ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7012/16-к
провадження № 1-кп/753/53/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2024 р. Дарницький районний суду м. Києва в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві судовий розгляд у кримінальному провадження № 0000029 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Володарськ-Волинський Володарськ-Волинського р-ну Житомирської обл., громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України

ВСТАНОВИЛА:

Стороною обвинувачення ОСОБА_4 пред`явлене обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України, а саме постановленні суддею завідомо неправосудних постанов в інших особистих інтересах у судовій справі №359/273/14-п.

Так обвинувачення, яке сформульовано в обвинувальному акті і підтримане прокурором під час судового розгляду є наступним.

Указом Президента України від 21.06.2006 N? 560/2006 ОСОБА_4 призначено на посаду судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області строком на 5 років.

Відповідно до наказу голови Бориспільського міськрайонного суду від 05.07.2006 N? 148 ОСОБА_4 приступив до виконання своїх службових обов`язків.

Постановою Верховної Ради України від 07.07.2011 N? 3619-VI ОСОБА_4 обрано безстроково на посаду судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

Законодавством України визначено заходи здійснення правосуддя, метою яких є захист основних прав, законних інтересів і свобод громадян.

Відповідно до ст. З Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 129 Конституції України зазначено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: 1) законність; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

На підставі ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд повинен здійснювати правосуддя на засадах верховенства права, забезпечувати кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. ст. 54, 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя зобов`язаний додержуватися присяги судді. Суддя присягає об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов`язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади.

Як зазначено у ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права.

Крім того, у Кодексі суддівської етики, затвердженому XI з`їздом суддів України від 22.02.2013, визначено, що суддя повинен бути прикладом законослухняності, неухильно додержуватися присяги й завжди поводитися так, щоб зміцнювати віру громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду, старанно й неупереджено виконувати покладені на нього обов`язки і підтримувати свою професійну компетентність на належному рівні. Також суддя зобов`язаний здійснювати судочинство в межах та в порядку, визначених процесуальним законом.

Пунктом 66 Рекомендацій СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів встановлено, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості.

Згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997, та процесуальним законодавством України кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Однак ОСОБА_4 , перебуваючи на посаді судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області, незважаючи на обов`язок неухильно дотримуватися вищезазначених норм, будучи службовою особою і носієм судової влади, маючи відповідну фахову підготовку та досвід роботи, будучи зобов`язаним відповідно до вимог зазначеного законодавства та ч. 2 ст. 19 Конституції України діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у лютому 2014 року вчинив умисний злочин проти правосуддя, а саме постановлення суддею завідомо неправосудної постанови, вчинене в інших особистих інтересах.

Так, у січні 2014 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з відділу ДАІ Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області надійшов протокол серії АГ 2 від 11.01.2014 N? 148905 з доданими матеріалами про вчинення адміністративного правопорушення за ст. 122-2 КУпАП, складений інспектором ВДА Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_6 стосовно ОСОБА_7 , який автоматизованою системою документообігу визначено для розгляду судді ОСОБА_4 та присвоєно номер N? 359/273/14-п.

До зазначеного протоколу як єдину підставу для його складання додано рапорт інспектора ДПС взводу N? 2 роти ДПС ДАІ із 3С при у ДА ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_8 від 30.12.2013, який містив недостовірні відомості про те, що 29.12.2013 близько 12 год. 30 хв., на 20 км автодороги Київ - Овруч у с. Нові Петрівці водій автомобіля Opel Vectra, державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 не виконав його вимогу про зупинку, що надавалась за допомогою жезла та свистка, чим порушив п. 2.4 ПДР.

Будучи обізнаним з подіями, які відбувалися у державі, з метою виявлення свого лояльного ставлення до чинної на той час влади і у такий спосіб отримання преференцій для власної кар`єри, тобто з особистої зацікавленості, у судді ОСОБА_4 виник умисел на постановлення завідомо неправосудного рішення, вчинене в інших особистих інтересах.

Після ознайомлення з матеріалами судової справи N? 359/273/14-п суддя ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані про наявність адміністративного правопорушення, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді підриву авторитету та престижу органів державної судової влади України, порушення конституційних прав громадян, грубого порушення встановленого порядку реалізації конституційних засад здійснення судочинства в Україні та бажаючи настання таких наслідків, з метою виявлення свого лояльного ставлення до чинної на той час влади і у такий спосіб отримання преференцій для власної кар`єри, тобто з особистої зацікавленості, 05.02.2014 у приміщенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області, розташованого по вул. Київський шлях, 72 у м. Борисполі, у період часу з 11 год. 41 хв. до 12 год. 30 хв. розглянув справу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-2 КУпАП, яке нібито вчинив ОСОБА_7 .

