КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №362/1929/24 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/3085/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2024 року, -

за участю:

представників власника майна ОСОБА_8 , ОСОБА_9

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2024 року задоволено клопотання прокурора Васильківського відділу Обухівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_10 про арешт майна та накладено арешт на належний ОСОБА_6 автомобіль марки «Subaru» модель «Forester» реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 - шляхом заборони розпорядження і користування ним.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити слідчому в задоволенні клопотання.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт вказує на те, що за позовною заявою представника ОСОБА_11 в Печерському районному суді м. Києва розглядається цивільна справа №757/30299/23-ц зокрема до ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів. Визнання недійсними договору комісії "134 від 10.06.2023 р., договору купівлі-продажу даного авто укладеного між ТОВ "Карат Авто" та ОСОБА_6 .

В даній справі в рамках забезпечення позову винесена ухвала суду про накладення арешту на транспортний засіб, автомобіль марки Subaru Forester, тип загальний, легковий, універсал, 2008 р. випуску.

А тому, оскільки на дане майно вже накладено арешт і заборону його відчуження та розпорядження до винесення судом остаточно рішення, тому немає підстав накладати арешт повторно.

Апелянт також зазначає, що в матеріалах кримінального провадження не встановлено, що транспортний засіб здобутий злочинним шляхом, оскільки відсутній склад злочину, а відтак він не має ознак речового доказу, а тому ОСОБА_6 є належним і законним набувачем майна, яке є недоторканним і захищається його право власності Конституцією України.

Також апелянт звертає увагу суду на те, що в матеріалах провадження не визначений статус потерпілої особи, не встановлено, що це незаконно відчужене майно, ОСОБА_6 не визнаний підозрюваним, а також відсутнє обґрунтування даного клопотання.

14.05.2024 на адресу Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги від представників власника майна ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

Адвокати в своїх поясненнях вказують на те, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

Крім того, адвокати зазначають, що з моменту внесення відомостей до ЄРДР ОСОБА_6 не викликався слідчим жодного разу для надання пояснень, свідчень або для проведення будь-яких інших процесуальних дій.

Також адвокати звертають увагу суду на те, що ОСОБА_6 вимушений здійснювати виїзди за межі міста, однак оскаржувана ухвала позбавляє його такого права.

В судове засідання прокурор та представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 не з`явились, про дату час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені завчасно та належним чином в установленому законом порядку, прокурор клопотань про відкладення апеляційного розгляду не подавав. Разом з цим, адвокат ОСОБА_7 подала клопотання у якому просила проводити судове засідання за її відсутності.

З урахуванням зазначеного, думки представників власника майна ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які вважали за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності прокурора та адвоката ОСОБА_7 , колегія суддів прийшла до висновку про можливість проведення судового розгляду без участі прокурора та представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи представників власника майна ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити з наведених у ній підстав, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів, наданих судом першої інстанції, що Васильківським відділом Обухівської окружної прокуратури Київської області здійснюється процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0000577 від 18.06.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України.

З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 18.06.2023 року відомості про реєстрацію автомобіля марки «Subaru» модель «Forester» реєстраційний номер НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_6 , внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120 231 111 400 005 77 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України.

Також, з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 08.08.2023 року відомості стосовно зміни власника автомобіля марки «Subaru» модель «Forester» реєстраційний номер НОМЕР_1 , внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120 231 111 400 007 42 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Постановою прокурора від 22 березня 2024 року вказані два кримінальні провадження об`єднані в одне.

Проведеним досудовим розслідуванням встановлено, що 13.06.2023 року невідомі особи, використовуючи підроблені документи здійснили перереєстрацію автомобіля марки Subaru Forester, який перебував у власності ОСОБА_12 .

Листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в. м. Києві (філія ГСЦ МВС) повідомлено, що згідно облікових даних Єдиного державного реєстру транспортних, зняття з обліку транспортного засобу SUBARU FORESTER, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , номерні знаки НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_4 від 07.12.2017, власник гр. ОСОБА_13 , не проводилось. Також згідно даних ЄДРТЗ, 13.06.2023 року в ТСЦ 8043 РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві здійснено перереєстрацію на нового власника гр. ОСОБА_14 , транспортного засобу SUBARU FORESTER, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_2 із видачею номерних знаків НОМЕР_5 та свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_6 , на підставі договору комісії № 134 від 10.06.2023 року та договору купівлі-продажу № 134 від 11.06.2023 року виданих суб`єктом господарювання ТОВ «КАРАТ АВТО».

Згідно із договором комісії № 134 від 10.06.2023 року під час укладання вищевказаного договору була присутня ОСОБА_15 та остання діяла він імені ОСОБА_12 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серії НОМЕР_7 .

Проте, відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 від 12.06.2023 року ОСОБА_15 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і не могла бути присутня під час укладання договору комісії № 134 від 10.06.2023 року.

Зазначені обставини дають достатні підстави вважати, що з боку невстановлених осіб мало місце заволодіння чужим майном шляхом обману з використанням підроблених документів.

Внаслідок таких неправомірних дій з боку невстановлених осіб транспортний засіб ОСОБА_16 , вибув із правомірного володіння ОСОБА_15 , чим заподіяно майнову шкоду законному правонаступнику.

За відомостями МВС України вказаний автомобіль належить ОСОБА_6 .

Постановою слідчого від 20.03.2024 року вказаний транспортний засіб визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

22.03.2023 прокурор Васильківського відділу Обухівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_10 звернувся до слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області з клопотанням про арешт майна, а саме на належний ОСОБА_6 автомобіль марки «Subaru» модель «Forester» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який є речовим доказом у кримінальному провадженні.

На обґрунтування вимог поданого клопотання прокурор послався на мету збереження речових доказів.

29.03.2024 ухвалою слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області вказане клопотання прокурора задоволено та накладено арешт на належний ОСОБА_6 автомобіль марки «Subaru» модель «Forester» реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 - шляхом заборони розпорядження і користування ним.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були, досліджені матеріали судового провадження, вислухано заперечення представника власника майна, а також з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При винесенні ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також обставини даного кримінального провадження та можливе відношення до нього вилученого майна, а тому слідчий суддя обґрунтовано задовольнив вказане клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вище зазначене майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом відповідно до постанови слідчого СВ ВП №1 Обухівського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_17 від 20.03.2024 /а.с. 39-41/ в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вилучене майно, з підстав того, що воно відповідає критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Доводи апелянта, що оскільки в даній справі в рамках забезпечення позову винесена ухвалу суду про накладення арешту на транспортний засіб, автомобіль марки Subaru Forester, тип загальний, легковий, універсал, 2008 р. випуску, то немає підстав накладати арешт повторно, не невілюють висновків слідчого судді про необхідність накладення арешту на автомобіль, оскільки ч. 3, ч. 7 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений і на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства, та у такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу.

Щодо тверджень апелянта, що в матеріалах кримінального провадження не встановлено, що транспортний засіб здобутий злочинним шляхом, оскільки відсутній склад злочину, колегія суддів зауважує, що у відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, а питання наявності події та складу кримінального правопорушення підлягає вирішенню під час судового розгляду справи по суті.

Разом з цим, щодо доводів апелянта, що в матеріалах провадження не визначений статус потерпілої особи, не встановлено, що це незаконно відчужене майно, ОСОБА_6 не визнаний підозрюваним, слід зазначити, що арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Зважаючи на викладене, в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував правомірно, а тому доводи апелянта стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Всі інші зазначені в апеляційній скарзі обставини не є безумовними підставами для скасування ухвали суду, при цьому під час апеляційного розгляду прокурор повідомив, що призначено експертизу, яка наразі проводиться.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2024 року, - залишити без зміни, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4