Дата документу 24.10.2024 Справа № 326/2453/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1001/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №326/2453/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 липня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Єлизаветівка Приморського району Запорізької області, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

05.10.2021 року приблизно о 23 годині 30 хвилин ОСОБА_9 разом з ОСОБА_8 знаходились за місцем мешкання останнього за адресою: АДРЕСА_2 , де разом вживали спиртні напої.

06.10.2021 року приблизно о 01 годині під час спільного вживання спиртних напоїв між ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на побутовому ґрунті виникла сварка. Під час сварки ОСОБА_9 повалив на підлогу ОСОБА_10 , та у цей час ОСОБА_8 , діючи умисно, з мотивів особистої неприязні, з метою протиправного заподіяння смерті ОСОБА_9 , розуміючи та бажаючи настання саме таких наслідків, використовуючи наявний поруч побутовий молоток, із значною силою наніс ним 24 удари в область голови ОСОБА_9 , спричинивши тілесні ушкодження несумісні з життям, а саме множинні вдавлені переломи потиличної кістки, лівої та правої тім`яних кісток; вогнища забою головного мозку в проекції переломів з ушкодженням мозку кістковими уламками; субарахноїдальних церебральних крововиливів у тем`яно-потиличних ділянках обох півкуль; крововиливу у м`які тканини голови, множинних забійних ран у тем`яно-потиличних ділянках волосистої частини голови з обох боків, забійної рани вушної раковини.

Внутрішньочерепна травма, яка ускладнилась небезпечним для життя станом-набряком головного мозку має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, яка знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Смерть ОСОБА_9 настала в результаті відкритої внутрішньочерепної травми з ушкодженням тканини головного мозку і розвитком набряку головного мозку. Після того, як ОСОБА_8 впевнився в тому, що настала смерть ОСОБА_9 , припинив свої злочинні дії.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.115 КК, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Йому призначено покарання у виді 12 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої вимоги мотивував тим, що свідки у справі та працівники поліції не мали змоги бути присутніми в судовому засіданні та надати покази про особу загиблого потерпілого. Потерпіла ОСОБА_11 давала неправдиві покази про те, що він позичив якісь гроші у потерпілого ОСОБА_9 і щоб не повертати ці гроші вбив потерпілого. Відеозапис судового засідання у Приморському районному суді Запорізької області та відеозапис слідчого експерименту не були відтворені під час судового розгляду. Між тим, ці відеозаписи підтвердили би неправдиві покази потерпілої ОСОБА_11 і довели, що ніяких грошей у потерпілого він не позичав. Вирок суду ґрунтується лише на непідтверджених показах потерпілої ОСОБА_11 та копіях матеріалів провадження без врахування відеозапису судових засідань у Приморському районному суді та відеозапису слідчого експерименту. Потерпілий ОСОБА_9 взяв обома руками за шию його цивільну дружину ОСОБА_12 , повалив її на підлогу, сів на неї та почав душити. Відтак з метою припинення злочинних дій потерпілого йому нічого не залишалося як вдарити потерпілого, що призвело до смерті останнього.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти скарги та просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок районного суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.1 ст.115 КК кримінального правопорушення було зроблено з додержанням ст.23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст.94 зазначеного Кодексу.

Зокрема своє рішення про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину суд обґрунтував даними протоколів огляду місця події; протоколу слідчого експерименту від 12.10.2021 року за участю свідка ОСОБА_12 ; висновками проведених у провадженні судових експертиз, зміст та аналіз яких детально наведено у вироку.

Визнавши ці докази достовірними, допустимими, а в їх сукупності достатніми, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою винуватість у пред`явленому йому обвинуваченні не визнав та на підставі ст.63 Конституції України відмовився від дачі показань.

В апеляційній скарзі обвинувачений зазначив, що потерпілий ОСОБА_9 взяв обома руками за шию його цивільну дружину ОСОБА_12 , повалив її на підлогу, сів на неї та почав душити. Відтак з метою припинення злочинних дій потерпілого йому нічого не залишалося як вдарити потерпілого, що призвело до смерті останнього.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений пояснив, що він дійсно заподіяв потерпілому тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого. Але при цьому обвинувачений наполягав на тому, що такі його дії були зумовлені протиправним посяганням потерпілого на його співмешканку, тобто він діяв у стані необхідної оборони.

Проте, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитись із такими запереченнями обвинуваченого виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Отже, сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Умовою правомірності необхідної оборони є вчинення особою такого діяння, характер та об`єктивні прояви якого вказують на досягнення ним того ступеня суспільної небезпеки, який притаманний злочину (кримінальному правопорушенню).

Таким чином, для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Так, обвинувачений ОСОБА_8 стверджував про те, що потерпілий напав на його співмешканку і почав її душити, а тому він був змушений заподіяти потерпілому удари з метою захисту своєї співмешканки.