При цьому суддя ОСОБА_4 , порушуючи вищезазначені вимоги законодавства щодо забезпечення при розгляді справи про адміністративні правопорушення всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, об 11 годині 41 хв. відкрив судове засідання, оголосив справу, що розглядається, проте умисно не взяв до уваги пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які перебували в автомобілі ОСОБА_7 та заперечували факт його зупинки працівниками ДАІ, встановив відсутність ОСОБА_7 , стосовно якого складено протокол, умисно не викликав у судове засідання працівника ДАІ, який разом з ОСОБА_8 перебував у с. Нові Петрівці Вишгородського району за місцем правопорушення, та інспектора ДАІ ОСОБА_6 , яким складався адміністративний протокол, визнавши за можливе розгляд справи за їх відсутності.

Продовжуючи свої злочинні дії, суддя ОСОБА_4 , перебуваючи у приміщенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області, розташованого по вул. Київський шлях, 72 у м. Борисполі, прагнучи та бажаючи всупереч матеріальному та процесуальному закону і фактичним обставинам, встановленим у справі, постановити судове рішення, яке за своєю суттю не може бути і не є актом правосуддя, будучи обізнаним з вимогами чинного законодавства України, діючи умисно, всупереч закону, в інших особистих інтересах, з метою підтримання політики чинної влади, уникнення можливих негативних наслідків для власної кар`єри, а також отримання сприяння у подальшому кар`єрному рості, з метою постановлення завідомо неправосудної судової постанови, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на постановлення завідомо неправосудної постанови, умисно склав, підписав та 05.02.2014 о 12 год. 28 хв. проголосив у судовому засіданні постанову, якою визнав ОСОБА_7 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, протиправно застосувавши до нього покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 місяці.

В описовій частині постанови від 05.02.2014 суддя ОСОБА_4 зазначив завідомо неправдиві дані про те, що нібито о 12 год. 30 хв. 29.12.2013 на автодорозі Київ - Овруч в с. Нові-Петрівці Вишгородського району Київської області, ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки Opel Vectra, державний номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимогу інспектора ДПС про зупинку, що подавалася за допомогою жезла та свистка, чим порушив п.п. 2.4 ПДР, при цьому необ`єктивно зазначивши пояснення свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 щодо обставин вказаної події.

Водночас у постанові про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності суддею ОСОБА_11 не наведено жодних доказів, на яких ґрунтується його висновок про вчинення ОСОБА_7 адміністративного правопорушення.

Відповідно до зазначеної постанови доказами вини ОСОБА_7 у вчиненні адміністративного правопорушення є адміністративний протокол серії НОМЕР_2 від 11.01.2014 N? 148905 про вчинення ним адміністративного правопорушення за ст. 122-2 КУпАП, рапорт інспектора ДПС взводу N? 2 роти ДІС ДАІ із ЗС при УДАІ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_8 від 30.12.2013 та його пояснення в суді, якими лише підтверджено фіксацію номерних знаків автомобілів, що рухались колоною, проте не підтверджено зупинку транспортного засобу, за кермом якого перебував ОСОБА_7 .

Постановляючи завідомо неправосудну постанову від 05.02.2014 про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за ст. 122-2 КУпАП, суддя ОСОБА_4 усвідомлював відсутність у матеріалах справи фактичних доказів правопорушення, які повинні підтверджуватися застосуванням технічних засобів та технічних приладів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, передбачав настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді підриву авторитету та престижу органів державної судової влади України, порушення конституційних прав громадян, грубого порушення встановленого порядку реалізації конституційних засад здійснення судочинства в Україні та бажав настання таких наслідків з метою виявлення свого лояльного ставлення до чинної на той час влади і у такий спосіб отримання преференцій для власної кар`єри, тобто діяв в особистих інтересах.

У подальшому постановою апеляційного суду Київської області від 14.03.2014 апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено, постанову судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_4 від 05.02.2014 скасовано, провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУПАП.

У постанові апеляційного суду Київської області від 14.03.2014 зазначено, що постанова Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.02.2014, якою ОСОБА_7 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 122-2 КУпАП України, не відповідає вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП, не наведено доказів, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, відсутні докази застосування технічних засобів та технічних приладів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, передбачені Переліком технічних засобів, що використовуються в підрозділах Державтоінспекцією МВС для виявлення та фіксування порушень правил дорожнього руху, затверджених наказом МВС України від 01.03.2010 N? 33, а визнання вини правопорушника лише на основі рапорту інспектора ДПС ОСОБА_8 суперечить обставинам справи.

У результаті злочинних дій, пов`язаних з постановленням завідомо неправосудної постанови, суддею Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_4 завдано істотну шкоду у вигляді порушення законних прав, свобод та інтересів громадянина ОСОБА_7 , якого протягом 37 діб протиправно позбавлено права керувати транспортними засобами.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у постановленні суддею завідомо неправосудної постанови, вчинене в інших особистих інтересах, тобто у вчиненні кримінальне правопорушення (злочин), передбаченого ч. 2 ст. 375 КК у країни.

