ЄУН справи: 336/1440/24
Номер провадження: 1-кп/336/750/2024
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0002268 від 09.11.2023 року по обвинуваченню:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який отримав вищу освіту, одружений, є пенсіонером, зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не засуджений,

у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 Кримінального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

09.11.2023 р. приблизно о 06.10 годині, водій ОСОБА_7 , керуючи повністю технічно справним автомобілем «MAZDA 3», з реєстраційним номером НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині пр.Моторобудівників зі сторони вул.Брюллова у напрямку вул.Червоної в м.Запоріжжі.

У цей час попереду на нерегульований пішохідний перехід, що позначений дорожньою розміткою - 1.14.2 (пішохідний перехід з підвищеною вірогідністю виникнення дорожньо-транспортних пригод) та дорожніми знаками 5.38.2 (пішохідний перехід) Правил дорожнього руху України та розташований в районі будинку АДРЕСА_2 , вийшов пішохід ОСОБА_8 , який почав перетинати проїзну частину пр.Моторобудівників справа-наліво відносно руху автомобіля «MAZDA 3», з реєстраційним номером НОМЕР_1 .

Під час руху по зазначеній проїзній частині водій ОСОБА_7 , наближаючись до вищевказаного нерегульованого пішохідного переходу, маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити нерегульований пішохідний перехід та пішохода ОСОБА_8 , який рухався по ньому, не зменшив швидкість свого руху аж до зупинки транспортного засобу, та, не надавши перевагу в русі останньому, виїхав на пішохідний перехід, де передньою частиною кузова керованого автомобіля «MAZDA 3», з реєстраційним номером НОМЕР_1 , скоїв наїзд на пішохода.

Своїми діями ОСОБА_7 порушив вимоги п.18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001, відповідно до якого водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитись, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України, згідно висновку інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод», з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, з якими був доставлений до КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР, де 28.11.2023 помер під наглядом лікарів.

Згідно висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_8 смерть останнього настала від поєднаної тупої травми голови, тулуба та кінцівок з переломами кісток та ушкодженнями внутрішніх органів, що призвело до розвитку поліорганної недостатності.

Поєднана тупа травма голови, тулуба та кінцівок відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_7 вину у вчиненні злочину визнав та пояснив, що дійсно 09 листопада 2023 р. близько 06.00 год. керував автомобілем «MAZDA 3», з реєстраційним номером НОМЕР_1 . На вулиці було похмуро, дорожнє покриття було мокрим через мрячку. Під час руху по проїздній частині пр.Моторобудівників зі сторони вул.Брюллова у напрямку вул.Червоної в м.Запоріжжі, здійснив наїзд на пішохода, який перетинав дорогу по нерегульованому пішохідному переході. Потерпілого не помітив, через вимкнене освітлення, а також через обмежений огляд у зв`язку з тим, що попереду рухався пасажирський автобус, який здійснював маневр повороту. Після пригоди відразу зупинився на місці події, надав потерпілому можливу допомогу, викликав швидку. Після того, як пройшов огляд на стан сп`яніння в медичному закладі, відразу поїхав до лікарні, де дізнався про стан здоров`я ОСОБА_8 та, в подальшому, розшукав його родичів. Обвинувачений не заперечував, що ДТП сталася внаслідок порушення ним Правил дорожнього руху. У вчиненому щиро розкаявся.

Вислухавши думку учасників судового розгляду, приймаючи до уваги, що обвинувачений не оспорював фактичних обставин справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що обвинувачений вірно розуміє зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності його позиції, тобто визнання ним вини не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, суд в порядку ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорювалися, і обмежився допитом ОСОБА_7 , допитом потерпілого, дослідженням доказів, наданих в обґрунтування цивільного позову та дослідженням матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого.

Суд кваліфікує дії ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд згідно із вимогами ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений вчинив злочин, який віднесений до категорії тяжких.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття та часткове добровільне відшкодування шкоди потерпілому.

Обставин, що обтяжують покарання, не встановлено.

