Справа № 298/260/20 Провадження № 1-кп/304/55/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2024 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду кримінальне провадження №0000155 від 02 травня 2019 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Великий Березний Великоберезнянського району Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_1 , завідувача Великоберезнянської підстанції екстреної медичної допомоги, з вищою освітою, одруженого (має на утриманні двох малолітніх дітей), українця, громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 367 КК України,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він, виконуючи згідно з наказом № 698-к від 25 грудня 2013 року функціональні обов`язки завідувача Великоберезнянської підстанції екстреної медичної допомоги, тобто будучи службовою особою наділеною адміністративно-господарськими функціями, в тому числі щодо обліку робочого часу працівників підстанції (відділення) швидкої медичної допомоги та подання відповідних документів для нарахування їм заробітної плати, знаходячись на робочому місці, у березні 2017 року (точний час і дату досудовим розслідуванням не встановлено), достовірно знаючи, що до офіційного документу табелю використання робочого часу за березень 2017 року відповідальними особами внесено неправдиві відомості, в тому числі щодо відпрацьованих ним як лікарем години, в той час як 16 березня 2017 року він перебував за межами України, залишаючи робоче місце та не виконуючи роботу, передбачену трудовим договором, умисно підробив офіційний документ табель обліку використання робочого часу за березень 2017 року шляхом його перевірки та особистого підписання у графі «перевірив: начальник підрозділу», чим підтвердив правильність внесених до нього неправдивих відомостей, що не відповідають дійсності. Такі самі дії ОСОБА_4 були вчинені також у вересні 2017 року (точний час і дату досудовим розслідуванням не встановлено), в тому числі щодо відпрацьованих ним як лікарем години, в той час як у період з 13 по 14 вересня та 23 вересня 2017 року він перебував за межами України; у липні 2018 року (точний час і дату досудовим розслідуванням не встановлено), в тому числі щодо відпрацьованих ним як лікарем годин, в той час як 08 липня 2018 року він перебував за межами України; у вересні 2018 року (точний час і дату досудовим розслідуванням не встановлено), в тому числі щодо відпрацьованих ним як лікарем години, в той час як у період з 27 по 29 вересня 2018 року він перебував за межами України; у жовтні 2018 року (точний час і дату досудовим розслідуванням не встановлено), в тому числі щодо відпрацьованих ним як лікарем годин, в той час як у період з 15 по 17 жовтня, з 18 по 20 жовтня та з 24 по 25 жовтня 2018 року він перебував за межами України; у грудні 2018 року (точний час і дату досудовим розслідуванням не встановлено), в тому числі щодо відпрацьованих ним як лікарем годин, в той час як 22 грудня 2018 року він перебував за межами України; у січні 2019 року (точний час і дату досудовим розслідуванням не встановлено), в тому числі щодо відпрацьованих ним як лікарем годин, в той час як у період з 10 по 14 січня 2019 року він перебував за межами України; у лютому 2019 року (точний час і дату досудовим розслідуванням не встановлено), в тому числі щодо відпрацьованих ним як лікарем годин, в той час як у період з 15 по 17 лютого 2019 року він перебував за межами України; у березні 2019 року (точний час і дату досудовим розслідуванням не встановлено), в тому числі щодо відпрацьованих ним як лікарем години, в той час як 16 березня 2019 року він перебував за межами України; у травні 2019 року (точний час і дату досудовим розслідуванням не встановлено), в тому числі щодо відпрацьованих ним як лікарем годин, в той час як у період з 01 по 08 травня 2019 року він перебував за межами України; у червні 2019 року (точний час і дату досудовим розслідуванням не встановлено), в тому числі щодо відпрацьованих ним як лікарем годин, в той час як у період з 14 по 16 червня, з 29 по 30 червня 2019 року він перебував за межами України, залишаючи робоче місце та не виконуючи роботу, передбачену трудовим договором, умисно підробив офіційні документи табелі обліку використання робочого часу за вересень 2017 року, липень, вересень, жовтень та грудень 2018 року, січень, лютий, березень, травень і червень 2019 року, шляхом перевірки таких та особистого підписання у графі «перевірив: начальник підрозділу», чим підтвердив правильність внесених до них неправдивих відомостей, що не відповідають дійсності, за що кримінальна відповідальність передбачена ч. 1 ст. 366 КК України.