У відповідності до положень ст. 62 Конституції України, винність особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому, згідно ч.6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженню наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Суд, дослідивши безпосередньо в судовому засіданні докази, надані стороною обвинувачення та захисту приходить до висновку, що вони не доводять складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України в діях обвинуваченого ОСОБА_4 , з огляду на наступне.

В судовому засіданні ОСОБА_4 вину не визнав та показав, що він працював суддею Бориспільського міськрайонного суду Київської області. Справа про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_7 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП надійшла на Бориспільського міськрайонного суду Київської області та передана йому як головуючому у справі судді в автоматизованому порядку. Відповідно до вимог, визначених ст. 277 КУпАП строків розгляду справи про адміністративне правопорушення, вказана справа ним була призначена до розгляду, про що у відповідності до вимог ст. 277-2 КУпАП було повідомлено особу, яка притягалась до адміністративної відповідальності. ОСОБА_7 до суду не з`явився. Разом з тим, в судових засіданнях приймав участь його захисник, клопотання якого були задоволенні, в тому числі про допит свідків та працівників ДАІ. За наслідками проведення судового засідання, після дослідження всіх наявних на час розгляду справи доказів, судом проголошено постанову, відповідно до якого ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП та призначене адміністративне стягнення, в межах, визначених санкцією ст. 122-2 КУпАП у виді позбавлення права керування транспортними засобами, строком на 3 місяці, що повністю узгоджується з вимогами закону та вказане стягнення застосоване в межах, визначених ст. 122-2 КУпАП. Загалом підстави для прийняття такого рішення суду, детально викладені в мотивувальній частині судового рішення - постанови, зміст якої в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 282, 284 КУпАП. Крім того, згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, й протоколом про адміністративне правопорушення. Жодних даних щодо фальсифікації протоколу про адміністративне правопорушення, за результатами розгляду якого було ухвалено постанову, на момент його розгляду у нього як у судді не було. Про те що ОСОБА_7 був учасником «Автомайдану» ні свідки, ні його представник не повідомляли. ОСОБА_4 категорично заперечив про наявність у нього умислу на постановлення завідомо неправосудного рішення з метою виявлення свого лояльного ставлення до чинної на той час влади і у такий спосіб отримання преференцій для власної кар`єри.

Такі показання обвинуваченого були перевірені шляхом безпосереднього дослідження доказів, наданих як стороною обвинувачення так і стороною захисту.

В судове засідання неодноразово викликався потерпілий ОСОБА_7 , проте до суду не з`являвся, про причини неявки суд не повідомляв.

Судом задоволено клопотання прокурора про надання Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України доручення провести певні слідчі (розшукові) дії, спрямовані на встановлення місця проживання та контактної інформації близьких родичів потерпілого ОСОБА_7 , у зв`язку з тим, що в мережі Інтернет наявна інформація, що останній помер.

Так, на виконання ухвали суду від 07.02.2023 надійшов протокол допиту ОСОБА_12 , яка являється донькою потерпілого та остання повідомила, що її батько ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Бахмуті, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 07.01.2023 серії НОМЕР_3 , а тому суд позбавлений можливості безпосередньо допитати потерпілого в судовому засідання.

Разом з тим, за згодою учасників провадження, судом досліджено звукозапис судового засідання від 15.06.2016 року, відповідно до якого суддею ОСОБА_13 , в провадженні якої перебувало дане кримінальне провадження, було допитано потерпілого ОСОБА_12 . Так останній пояснив суду, що 29.12.2013 із засобів масової інформації дізнався, що планується поїздка до оселі Президента. Він разом з товаришем поїхали до Межигір`я та по дорозі підібрали дівчат, які також туди їхали. Всі смуги дороги були зайняті та він помітив чоловіка, який фотографував номерні знаки. Через місяць до нього приїхали працівники ДАІ та повідомили, що він не зупинився на вимогу працівника міліції та склали відносно нього протокол, в якому ОСОБА_7 зазначив свої зауваження. Потім прийшла повістка до суду, у зв`язку з чим потерпілий підписав договір з адвокатом для захисту його інтересів. Разом з тим, на жодне судове засідання він не прибув, всім займався адвокат, а тому як відбувалося судове засідання, він не зміг повідомити. Крім того, він не повідомляв суд проте, що був учасником «Автомайдану». Також додав, що претензій до ОСОБА_4 він не має.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що на той момент працював інспектором ДПС та ніс службу. По дорозі Київ-Овруч відбувалася акція протесту «Автомайдан». Учасники даної акції рухались з порушенням ПДР, у зв`язку з чим він намагався зупиняти автомобілі. Ті з транспортних засобів, які не зупинялися на вимогу працівника ДПС, номерні знаки записувалися. Про обставини, що склалися під час несення служби, повідомив командира підрозділу та написав відповідний рапорт. Крім того, зазначив, що його викликали в судове засідання в м. Бориспіль для допиту, де він повідомив про обставини складання рапорту.

