Справа № 147/722/24
Провадження № 1-кп/147/71/24
ВИРОК

іменем України

08 серпня 2024 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

із секретарем ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в смт Тростянець кримінальне провадження за №0000018 від 26.01.2024, про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниця, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, військовослужбовця, раніше судимого, востаннє 13.06.2024 Літинським районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 289 КК України до позбавлення волі строком 5 років,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Солдат ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби призваним за призовом під час мобілізації та проходячи військову службу на посаді курсанта навчального взводу 4 навчальної роти 1 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, в порушення ст. ст. 17, 64 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, та бажаючи їх настання, з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, в умовах воєнного стану, 12.09.2023 не з?явився вчасно без поважних причин з лікувального закладу - КНП «Немирівська міська лікарня» на службу, до місця тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 та ухилявся від проходження військової служби, перебуваючи за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , по 25.03.2024 коли був затриманий працівниками правоохоронного органу за вчинення іншого кримінального правопорушення, чим фактично припинено вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України - нез`явлення вчасно без поважних причин з лікувального закладу на службу, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), тривалістю понад три доби, в умовах воєнного стану.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України визнав повністю та надав покази, якими підтвердив обставини скоєння кримінального правопорушення. Крім того, просив не досліджувати докази та не допитувати свідків у зв`язку з визнанням вини. Зазначив, що щиро розкаюється у вчиненому, зрозумів протиправність своїх дій, вважає їх неправильними та бажає проходити службу.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів у суду в правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції. Наведене свідчить про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Прокурор та захисник обвинуваченого в судовому засіданні не заперечували проти розгляду справи за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд дійшов висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у рамках кримінального провадження - забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

А також у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року, зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - у відкритий чи мовчазний спосіб - від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які обвинуваченим не оспорюються, зміст даної статті обвинуваченому роз`яснено.

Оскільки обвинувачений визнає свою вину повністю, погоджується з кваліфікацією вчиненого ним діяння, а прокурор не висловлює жодних заперечень щодо встановлених обставин, які надані на підтвердження винуватості обвинуваченого, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 доведена повністю і кваліфікує його дії за ч.5 ст.407 КК України, як нез`явлення вчасно без поважних причин з лікувального закладу на службу, вчинене військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Призначаючи покарання обвинуваченому, у відповідності до ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.

Відповідно до частини 1 статті 1 КК України цей кодекс має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам.

Частиною 1 статті 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до частини 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно із ст. 12 КК України є тяжким злочином, раніше судимий, одружений, непрацюючий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проходження служби характеризується посередньо.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує, що Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі №161/7253/18).

У цій ситуації, обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_4 , під час досудового розслідування не встановлено.

Відтак, виходячи із загальних засад призначення покарання, відповідно до положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, обставини справи, з урахуванням вимог закону та передбачених цим законом санкцій, враховуючи особу обвинуваченого, ставлення до вчиненого, який вину визнав, вчинив злочини в умовах воєнного стану, будучи військовослужбовцем, не повернувся у військову частину для продовження виконання своїх обов`язків, тому суд дійшов висновку, що його виправлення та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень не можливе без його ізоляції від суспільства, а тому ОСОБА_4 слід призначити покарання у виді позбавлення волі на строк, визначений в межах санкції передбаченої ч.5 ст.407 КК України.

Також судом встановлено, що вироком Літинського районного суду Вінницької області від 13.06.2024 ОСОБА_4 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. Даний вирок набрав законної сили 15.07.2024.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України суд вважає за доцільне призначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим. У строк відбуття остаточного покарання повністю зарахувати частково відбуте покарання за вироком Літинського районного суду Вінницької області від 13.06.2024.

Саме таке покарання, на думку суду, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, є гуманним, справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також для попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень у майбутньому, досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, та випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року. При цьому, визначене покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

При цьому суд враховує, що згідно положень ст.ст. 69, 75 КК України при вчиненні даного злочину можливість призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом та/або звільнення від відбування покарання з випробуванням- не передбачена.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.

Викривачі у кримінальному провадженні відсутні. Винагорода викривачу не пропонувалась.

Речові докази та процесуальні витрати відсутні.

Запобіжний захід до вступу вироку у законну силу не обирати, оскільки останній відбуває покарання.

Керуючись ст. ст. 349, 368-371, 374 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Літинського районного суду Вінницької області від 13.06.2024 більш суворим за цим вироком, призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

У строк відбуття остаточного покарання повністю зарахувати частково відбуте покарання за вироком Літинського районного суду Вінницької області від 13.06.2024

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дня проголошення вироку, тобто з 08.08.2024.

Відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України.

Вирок може бути оскаржений з інших підстав до Вінницького апеляційного суду через Тростянецький районний суд Вінницької області шляхом подачі апеляції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1