справа «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13 листопада 2007 року).

Прокурор просить застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у виді домашнього арешту шляхом заборони залишати житло у період часу з 21 год. по 07 год.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.12 КПК України, під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах, передбачених цим Кодексом.

При судовому розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу, слідчий суддя враховує вимоги п.п. 3,4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

За своєю правовою природою запобіжний захід у вигляді домашнього арешту так як і тримання під вартою є обмеженням прав особи на свободу, а тому, розглядаючи клопотання про застосування/продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, слідчий суддя враховує практику ЄСПЛ стосовно запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою.

ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим моментом при оцінюванні ризиків переховування чи повторного вчинення злочинів.

У справі «Летельє проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що особлива якість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попередні ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Крім цього, у свої справах ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від пред`явленого обвинувачення, а тому, необхідно попередити тиск на свідків.

При розгляді цього клопотання суд також враховує правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 в справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

Також у рішенні ЄСПЛ в справі «Клішин проти України» зазначено, що наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Згідно з Постановою № 14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.

Як зазначено в п.143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою (аналогічні справи «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови»).

Стосовно загрози втечі, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці. Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання («Сулаоя проти Естонії», «Панченко проти Росії») та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»).

Крім того, у п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 Європейський Суд з прав людини зазначив, що «суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 Конвенції, поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, який відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

З наданої прокурором ухвали слідчого судді Вишгородського районного суду від 09.05.2024 у справі № 363/1874/24 та реєстру матеріалів досудового розслідування, судом встановлено, що 07.05.2024 ОСОБА_4 затриманий в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

09.05.2024 відносно ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту шляхом заборони залишення місця проживання в період часу з 21 год. по 07 год.

Строк дії ухвали до 08.07.2024.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, строк дії запобіжного заходу ОСОБА_4 не продовжувався.

Враховуючи наведену вище практику Європейського Суду з прав людини, а також те, що суд на цій стадії кримінального провадження не вправі вирішуючи питання доведеності вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, суд вражає, що для вирішення питання про обрання запобіжного заходу, підозра в розумінні вимог ст.ст. 177, 178 КПК України є обґрунтованою.

Вирішуючи питання про існування зазначених прокурором ризиків, визначених п.п. 1,3, 5 ст. 177 КПК України, суд приходить до такого.

Прокурор стверджує, що ОСОБА_4 може переховуватись від суду у разі незастосування до нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Наявність такого ризику суд оцінює критично, оскільки з дня припинення попередньо застосованого запобіжного заходу (09.07.2024) і до проведення підготовчого судового засідання (24.07.2024) обвинувачений був таким, відносно якого в силу положень ч. 4 ст. 132 КПК України була припинена дія домашнього арешту.

Тому, перебуваючи на волі та не будучи обтяженим обов`язками, обвинувачений прибув у судове засідання за викликом суду, не вчиняючи дій, які б свідчили про його намір переховуватись від суду.

При цьому, прокурор не зазначив у клопотанні та не довів жодними доказами те, що під час дії попереднього запобіжного заходу обвинувачений не виконував покладені на нього слідчим суддею обов`язки.

Тому, наявність ризику переховування ОСОБА_4 від суду суд вважає недоведеним.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків, суд вважає наявність такого ризику обґрунтованим.

Обвинуваченому ОСОБА_4 відоме місце проживання свідків у кримінальному провадженні, оскільки копії клопотання про застосування запобіжного заходу з додатками, з якими він ознайомлений містять такі відомості.

Суд також враховує, що показання свідків у кримінальному провадженні відповідно до ст. 23 КПК України сприймаються судом лише усно в судовому засіданні, а суд не вправі обґрунтовувати своє рішення показаннями, які отримані слідчим та прокурором, а також посилатись на них у відповідності до ч. 4 ст. 95 КПК України.

Тому, надання можливості обвинуваченому вчинити незаконний сплив на свідків негативно вплине на судовий розгляд кримінального провадження, що є недопустимим та суперечитиме завданню кримінального провадження, визначеному ст. 2 КПК України.

Існування ризику подальшого вчинення злочинної діяльності суд відхиляє, оскільки прокурором лише формально зазначено такий ризик у клопотанні, який нічим не обґрунтовано та не доведено жодними доказами.