Свідок ОСОБА_6 повідомив суду, що працював інспектором з розшуку автотранспорту. На той час в Україні проходили акції протесту та всі працівники були задіяні в забезпеченні правопорядку. Йому надійшов рапорт про те, що автомобіль з номерним знаком НОМЕР_1 не виконав вимогу про зупинку, у зв`язку з чим ОСОБА_6 прибув додому до ОСОБА_7 та ознайомив останнього з рапортом. Після чого, в присутності особи було складено протокол про адміністративне правопорушення та надано можливість надати свої пояснення, чим ОСОБА_7 скористався.

Також, за клопотанням сторони захисту судом допитані свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Так, свідок ОСОБА_14 пояснив суду, що 2013-2014 роках працював заступником голови Бориспільського міськрайонного суду Київської області. Також зазначив, що жодних вказівок від органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, суддів вищих інстанцій щодо притягнення учасників «Автомайдану» не надходило. Інформації про те, що протоколи про адміністративне правопорушення були сфальсифіковані, не було. Крім того пояснив, що погроз ОСОБА_4 у разі розгляду справи з певним результатом, не було. Обвинувачений ніколи не заявляв свою кандидатуру на посаду голови чи заступника голови суду, в тому числі до судів вищих інстанцій.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що з грудня 2013 року та по лютий 2014 року обіймав посаду голови Бориспільського міськрайонного суду Київської області. Також зазначив, що контролю та вказівок з боку правоохоронних органів, чи судів вищих інстанцій по даній категорій справ не було. Крім того, пояснив, що ніякого втручання в автоматизовану систему суду не було, ще раніше було визначено спеціалізацію з розгляду адміністративних та кримінальних справ.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що в кінці 2013 року та на початку 2014 року він перебував на посаді заступника голови Апеляційного суду Київської області. Зазначив, що мав відповідну визначену спеціалізацію, а тому мав право розглядати справи про адміністративне правопорушення. Також, зазначив, що погроз про притягнення до відповідальності за винесення певних рішень не було.

В контексті наведених показань обвинуваченого ОСОБА_4 , дослідженого звукозапису судового засідання за участю потерпілого ОСОБА_7 та вищевказаних свідків сторони обвинувачення та сторони захисту, суд вважає, що для оцінки ухваленого в справі про адміністративне правопорушення № 359/273/14-п судового рішення на предмет його правосудності особливого значення набуває аналіз копій матеріалів цієї справи, які є належними, допустимими і достовірними доказами даного кримінального провадження (том 2 а.с. 137-180).

При цьому, на переконання суду, оцінка правосудності судового рішення тільки на підставі його самого без аналізу судового процесу у цілому була б не повною, що підтверджується усталеною судовою практикою.

Так, справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_7 за ст. 122-2 КУпАП надійшла в провадження Бориспільського міськрайонного суду Київської області 16 січня 2014 року, про що свідчить відповідний відтиск штампу на титульній сторінці справи та передана на розгляд судді ОСОБА_4 під реєстраційним номером № 359/273/14-п.

Як також видно з матеріалів цієї справи, поряд з протоколом про адміністративне правопорушення АГ2 № 148905 від 11 січня 2014 року, в розпорядження судді для правильної організації процесу, розгляду та вирішення самої справи також надійшли витяг про автомобіль «Опель» номерний знак НОМЕР_1 , рапорт інспектора ДПС взводу №2 РДПС ДАІ із ЗС при УДАІ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_8 , картка обліку адміністративного правопорушення у справі АБ2 №602428 від 08.10.2023 відносно ОСОБА_7 , картка обліку адміністративного правопорушення у справі АГ2 №609428 від 12.04.2023 відносно ОСОБА_7 , картка обліку адміністративного правопорушення у справі АБ2 №769065 від 12.10.2023 відносно ОСОБА_7 , письмові пояснення ОСОБА_17 , рапорт начальника ВДАІ Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_18 , лист начальника ВДАІ Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_18 №13 від 07.01.2014, письмові пояснення ОСОБА_7 .

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення АА2№ 940997 від 03січня 2014 року вбачається, що в ньому були зазначені дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол, відомості про особу, яка притягувалася до відповідальності, місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення, нормативний акт, який передбачав відповідальність за дане правопорушення, пояснення ОСОБА_7 .