Також ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що виконуючи згідно з наказом № 698-к від 25 грудня 2013 року функціональні обов`язки завідувача Великоберезнянської підстанції екстреної медичної допомоги, тобто будучи службовою особою наділеною адміністративно-господарськими функціями, в тому числі щодо обліку робочого часу працівників підстанції (відділення) швидкої медичної допомоги та подання відповідних документів для нарахування їм заробітної плати, знаходячись на робочому місці, умисно, з корисливих спонукань, зловживаючи службовим становищем, підписав офіційні документи табелі обліку використання робочого часу за березень та вересень 2017 року, липень, вересень, жовтень та грудень 2018 року, січень, лютий, березень, травень і червень 2019 року, шляхом перевірки таких та особистого підписання у графі «перевірив: начальник підрозділу», підтвердивши правильність внесених до них неправдивих відомостей, що не відповідають дійсності, та на підставі яких Закарпатським територіальним центром екстреної медичної допомоги на його особовий рахунок у Закарпатській філії Західного РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» за період із січня 2017 року по червень 2019 року перераховано заробітну плату, в тому числі 21 534,45 грн зайво нарахованої заробітної плати за невідпрацьований ним період, чим незаконно привласнив грошові кошти Закарпатського територіального центру екстреної медичної допомоги, за що кримінальна відповідальність передбачена ч. 2 ст. 191 КК України.

Крім того ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він, виконуючи згідно з наказом № 698-к від 25 грудня 2013 року функціональні обов`язки завідувача Великоберезнянської підстанції екстреної медичної допомоги, тобто будучи службовою особою наділеною адміністративно-господарськими функціями, в тому числі щодо обліку робочого часу працівників підстанції (відділення) швидкої медичної допомоги та подання відповідних документів для нарахування їм заробітної плати, у період із січня 2017 року по червень 2019 року, знаходячись на робочому місці, неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, підписав офіційні документи табелі обліку використання робочого часу за березень та вересень 2017 року, липень, вересень, жовтень та грудень 2018 року, січень, лютий, березень, травень і червень 2019 року, шляхом перевірки таких та особистого підписання у графі «перевірив: начальник підрозділу», підтвердивши тим самим правильність внесених до них неправдивих відомостей, що не відповідають дійсності, а саме про відпрацьовані години фельдшерами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , лікарем ОСОБА_10 та водієм ОСОБА_11 , в той час коли останні перебували за межами України та відповідно не виконували роботу, передбачену трудовим договором з роботодавцем, на підставі яких вказаним працівникам було зайво нараховано та виплачено заробітну плату на загальну суму 390 718,98 грн, а саме ОСОБА_6 на суму 148 605,70 грн, ОСОБА_7 на суму 431,49 грн, ОСОБА_8 на суму 94 494,35 грн, ОСОБА_10 на суму 5 910,12 грн, ОСОБА_9 на суму 32 167,95 грн та ОСОБА_11 на суму 21 534,45 грн, в результаті чого Закарпатському територіальному центру екстреної медичної допомоги було завдано збитки на суму, що у двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що спричинило тяжкі наслідки, за що кримінальна відповідальність передбачена ч. 2 ст. 367 КК України.

У судовому засіданні ОСОБА_4 разом зі свої захисником ОСОБА_5 подав клопотання про його звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, оскільки строки притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення вказаних кримінальних правопорушень пройшли. У письмовому клопотанні зазначають, що подія обвинувального акту зафіксована обвинувачем наприкінці червня 2019 року, а саме 30 червня 2019 року. З цього часу пройшло більше, ніж п`ять років, що дає підстави для звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків притягнення до відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191, ч. 2 ст. 367 КК України, а тому просять звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК, а кримінальне провадження стосовно нього закрити.

Прокурор у судовому засіданні проти задоволення клопотання обвинуваченого не заперечив, оскільки вважає, що для цього наявні всі правові підстави. Клопотання про компенсацію процесуальних витрат не заявляв.

У судове засідання представник потерпілого не з`явився, про місце, дату та час судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що клопотання обвинуваченого та його захисника підлягає до задоволення виходячи з такого.

Встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366 КК України як підроблення службовою особою офіційних документів; ч. 2 ст. 191 КК України як привласнення чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем та ч. 1 ст. 367 КК України як службова недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки, які згідно за класифікацією статті 12 цього Кодексу відносяться до нетяжких злочинів (у редакції станом на 30 червня 2019 року злочинів невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді обмеження волі (ч. 1 ст. 366 КК) та середньої тяжкості (ч. 2 ст. 191, ч. 2 ст. 367 КК).

Визначені у статті 49 КК строки давності за змістом становлять проміжки часу, у разі спливу яких з моменту вчинення кримінального правопорушення до набрання вироком законної сили особа звільняється від кримінальної відповідальності. Передбачаючи в цих випадках відмову держави від застосування заходів кримінальної репресії, законодавець виходить із того, що з плином часу вчинене в далекому минулому діяння перестає бути показником соціальної небезпечності особи, а тривала законослухняна поведінка людини в подальшому свідчить про її виправлення. В цьому разі притягнення особи до кримінальної відповідальності не узгоджується з принципом гуманізму та є недоцільним.

Частиною першою статті 49 КК встановлено диференційовані строки давності, тривалість яких є пропорційною тяжкості кримінального правопорушення й суворості покарання.

Вказана позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2023 року в справі № 735/1121/20.

Відтак зазначена норма встановлює строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення відповідно до класифікації, визначеної приписами ст. 12 КК, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення; правила обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення і переривання.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, та у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, і за наявності згоди особи на її звільнення на підставі спливу строків давності, закрити кримінальне провадження, звільнивши таку особу від кримінальної відповідальності.

Згідно з п. 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК України, чинної на час вчинення кримінального правопорушення (червень 2019 року), особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, і до дня набрання вироком законної сили пройшло три роки, а також у разі вчинення злочину середньої тяжкості п`ять років.

Як роз`яснено в п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого. Таке звільнення є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК.

Так само у постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 192/3301/16-к Верховний Суд підкреслив, що звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України та за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.

З обвинувального акту видно, що інкриміноване ОСОБА_4 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України, є продовжуваним та було вчинене ним у червні 2019 року, яке у свою чергу згідно зі ст. 12 КК України відноситься до злочину невеликої тяжкості, відтак на час судового розгляду справи сплив, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України трирічний строк притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Крім того на час судового розгляду справи сплив і передбачений п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України п`ятирічний строк притягнення особи до кримінальної відповідальності за інкриміновані ОСОБА_4 кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 191 та ч. 2 ст. 367 КК України, оскільки такі, будучи продовжуваними, були вчинені ним у червні 2019 року та відповідно до ст. 12 КК України відносяться до злочинів середньої тяжкості.

Будь які дані, які б вказували на те, що обвинувачений ухилявся від досудового слідства та суду в матеріалах справи відсутні.

Таким чином суд, за наявності згоди ОСОБА_4 на закриття кримінального провадження, враховуючи позицію сторони обвинувачення, прийшов до висновку про необхідність звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, що передбачена ч.2 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 367 КК України, та закриття відносно нього кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності.

Строк застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_4 у виді особистого зобов`язання закінчився 03 квітня 2020 року, під час досудового розслідування та судового розгляду даного кримінального провадження не обирався, на даний час клопотання про його обрання суду не подано, отже питання щодо такого судом не розглядається.

Вирішуючи питання процесуальних витрат, суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Частиною 1 статті 126 цього Кодексу визначено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20) висловлено правову позицію, за якою ВП ВС дійшла висновку, що кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Нормами КПК встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК). Оскільки ст. 126 КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, ВП ВС робить висновок, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Відтак, за відсутності будь яких клопотань учасників кримінального провадження щодо процесуальних витрат, а також належних доказів наявності таких, долю процесуальних витрат суд не вирішує.

Відомості про речові докази та вжиття заходів забезпечення кримінального провадження суду не надано, а відтак долю таких суд не вирішує.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлено.

Керуючись ст. 49 КК України, ст. 284 ч. 2, 286, 288, 369, 372 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

клопотання обвинуваченого та його захисника задовольнити.

ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 367 КК України, на підставі ст. 49 цього Кодексу звільнити у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду через Перечинський районний суд протягом семи днів з дня її проголошення.

Копію ухвали суду сторони кримінального провадження можуть отримати в Перечинському районному суді Закарпатської області в порядку, передбаченому ч. 6, 7 ст. 376 КПК України.

Головуючий: ОСОБА_1