Вирішуючи питання про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, суд враховує, що прокурором доведено наявність існування ризику незаконного впливу на свідків, однак, такий ризик можливо запобігти більш м`яким запобіжним заходом, зокрема, особистим зобов`язанням.

Таким чином, прокурором доведено обставини, визначені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 194 КПК України.

Відповідно до ч 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Особисте зобов`язання полягає у покладені на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені ст. 194 цього Кодексу.

Застосовуючи такий запобіжний захід як особисте зобов`язання, слідчий суддя переконана, що такий запобіжний захід, як особисте зобов`язання забезпечить дотримання обвинуваченою процесуальних обов`язків під час судового розгляду кримінального провадження та зможе запобігти існуючим ризикам.

Відповідно до ст. 179 КК України особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього обов`язки, передбачені ст.194 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе застосувати до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків прибувати за першою вимогою до суду та утримуватись від спілкування зі свідками у кримінальному провадженні.

Тому, у задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту слід відмовити, застосувавши до обвинуваченого запобіжний захід у виді особистого зобов?язання.

4.2. Щодо арешту майна.

Згідно з положеннями ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб (абзац 2 ч. 1 ст. 170 КПК України).

Відповідно до вимог ст.171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутись прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

Відповідно до положень ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За ч. 5 цієї статті, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 173 КПК України, з урахуванням положень ч.ч. 2, 5 ст. 170 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна, яке допускається з метою конфіскації майна як виду покарання, суд повинен враховувати:

правову підставу для арешту майна;

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність

розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, з огляду на положення ч. 3 ст. 132, ч.ч. 1, 5 ст. 170, ч. 1, 2 ст. 173 КПК України, застосування арешту майна для забезпечення конфіскації майна як виду покарання можливе у разі, якщо:

існує наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення санкція злочину, у якому обвинувачується обвинувачений, передбачає конфіскацію майна;

є підстави вважати, що суд може призначити такий вид покарання;

існують ризики приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна, щодо якого подано клопотання про арешт;

накладення такого арешту є розумним та спів розмірним обмеженню права власності завданням кримінального провадження та не становитиме надмірно обтяжливих наслідків для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При цьому, суд враховує практику ЄСПЛ, який проаналізувавши питання пропорційності втручання в право на мирне володіння майном, дійшов висновку, що ст.1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає втручання в право мирного володіння майном за умови існування розумного взаємозв`язку пропорційності між використаними засобами, якими обмежується право, та ціллю заради досягнення якої застосовуються такі засоби (п.203 рішення ЄСПЛ від 05.03.2019 у справі «Узан та інші проти Туреччини»/Uzan and others v. Turkey, заяви №19620/05, 41487/05, 17613/08, 19316/08).

Тобто, обмежити особу в праві мирно володіти майном можна не просто, коли існує необхідність здійснення такого втручання в її право з метою виконання завдань кримінального провадження, а виключно, якщо виконати завдання кримінального провадження в інший спосіб, аніж через застосування такого обмеження, за наявних обставин неможливо.

Разом з цим, суд враховує такі засади кримінального провадження як недоторканність права власності та розумність строків.

Згідно з ч. 1 ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 28 КПК України проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є:

складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо;

поведінка учасників кримінального провадження;

спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Частиною 2 ст. 113 КПК України визначено, що будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

4.2.1. Щодо арешту майна ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, який відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Відтак, формально є підстави для арешту належного йому майна.

З наданих прокурором документів, а саме з довідки ТСЦ № 3245 ГСЦ МВС України та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що ОСОБА_4 є власником:

1/3 частки у праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_4 ;

автомобілів марки OPEL ZAFIRA, д.н.з. НОМЕР_2 та ЗАЗ VIDA, д.н.з. НОМЕР_3 .

В обґрунтування накладення арешту на зазначене майно, прокурор посилається на те, що обвинувачений може його відчужити іншим особам, що унеможливить виконання вироку в частині призначення покарання у виді конфіскації майна.

Суд критично оцінює існування такого ризику.

Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування та інших матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_4 повідомлений про підозру 08.05.2024.