Протокол про адміністративне правопорушення був підписаний належним суб`єктом-працівником ДАІ ОСОБА_6 , який його склав, а також безпосередньо ОСОБА_7 . Про час та місце судового розгляду справи про адміністративне правопорушення 14 січня 2014 року ОСОБА_7 був повідомлений належним чином, про що свідчить його підписа на зворотньому повідомленні про вручення поштового відправлення (т. 2 а.с. 161). Згідно заяви захисника ОСОБА_7 - ОСОБА_19 від 27.01.2014, останній особисто ознайомився з матеріалами справи про адміністративне правопорушення №359/273/14 та заявив відповідні клопотання про допит свідків та працівників поліції. Як вбачається з протоколу судового засідання, яким здійснювалась фіксація перебігу судового засідання, під час розгляду зазначеної справи головуючим у справі суддею ОСОБА_4 учасникам судового процесу були роз`яснені процесуальні права, передбачені ст. 268 КУпАП, а також роз`яснено право відводу складу суду, допущено до участі в справі в якості представника ОСОБА_7 - ОСОБА_19 опитано по суті інкримінованого правопорушення та за клопотанням сторони захисту допитано трьох свідків ОСОБА_8 (інспектора ДПС), ОСОБА_20 , ОСОБА_10 , досліджено письмові матеріали справи.

За результатами судового розгляду справи №359/273/14-п, головуючим у справі суддею ОСОБА_4 ухвалено постанову від 05 лютого 2014 року, яку сторона обвинувачення оцінює як завідомо неправосудне судове рішення, відповідно до якої суд визнав доведеним, що ОСОБА_7 29 грудня 2013 року о 12 год. 30 хв., керуючи автомобілем «Опель» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Київ-Овруч в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, всупереч п. 2.4 Правил дорожнього руху України, не виконав законну вимогу інспектора ДПС про зупинку, подану за допомогою жезла та свистка. У зазначеному судовому рішенні наведені письмові пояснення ОСОБА_7 , які підтримав його захисник, який не визнав свою вину у вчиненні правопорушення та показання свідків ОСОБА_8 , який підтвердив, що ОСОБА_7 не виконав його вимогу про зупинку, та показання ОСОБА_20 та ОСОБА_10 , до яких суд поставився критично, оскільки їх показання не точні та мають протиріччя між собою.

За наведених обставин суддя ОСОБА_4 дійшов висновку про те, що, незважаючи на процесуальну позицію захисту, вина ОСОБА_7 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, підтверджується фактичними даними протоколу про адміністративне правопорушення, який складений компетентною особою і зміст якого відповідав вимогам ст. 256 КУпАП, рапортом працівника ДПС ОСОБА_8 щодо ідентифікації автомобіля під керуванням ОСОБА_7 .

Таким чином, враховуючи особу правопорушника, суддя ОСОБА_4 вважав, що за невиконання вимог працівника міліції про зупинку транспортного засобу відносно водія необхідно застосувати адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, такий вид стягнення в даному випадку є доцільним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 , а також попередження здійснення ним нових правопорушень.

За наслідками перегляду судом апеляційної інстанції постанови суду у справі, постанову скасовано та провадження відносно ОСОБА_7 про вчинення нею адміністративного правопорушення закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Як зазначено в постанові апеляційної інстанції, підставою скасування постанови судді ОСОБА_4 слугувало те, що останній не надав належну оцінку доказам по справі та необґрунтовано дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_7 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП. При цьому суд апеляційної інстанції констатував саме помилковість висновків судді ОСОБА_4 щодо доведеності вини ОСОБА_7 , а не порушення процедури судового розгляду, зокрема з мотивів, які наведені в обвинувальному акті.

Таким чином, вищевказана постанова Апеляційного суду Київської області, міститься зовсім інші підстави скасування постанови судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2014 року у справі №359/273/14-п, ніж передбачені статтею 375 КК України, які б давали підстави для обвинувачення судді у постановленні завідомо неправосудного рішення.

Конституційний суд України у мотивувальній частині Рішення від 11 березня 2011р. № 2-рп/2011 визначив, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи можуть тільки суди апеляційної чи касаційної інстанції, і не може даватись будь-якими органами, в тому числі і органами прокуратури.

Додатком до Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленої Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 р. на 1098-му засіданні заступників міністрів, зазначено (встановлено), що рішення судів не можуть підлягати будь-якому перегляду поза межами апеляційних процедур, закладених в законодавстві (§16); коментуючи рішення суддів, виконавча та законодавча влада мають уникати критики, яка може підірвати незалежність судової влади або довіру до неї (§18).