Між тим, під час слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 остання зазначила, що потерпілий ОСОБА_9 повалив її на підлогу, сів зверху та хотів (намагався) наносити удари чи душити, але вона руками відмахнулась. Після цього вона одразу побачила як обвинувачений став бити молотком потерпілого. Отже з обставин справи не вбачається, що потерпілий застосував таку фізичну силу або вчинив інші активні агресивні дії, що могли би становити реальну загрозу життю або здоров`ю свідка ОСОБА_12 .

Більш того, під час слідчого експерименту свідок ОСОБА_12 також зазначала про те, що коли ОСОБА_8 почав бити потерпілого останній впав, проте ОСОБА_8 продовжив бити потерпілого й далі. Зазначене свідчить про те, що обвинувачений наносив удари молотком по голові потерпілого коли потерпілий взагалі не міг становити жодної небезпеки чи загрози для життя і здоров`я ні свідка ОСОБА_12 , ні самого обвинуваченого ОСОБА_8 .

Отже доказів на підтвердження того, що потерпілим було вчинено дії, які б свідчили про реальну наявну загрозу для життя і здоров`я свідка ОСОБА_10 чи обвинуваченого, які за своїм характером та об`єктивними проявами могли бути розцінені як такі, що досягли ступеню суспільної небезпечності і викликали б у обвинуваченого підстави для захисту свідка ОСОБА_10 , у цьому кримінальному провадженні не встановлено. А тому вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 завдаючи потерпілому 24 удари молотком у життєво важливий орган голову, перебував у стані оборони, підстав немає.

На користь вказаного висновку свідчить і та обставина, що після заподіяння потерпілому численних ударів молотком у голову, обвинувачений вжив цілеспрямованих заходів для приховування слідів злочину. Зокрема обвинувачений відвіз труп потерпілого та скинув його в яму пожежного стоку. Приїхавши додому, обвинувачений викинув молоток у вигрібну яму, де його і було віднайдено і вилучено під час огляду місця події, спалив на подвір`ї ковдру та свій одяг.

На переконання колегії суддів дії обвинуваченого ОСОБА_8 були направлені саме на спричинення шкоди потерпілому, на що вказує характер, кількість та локалізація заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, цілеспрямованість дій, нанесення ударів молотком, прикладення при цьому достатньої сили при нанесенні тілесних ушкоджень та припинення своїх дій лише після досягнення бажаного результату, коли потерпілий перестав подавати ознаки життя, приховування слідів злочину, що вказує на те, що ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій і передбачаючи настання тяжких наслідків у виді смерті потерпілого і бажаючи цього, діяв з прямим умислом на позбавлення життя потерпілого, а не на захист.

Таким чином, доводи обвинуваченого в цій частині колегія суддів не може визнати прийнятними, оскільки вони суперечать встановленим фактичним обставинам та наявним у справі доказам. А тому вчинений обвинуваченим ОСОБА_8 злочин обґрунтовано отримав юридично-правову кваліфікацію за ч.1 ст.115 КК.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений також посилався на те, що свідки у справі не мали змоги бути присутніми в судовому засіданні та надати покази про особу загиблого потерпілого. Проте колегія суддів зазначає, що дані, які характеризують особу потерпілого, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не можуть позначитися на правильності висновків, зроблених судом першої інстанції.

Щодо посилань обвинуваченого на неправдивість показів потерпілої ОСОБА_11 про те, що він позичив у потерпілого гроші і вбив його з метою неповернення грошових коштів, то колегія суддів зазначає, що потерпіла була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів і будь-яких підстав для обмови обвинуваченого з її боку встановлено не було. Більш того, потерпіла зазначала, що про факт позики обвинуваченим грошей їй було відомо зі слів батька. При цьому висновок суду про винуватість обвинуваченого не ґрунтується переважною мірою на показах потерпілої, адже остання не була очевидцем заподіяння потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. Більш того, органом досудового розслідування не інкриміновано вчинення ОСОБА_8 злочину з корисливих мотивів. А тому такі покази потерпілої на кваліфікацію дій обвинуваченого не вплинули.

Надаючи оцінку доводам обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що під час судового розгляду не були відтворені відеозаписи судових засідань у Приморському районному суді Запорізької області та відеозапис слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 , колегія суддів враховує особливості цього кримінального провадження. Так, матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК перебувають у м.Приморську Бердянського району Запорізької області, тобто на тимчасово окупованій території, відтак матеріали даного кримінального провадження були втрачені в умовах воєнного стану.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2023 року втрачені матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК були частково відновлені в частині наданих сторонами документів. При цьому суд встановив, що надані прокурором документи, є достатніми для відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження в цій частині.

Колегія суддів, за результатами перевірки матеріалів кримінального провадження вважає, що не дослідження судом відеозапису до протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 , а так само відеозаписів судових засідань, не перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і така обставина не позначилась на правильності висновків суду. Адже рішення про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 було ухвалено судом на підставі сукупності інших доказів, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, і які правильно визнані судом першої інстанції достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 .

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи обвинуваченого не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оспорюваному судовому рішенні, і не ставлять під сумнів їх законність.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначено у відповідності до вимог ст.65 КК, а також з урахуванням конкретних обставин справи, характеру та змісту протиправних дій обвинуваченого і таке покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, то апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 липня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4