ОСОБА_7 має постійне місце проживання, одружений, є пенсіонером, утримує дитину-інваліда з дитинства 2008 року народження, та непрацездатну мати, яка потребує періодичної сторонньої допомоги, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога, раніше не судимий.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину.

Приймаючи до уваги характер, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку скоєного ОСОБА_7 кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який скоїв необережний злочин, раніше не судимий, його вік, наявність пом`якшуючої та відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд вважає, що обвинуваченому необхідно призначити покарання, у виді позбавлення волі з випробувальним терміном, тобто із застосування до нього положень ст. 75 КК України, із застосуванням додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

При вирішенні цивільного позову, заявленого потерпілим ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з наступного.

28.03.2024 р. ОСОБА_5 подав цивільний позов у кримінальному провадженні, в якому просив стягнути з ОСОБА_7 на його користь 43190,00 грн., з яких: сума на поминальний обід - 3930,00 грн.; витрати на надання правничої допомоги - 5000 грн.; встановлення пам`ятника - 34260 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої скоєним кримінальним правопорушенням 419600,00 грн., а всього 462790,00 грн. та стягнути з АТ «ГС «ТАС» на його користь моральну шкоду (регламентні виплати) - 80400,00 грн. (а.с.30-34).

АТ «СГ «ТАС» подано відзив на позов (а.с.73-75), за змістом якого цивільний відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні ОСОБА_5 зазначив, що підтримує позов, просить задовольнити позовні вимоги.

Вирішуючи питання щодо цивільного позову потерпілого, пред`явленого до АТ «СГ «ТАС», суд виходить с наступного.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Згідно з положеннями частини 2 статті 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Стаття 62 КПК України передбачає, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

З метою гарантування правової визначеності щодо застосування інституту цивільного позову у кримінальному провадженні та з метою забезпечення єдності та сталості відповідної судової практики суд вважає, що положення частини 1 статті 128 КПК України щодо можливості пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні, зокрема, до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за завдану шкоду, треба розуміти як можливість пред`явлення зазначеного позову до будь-якої особи (фізичної або юридичної), яка за законом виконує обов`язок з відшкодування шкоди, завданої підозрюваним (обвинуваченим чи неосудною особою), як це має місце у випадку з ПАТ «Страхова група «ТАС» у справі, що розглядається.

Тому в контексті частини 1 статті 128 КПК України юридичною особою, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого чи неосудної особи, може бути ПАТ «Страхова група «ТАС».

Адже ПАТ «Страхова група «ТАС» виступає такою юридичною особою, яка за законом несе цивільну відповідальність перед особою, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди і яка має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити до неї цивільний позов.

Обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі, якщо йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст.286 КК України, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини.

Право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ст.286 КК України, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди. А тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди. Це також узгоджується зі статтями 15, 16 ЦК України.

Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них - передбачена статтею 35 Закону «Про ОСЦПВВНТЗ». Шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до ПАТ «Страхова група «ТАС» за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до ПАТ «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення.

Так рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи не звернення з заявою до цих осіб, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого статтею 128 КПК України.

Отже, ПАТ «Страхова група «ТАС» приймає таке рішення про здійснення відшкодування (регламентної виплати) також і на підставі рішення суду у разі, якщо спір розглядався в судовому порядку.

У постанові КЦС від 21 серпня 2018 року у справі № 227/3573/16-ц касаційний суд висловився про необхідність стягнення страхового відшкодування не зважаючи на те, що позивач не звертався до страховика із заявою про відшкодування шкоди і за таким відшкодуванням звернувся безпосередньо до суду в межах необхідного строку, а в постанові ККС від 30 серпня 2018 року у справі № 732/865/16-к посилання страховика на те, що потерпілий не звертався до нього із заявою про виплату страхового відшкодування, було відхилено касаційним судом.

У постанові колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 березня 2018 року у справі № 910/426/17 суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій і зазначив таке: «потерпіла особа не зобов`язана звертатися до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність заподіювача шкоди. Таке право, враховуючи висновок, викладений у рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002, може бути реалізоване безпосередньо шляхом подання відповідного позову до суду. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами в залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту».

Таким чином, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру.