Проаналізувавши структуру, форму та зміст вказаної постанови судді ОСОБА_4 , суд вважає, що вона відповідає вимогам ст.ст. 283 та 284 КУпАП (в редакції, що діяла на момент правозастосування) щодо змісту, форми та виду постанови по справі про адміністративне правопорушення. Крім того, ця постанова, всупереч доводам сторони обвинувачення, є належно мотивованим судовим рішенням і на це вказує таке. Особи були вислухані і почуті судом, зміст постанови є зрозумілим без звернення до матеріалів справи та законодавства, визначені підстави та обставини, на яких вона ґрунтується, ясно, чітко, у логічному зв`язку зазначено, чому і як саме ці обставини та підстави дозволили суду зробити відповідні висновки та ухвалити рішення, суд навів всі докази та доводи сторін і дав їм власну оцінку, встановивши подію та факти, керуючись внутрішнім переконанням. Вказане судове рішення не суперечить і позитивному змісту застосованого суддею матеріального закону, а саме диспозиції та санкції ст. 122-2 КУпАП (в редакції, що діяла на момент правозастосування), якою було встановлено відповідальність за невиконання водіями вимог працівника міліції про зупинку транспортного засобу.

Вищезазначене підтверджується також відомостями, які зафіксовані у протоколі огляду від 26.06.2015 та доданого до нього звукозапису судового засідання від 05.02.2014, який був досліджений судом. (т. 2 а.с. 195-199)

Надані як докази стороною обвинувачення: витяг з ЄРДР №0000029 від 17.03.2015; постанова про визначення підслідності та місця проведення досудового розслідування від 17.03.2015; постанова про призначення прокурорів від 17.03.2015; заява ОСОБА_7 від 17.03.2017; ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27.04.2015 у справі №757/13546/15; протокол тимчасового доступу до речей і документів від 13.05.2015; ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15.04.2015 у справі №757/12416/15; протокол тимчасового доступу до речей і документів від 13.05.2015; ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04.06.2014 у справі №757/14584/14; опис речей і документів, які були вилученні на підставі ухвали слідчого судді, суду від 05.06.2014; ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24.03.2015 у справі №757/8202/15; протокол тимчасового доступу до речей і документів від 02.04.2015; ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15.04.2015 у справі №757/12416/15 є такими, що ні прямо, ні опосередковано не підтверджують висновки сторони обвинувачення, викладені в обвинувальному акті. Зазначені докази тільки констатують проведення ряду процесуальних дій у кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування та прийняття ряду процесуальних рішень.

При цьому суд звертає увагу, що долучені як докази сторони обвинувачення протокол тимчасового доступу до речей і документів є беззмістовними, оскільки зводяться лише до констатації переліку окремих документів та речей, що вилучені слідчими, без будь-якого аналізу та висвітлення встановлених під час проведених слідчих дій фактичних даних, що могли б мати значення для справи.

Копії матеріалів особової справи судді ОСОБА_4 , суд приймає як дані, що характеризують особу останнього. При цьому звертає увагу на виключно позитивні характеристики, та відсутність дисциплінарних стягнень застосованих відносно судді ОСОБА_4 .

Частина 2 ст. 375 КК України (як в редакції Закону від 05 квітня 2001 року № 2341-III, яка діяла на момент вчинення інкримінованого діяння) передбачає кримінальну відповідальність за постановлення суддею лише завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови.

Щодо правозастосування цієї норми Верховний Суд України у своїх ухвалах від 20.11.2014 у справі № 5-24кс14 та від 18.06.2015 року у справі № 5-56кс15, сформулював правовий висновок, який суд оцінює виходячи з правил, визначених ч. 6 ст. 368 КПК України. Так, постановлення завідомо неправосудного судового акта, відповідальність за яке передбачена ст. 375 КК України, є спеціальним видом службового зловживання в галузі здійснення правосуддя, суб`єкт якого (суддя) умисно з будь-яких мотивів свідомо і цілеспрямовано використовує своє службове становище всупереч інтересам правосуддя. Лексико-граматичне та логічне тлумачення дає змогу визначити три складові, що містяться у диспозиції частини першої статті 375 КК, які характеризують об`єктивні і суб`єктивні ознаки злочину: а) вирок чи інше рішення суду є неправосудним; б) це неправосудне рішення суддею (суддями) постановляється; в) неправосудність судового рішення має бути завідомою. Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 375 КК, характеризується прямим умислом: суддя достовірно знає, переконаний в тому, що діє всупереч вимогам закону і справедливості. Поняття «неправосудне судове рішення» у поєднанні з вказівкою на «завідомість» його постановлення підкреслює цілеспрямований характер злочинних дій судді, його свідоме прагнення та бажання всупереч матеріальному чи процесуальному закону і (або) фактичним обставинам, встановленим у справі, постановити судове рішення, яке за своєю суттю не може бути і не є актом правосуддя.