В подальшому, до нього застосований запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.

Станом на час розгляду клопотання про арешт майна, обвинувачений не відчужив належне йому майно і прокурор не довів, що були спроби його відчуження та чи має обвинувачений намір таке майно відчужити з метою унеможливлення його конфіскації.

Оскільки прокурор вважає, що ОСОБА_4 може відчужити належне йому майно іншим особам, суду є незрозумілим поведінка прокурора, який після повідомлення ОСОБА_4 про підозру у вчиненні злочину не звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна з підстави п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, а лише подав таке клопотання під час підготовчого судового засідання.

З огляду на положення ч. 1, п. 3 ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст.170 КПК України прокурор повинен був вжити в розумні строки заходів з метою виявлення майна ОСОБА_4 , однак, вжив такі заходи лише під час судового розгляду кримінального провадження.

Прокурор не був позбавлений можливості звернутись з відповідним клопотанням на стадії досудового розслідування, оскільки відповідно до положень ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України таке клопотання і з таких підстав може бути подане відносно майна підозрюваного.

Тому, враховуючи поведінку прокурора та недоведеність ним обґрунтованих підстав вважати, що обвинувачений може відчужити належне йому майно іншим особам з метою унеможливлення його конфіскації, суд розцінює мету поданого клопотання як формальну, а ризики відчуження майна недоведеними, що в силу ч. 1 ст. 173 КПК України є підставою для відмови у його задоволенні.

Крім цього, звертаючись до суду з клопотанням, прокурор зазначив, що квартира АДРЕСА_4 належить на праві приватної власності лише ОСОБА_4 , тоді як встановлено судом, ця квартира лише належить останньому на праві 1/3 частки спільної часткової власності.

При цьому, прокурор не надав суду документів, яка саме частина житла належить обвинуваченому, що є необхідним для врахування при арешті майна, оскільки арешт може мати негативні наслідки для права володіння, користування і розпорядження іншим співвласникам квартири.

Відсутність такої інформації у свою чергу позбавляє можливості суд відповідно до положень п. 6 ч. 2 ст. 173 КПК України врахувати наслідки арешту майна для третіх осіб, які не є учасниками кримінального провадження.

За таких обставин, у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна слід відмовити за безпідставністю.

У разі встановлення в ході подальшого судового розгляду кримінального провадження підстав вважати, що обвинувачений має намір відчужити належне йому майно, прокурор не буде позбавлений можливості звернутись до суду з відповідним клопотанням.

4.2.2. Щодо арешту майна ОСОБА_8 .

Судом встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, який відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Відтак, формально є підстави для арешту належного йому майна.

З наданих прокурором документів, а саме з довідки ТСЦ № 3245 ГСЦ МВС України та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що ОСОБА_8 є власником:

1/2 частки у праві спільної часткової власності будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ;

автомобілів марки DAEWOO LANOS, д.н.з. НОМЕР_1 та CHEVROLET LACETTI, д.н.з. НОМЕР_6 .

У клопотанні прокурор не просив накладати арешт на автомобіль марки CHEVROLET LACETTI, д.н.з. НОМЕР_6 .

В обґрунтування накладення арешту на зазначене майно, прокурор посилається на те, що обвинувачений може його відчужити іншим особам, що унеможливить виконання вироку в частині призначення покарання у виді конфіскації майна.

Суд критично оцінює існування такого ризику.

Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування та інших матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 повідомлений про підозру 08.05.2024.

Відомостей про застосування відносно ОСОБА_8 запобіжних заходів у суду немає.

В реєстрі матеріалів досудового розслідування зазначено, що 09.05.2024 слідчим суддею Вишгородського районного суду вирішувалось питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, однак не зазначено відносно кого.

Ухвал слідчого судді про застосування запобіжних заходів до ОСОБА_8 прокурором не надано.

Станом на час розгляду клопотання про арешт майна, обвинувачений не відчужив належне йому майно і прокурор не довів, що були спроби його відчуження та чи має обвинувачений намір таке майно відчужити з метою унеможливлення його конфіскації.