Водночас у межах кримінального провадження за ст.286 КК України факт, обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмету доказування. Тобто в цьому разі не звернення потерпілого безпосередньо до ПАТ «Страхова група «ТАС» або страховика жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування.

У справі, що розглядається, йдеться про звернення з цивільним позовом потерпілого до цивільного відповідача, тобто про правовідносини щодо відшкодування заподіяної шкоди шляхом подання цивільного позову до суду в межах кримінального провадження, які виникли безпосередньо між потерпілим від ДТП та ПАТ «Страхова група «ТАС».

Крім цього, для розгляду в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до ПАТ «Страхова компанія «ТАС» про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України, попереднє звернення потерпілого до ПАТ «Страхова група «ТАС» із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону «Про ОСЦПВВНТЗ», не є обов`язковою умовою.

Таким чином, аргументи ПАТ «Страхова група «ТАС» про порушення вимог статей 35, 36 Закону «Про ОСЦПВВНТЗ» у зв`язку з не зверненням потерпілого із заявою про виплату відшкодування суд відхиляє.

Відповідно до частини 1 статті 129 КПК України суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_7 була застрахована згідно Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в страховій компанії АТ «СГ «ТАС», страховий поліс № 216678332 (а.с.40).

Згідно ст.3 ЗУ «Про обов`язкове страхування» обов`язкове страхування здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

У разі настання страхового випадку страховик в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю та майну третьої особи (ст.22.1 Закону).

Відповідно до ст.27 Закону України, «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (ст.27.3).

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (ст.27.4).

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Відповідно ст.8 Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік» мінімальна заробітна плата складає 6700,00 грн., тому розмір моральної шкоди, яку має сплатити страхова компанія складає 80 400,00 грн. (6700,00 грн. х 12).

Свідоцтво про народження ОСОБА_5 (а.с.37) та свідоцтво про смерть ОСОБА_8 (а.с.38) підтверджують право цивільного позивача, визначене ЗУ «Про обов`язкове страхування», на відшкодування шкоди.

З наведеного вище, суд дійшов висновку, що позов, пред`явлений ОСОБА_5 до СГ "ТАС", ґрунтується на положеннях діючого законодавства та підлягає задоволенню.

При вирішенні цивільного позову, заявленого потерпілим ОСОБА_5 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Згідно з положеннями ч.2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Як слідує зі змісту ч.3 ст. 374 КПК України, суд в мотивувальній частині ухваленого вироку повинен навести докази на підтвердження доведеності обставин, визначених в ст. 91 КПК України, мотиви їх оцінки й зазначити підстави для задоволення цивільного позову.

Розглянувши цивільний позов про стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди у розмірі 43190,00 грн., що складаються з витрат, пов`язаних з похованням та надання правничої допомоги, моральної шкоди у розмірі 462790,00 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до ст.22, 23, 1167, 1168 ЦК України, особа має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої їй внаслідок порушення її прав, зокрема, витрат, які особа зробила або повинна зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також втрат через фізичний біль та страждання, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Відповідно до вимог ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Обвинувачений ОСОБА_7 заявлений цивільний позов визнав частково.

Цивільний позивач просив стягнути матеріальну шкоду, завдану злочином, яка складається з витрат на поминальний обід в сумі 3930, 00 грн., встановлення пам`ятника - 34260,00 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.

Стягнення витрат на правничу допомогу буде вирішено судом при ухваленні даного вироку, в порядку ст.ст.118, 120, 124 КПК України.

Оскільки ОСОБА_5 не надано доказів фактично понесених витрат виготовлення та встановлення пам`ятника, суд не встановив підстав для задоволення позову в цій частині.

В обґрунтування позовних вимог про стягнення витрат на організацію поминального обіду позивач надав накладну № 13/23 (а.с.41), відповідно до якої було сплачено 3930 грн.

Разом з тим, під час судового засідання сторони визнали, що в процесі розгляду справи ОСОБА_7 перерахував ОСОБА_5 4000,00 грн., тобто відшкодував зазначені витрати.

З наведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення матеріальних збитків, не підлягають задоволенню.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню, суд виходить із загального принципу розумності і справедливості, що закріплений в ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Крім цього, у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того - у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.

Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

Вирішуючи питання, що пов`язані з розміром відшкодування моральної шкоди, яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об`єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування.

З урахуванням викладених вище фактичних обставин справи суд встановив, що в результаті протиправних дій обвинуваченого потерпілому дійсно була завдана моральна шкода, оскільки він переніс душевні страждання, пов`язані з втратою близької людини та невідворотністю такої втрати.

Виходячи з принципів розумності та справедливості, суд дійшов до висновку про те, що необхідним і достатнім та поновлення прав потерпілого є відшкодування заподіяної моральної шкоди у сумі 419600,00 грн.

При вирішенні питання про стягнення з обвинуваченого судових витрат, а саме витрат, пов`язаних із залученням експертів та проведенням експертиз, суд прийшов до висновку, що на підставі ст.ст.122, 124 КПК України, витрати підлягають стягненню з ОСОБА_7 на користь держави.

Суд стягує з обвинуваченого на користь держави витрати на проведення експертиз в сумі 4543,68 грн. (а.с.127), 3786,40 грн. (а.с.183), що разом складає 8330,08 грн.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Приписами ч.1 ст.124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Згідно до приписів ч. 1 п. 1 ст. 118 КПК України складовою процесуальних витрат по кримінальному провадженню є витрати на правову допомогу.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо).

Вищезазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах ККУ ВС від 05.08.2020 у справі № 753/10028/18 та від 07.09.2023 у справі №202/8301/21.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні, відповідно до приписів ст. 91 КПК України.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного вище Закону).

Так згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін (висновок ВП ВС викладений у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має урахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу, а також пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності витрат.

Під час судового розгляду інтереси потерпілого ОСОБА_5 представляла адвокат ОСОБА_4 на підставі ордеру серії НОМЕР_2 від 11.03.2024 р. (а.с.43).

Разом з позовною заявою ОСОБА_5 подав до суду розрахунок суми гонорару за надану правову (правничу) допомогу, де вартість: попередньої консультації щодо характеру спірних правовідносин склала 1211,00 грн.; вивчення, правовий аналіз матеріалів, що стали підставою для підготовки та пред`явлення позовної заяви до суду - 2422,00 грн.; підготовка позовної заяви, друк документів та додатків для сторін цивільного провадження - 1211,00 грн.; остаточна консультація, роз`яснення складених процесуальних документів, підписання акту виконаних робіт - 156,00 грн., що разом складає 5000,00 грн. (а.с.44).

Надані ОСОБА_5 на підтвердження своїх вимог докази витрат на правову допомогу, є підставою для стягнення таких витрат з обвинуваченого на користь потерпілого.

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації (ч. 4 ст. 174 КПК України).

Суд, відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13.11.2023 року, відносно автомобіля.

Запобіжний захід обвинуваченому не обрався.

Долю долучених до справи речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст.371, 373-374 Кримінального процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 2 (два) роки, якщо він в період всього іспитового строку не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Позов ОСОБА_5 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування моральної шкоди - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (м.Київ, пр.Перемоги, 65, ) на користь ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) моральну шкоду в сумі 80400 гривень.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) моральну шкоду в сумі 419600,00 грн.

В задоволенні вимог ОСОБА_5 про стягнення матеріальної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення експертиз в сумі 8330,08 гривень.

Скасувати арешт транспортного засобу ««MAZDA 3», реєстраційний номер НОМЕР_1 », який належить ОСОБА_7 , та переданий на відповідальне зберігання власнику, накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13.11.2023 року № 334/10230/23, провадження № 1-кс/334/3203/2023.

Речові докази:

автомобіль «MAZDA 3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , переданий на відповідальне зберігання власнику , залишити в розпорядженні власника ОСОБА_7 ;

кросівки сірі з червоно-синіми вставками, штани сірі спортивні, кашкет коричневий, куртку чорну, передані на зберігання до камери схову речових доказів Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, знищити.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку негайно після його проголошення, особам, які не були присутні при проголошенні вироку, його копія не пізніше наступного дня буде направлена поштою.

Суддя ОСОБА_1