Таким чином, з`ясування в кримінальному проваджені змісту мотиву та мети постановлення суддею незаконного рішення може свідчити про те, чи є таке судове рішення правосудним чи ні. Суд вважає, що оцінка правосудності судового рішення тільки на підставі його самого без аналізу судового процесу у цілому була б неповною.

Так, судовим розглядом на підставі поданих сторонами доказів, безпосередньо досліджених в судовому засіданні, встановлено, що суддя ОСОБА_4 справу про адміністративні правопорушення, постанову у якій сторона обвинувачення вважає завідомо неправосудними розглянула у строк, визначений ст. 277 КУпАП в редакції, що була чинною на час подій, (15 днів з дня надходження відповідного протоколу), на підставі та виключно в межах належного процесуального приводу - протоколу про адміністративне правопорушення, який складено уповноваженими на такі дії службовими особами, відповідно до ст. 255 КУпАП - в редакції на час подій) і містить всі обов`язкові реквізити, згідно з ст. 256 КУпАП - в редакції на час подій). Провадження у цій судовій справі розпочато за наявності процесуальних підстав, які підлягали розгляду в порядку судочинства у справах про адміністративні правопорушення в районному суді, як суді першої інстанції. При цьому суддею було дотримано належну судову процедуру щодо підготовки справ до розгляду, їх призначення, проведено судовий розгляд за участю зацікавлених осіб, який складався із стадій встановлення осіб - учасників процесу, розв`язання клопотань, заслуховування пояснень, дослідження інших доказів, виклик свідків в судові засідання, проголошення постанови, роз`яснення порядку її оскарження, вручення у визначені КУпАП строки її копій. Суддею ОСОБА_4 , крім іншого, було забезпечено під час судового процесу реалізацію принципів змагальності, безпосередності дослідження доказів, гласності, а також забезпечено право на захист та оскарження. Ці значимі в контексті оцінки правосудності будь-якого судового рішення процесуальні елементи не тільки не спростовані стороною обвинувачення, а й навпаки, знайшли своє беззаперечне документальне підтвердження під час судового розгляду.

Між тим саме призначення стягнення в межах санкції статті є виключними дискреційними повноваженнями суду, які надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, внаслідок інтелектуально-вольової владної діяльності суду з вирішення, у визначених законом випадках, спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного стягнення тощо.

Зважаючи на обов`язковість доказування в кримінальному провадженні мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення (ст. 91 КПК України), судом ретельно проаналізовано твердження, викладене в обвинувальному акті з приводу того, що суддя ОСОБА_4 при ухваленні ним постанови у справі № 359/273/14-п діяв з кар`єристських мотивів та в інших особистих інтересах, маючи особисту зацікавленість, оскільки розраховував, проявивши лояльність до чинної на той час влади, отримати преференції для подальшого просування по службі.

Всі допитані в судовому засіданні свідки повідомили суду, що їм не відомо про такі обставини.

За таких обставин, суд вважає недоведеним твердження сторони обвинувачення з приводу кар`єристських мотивів та інших особистих інтересів, преференції для подальшого просування по службі.

Щодо твердження сторони обвинувачення з приводу намагання суддею ОСОБА_4 проявити лояльність до діючої на той час влади, то суд вважає таке твердження неконкретизованим, адже не зрозуміло, до яких представників, якої з гілок влади були намагання прояву лояльності. Окрім цього, жодними дослідженими в судовому засіданні доказами не підтверджується версія сторони обвинувачення щодо намагання ОСОБА_4 проявити лояльність, хоч до будь кого з представників будь-якої з гілок влади.

Відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України від 11 червня 2020 року №7-р/2020 у справі № 1-305/2019(7162/19), за частиною четвертою статті 126 Конституції України суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Європейська Комісія "За демократію через право" (Венеційська Комісія) у Доповіді стосовно незалежності судової влади, схваленій на 82-му пленарному засіданні, яке відбулось 12-13 березня 2010 року, встановлюючи межі «функційного імунітету суддів», визначила його як імунітет від кримінального переслідування за діяння, вчинені під час виконання своїх функційних обов`язків судді, за винятком умисних злочинів, зокрема отримання хабаря (пункт 61). Отже, суддю може бути притягнуто до кримінальної відповідальності лише у випадку, коли правопорушення вчинено умисно, має місце свавільне зловживання повноваженнями судді, що перешкоджає здійсненню правосуддя чи переслідує нелегітимні цілі (заподіяння шкоди іншим особам або суспільним інтересам тощо), прикриваючись виконанням вимог закону. Таким чином, Конституційний Суд України вважає, що будь-яке кримінальне обвинувачення щодо судді має ґрунтуватися на приписах кримінального закону, що є достатньо чіткими, зрозумілими, однозначними та передбачними, за умови встановлення гарантій, які забезпечують незалежність судді при здійсненні правосуддя.