Оскільки прокурор вважає, що ОСОБА_8 може відчужити належне йому майно іншим особам, суду є незрозумілим поведінка прокурора, який після повідомлення ОСОБА_8 про підозру у вчиненні злочину не звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна з підстави п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, а лише подав таке клопотання під час підготовчого судового засідання.

З огляду на положення ч. 1, п. 3 ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст.170 КПК України прокурор повинен був вжити в розумні строки заходів з метою виявлення майна ОСОБА_8 , однак, вжив такі заходи лише під час судового розгляду кримінального провадження.

Прокурор не був позбавлений можливості звернутись з відповідним клопотанням на стадії досудового розслідування, оскільки відповідно до положень ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України таке клопотання і з таких підстав може бути подане відносно майна підозрюваного.

Тому, враховуючи поведінку прокурора та недоведеність ним обґрунтованих підстав вважати, що обвинувачений може відчужити належне йому майно іншим особам з метою унеможливлення його конфіскації, суд розцінює мету поданого клопотання як формальну, а ризики відчуження майна недоведеними, що в силу ч. 1 ст. 173 КПК України є підставою для відмови у його задоволенні.

Крім цього, звертаючись до суду з клопотанням, прокурор зазначив, що будинок АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності лише ОСОБА_15 , тоді як встановлено судом, цей будинок лише належить останньому на праві 1/2 частки спільної часткової власності.

При цьому, прокурор не надав суду документів, яка саме частина житла належить обвинуваченому, що є необхідним для врахування при арешті майна, оскільки арешт може мати негативні наслідки для права володіння, користування і розпорядження іншому власнику будинку.

Відсутність такої інформації у свою чергу позбавляє можливості суд відповідно до положень п. 6 ч. 2 ст. 173 КПК України врахувати наслідки арешту майна для третіх осіб, які не є учасниками кримінального провадження.

За таких обставин, у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна слід відмовити за безпідставністю.

У разі встановлення в ході подальшого судового розгляду кримінального провадження підстав вважати, що обвинувачений має намір відчужити належне йому майно, прокурор не буде позбавлений можливості звернутись до суду з відповідним клопотанням.

V. Призначення кримінального провадження до судового розгляду.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду, вважаючи, що під час досудового розслідування були дотримані вимоги кримінального процесуального закону та обвинувальний акт складено з дотриманням вимог ст. 291 КПК України, крім того посилався на відсутність підстав для закриття кримінального провадження чи повернення обвинувального акту.

Обвинувачені та їх захисники не заперечували щодо призначення обвинувального акту та доданих до нього документів до судового розгляду.

З`ясувавши думку учасників, встановивши відсутність підстав для прийняття рішень, передбачених пунктами 1- 4 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд вважає за можливе провести підготовку до судового розгляду.

З врахуванням думки учасників, судовий розгляд провести у відкритому судовому засіданні у визначені КПК строки.

Клопотання щодо заходів забезпечення кримінального провадження судом вирішені, інших клопотань до суду не надходило.

Тому, всі питання, пов`язані з підготовкою до судового розгляду, передбачені ст. 315 КПК України, вирішені.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 КПК України, після завершення підготовки до судового розгляду, суд постановляє ухвалу про призначення судового розгляду.

Керуючись ст. 13, 28, 131, 132, 170-173, 314-316 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_16 , про застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, відмовити.

Застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки:

- прибувати за першою вимогою до суду;

- утримуватись від спілкування зі свідками у кримінальному провадженні.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що у разі невиконання покладених на нього судом обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід та накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ознайомити обвинуваченого ОСОБА_4 під підпис з обов`язками, визначеними цією ухвалою.

Контроль за виконанням особистого зобов`язання покласти на прокурора Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_16 .

Строк дії ухвали про застосування запобіжного заходу до 24.09.2024.

У задоволенні клопотань прокурора Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_16 про арешт майна обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , відмовити.

Призначити судовий розгляд кримінального провадження № 0000348, внесеного в ЄРДР 07.03.2024 відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, в приміщенні Іванківського районного суду Київської області на 10 год. 30 хв. 13.09.2024 у відкритому судовому засіданні, склад суду одноособово.

У судове засідання викликати осіб, відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000348.

Ухвала в частині застосування запобіжного заходу та відмови в арешті майна може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 25.07.2024

Суддя ОСОБА_1