Натомість, твердження сторони обвинувачення, які викладені в обвинувальному акті, щодо постановлення суддею ОСОБА_4 завідомо неправосудної постанови, вчинене в інших особистих інтересах, тобто у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.375 КК України, з урахуванням встановлених під час судового розгляду даного кримінального провадження обставин, які викладені вище, ґрунтуються виключно на припущеннях сторони обвинувачення, які не підтверджені дослідженими під час судового розгляду наданими стороною обвинувачення доказами.

Рішенням Конституційного Суду України від 11 червня 2020 року № 7-р/2020 статтю 375 КК України визнано такою, що не відповідає Конституції України.

Разом із цим, абзацом 2 резолютивної частини вказаного рішення встановлено, що стаття 375 КК України, визнана неконституційною, втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, а тому зазначена норма є такою, що втратила чинність з 11 грудня 2020 року, тобто після складення та направлення обвинувального акту у цьому кримінальному провадженні до суду.

Із 29 грудня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо закриття кримінального провадження у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння» від 01.12.2022 №2810-ІХ, яким, серед іншого, з частини першої статті 284 КПК України виключено пункт 4, яким передбачалася підстава для закриття кримінального провадження - набрання чинності законом, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою (вказаний пункт визнаний таким, що не відповідає Конституції України рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2022 № 3-р(II)/2022 та втратив чинність з 08.09.2022).

Натомість частину першу статті 284 КПК України доповнено пунктом 4-1, яким передбачено нову підставу для закриття кримінального провадження - втрата чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Також, частину другу статті 284 КПК України доповнено пунктом 1-2, який передбачає закриття кримінального провадження судом з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої цієї статті, якщо підозрюваний, обвинувачений заперечує проти закриття кримінального провадження за цією підставою.

Відповідно до ч.3 ст.479-2 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує.

За відсутності згоди обвинуваченого та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1-2 частини другої статті 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що обвинуваченим вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд ухвалює виправдувальний вирок.

Після набрання чинності вказаними змінами у судовому засіданні обвинуваченому ОСОБА_4 було роз`яснено наявність підстав для закриття кримінального провадження на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, однак останній згоди на ухвалення такого рішення не надав та заперечував проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У зв`язку з такою позицією обвинуваченого судовий розгляд та дослідження доказів було продовжено у раніше визначеному порядку та обсязі.

Отже, всі досліджені в судовому засіданні, проаналізовані та описані в мотивувальній частині вироку докази, у тому числі їх сукупність, не містять даних, які доводили б поза розумним сумнівом те, що в діяннях судді ОСОБА_4 , пов`язаних із ухваленням постанов у справах № 359/273/14-п, є склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 375 КК України.

Більш того, переконання судді не підлягають контролю, якщо немає явного порушення закону всупереч його позитивному змісту, а допускати перевірку такого переконання судді у кримінальному порядку означало б зробити неможливим виконання суддівських обов`язків.

Як зазначено у Висновках № 3 (2002) та №11 (2008) КРЕС до уваги Комітету Міністрів Ради Європи судові помилки у визначенні чи застосуванні закону та здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції. Є неприйнятною можливість притягнення судді до відповідальності за здійснення своїх обов`язків, крім випадку умисного правопорушення при здійсненні судових функцій. КРЕС підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється головним чином за допомогою процедур перегляду рішень у судах. Провадження щодо судді має здійснюватися з урахуванням конституційного принципу незалежності суддівської діяльності, відповідно до якого воно не може бути спрямоване на оцінку судових рішень суддів, які можуть піддаватися критиці лише шляхом оскарження відповідно до закону. Той факт, що рішення судді може бути переглянуте, змінено чи скасоване, не може бути підставою для відповідальності. Відповідальність суддів не повинна поширюватися на зміст їх рішень або на випадки судових помилок, як це має місце в даній справі.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом з урахуванням з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності, та взаємозв`язку.

З урахуванням того, що по справі забезпечено всебічний, повний та об`єктивний розгляд всіх обставин в їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України в діях ОСОБА_4 , а тому останній підлягає виправдуванню.

Згідно з положеннями ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, в ході судового розгляду, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що висунуте ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України, не знайшло свого підтвердження, оскільки прокурором не була доведена наявність в діяннях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України, в зв`язку з чим суд вважає за необхідне в силу презумції невинуватості, закріпленої ст. 62 Конституції України, виправдати обвинуваченого ОСОБА_4 на підставі п. 3 ч. 1 ст.373 КПК України.

Цивільний позов в рамках провадження не заявлено, процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 373-376, 615 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України (в редакції Закону України №2341-ІІІ від 05.04.2001), яка втратила чинність, та виправдати на підставі п. 3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з недоведеністю у його діях складу кримінального правопорушення.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

СУДДЯ