Справа № 463/6167/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/188/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000142 за апеляційною скаргою ОСОБА_6 , як зацікавленої особи, на вироку Личаківського районного суду м. Львова від 26.08.2023 року провадженні стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Старява Самбірського району Львівської області, українки, громадянки України, з неповною вищою освітою, неодруженої, не судимої, працюючої інспектором прикордонної служби 2 категорії 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) НОМЕР_1 прикордонного загону, зареєстрованої адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

засудженої, за ч.3 ст.28, ч.3 ст. 332, ч.3 ст. 419 КК України,

за участю:

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисників- адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

захисник адвокат ОСОБА_12 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

встановила:

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 26.08.2022 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 23 серпня 2022 року між прокурором ОСОБА_13 та обвинуваченою ОСОБА_7 в кримінальному провадженні № 0000142 від 23 серпня 2022 року.

ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 332, ч.3 ст. 419 КК України, та призначено покарання:

- за ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 332 КК України з застосуванням ст. 69 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 5 років у кримінально-виконавчій установі з позбавленням права обіймати будь-які посади в Державній прикордонній службі України строком на 3 роки;

- за ч.3 ст. 419 КК України з застосуванням ст. 69 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців у кримінально-виконавчій установі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначено остаточне покарання ОСОБА_7 , шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі у кримінально-виконавчій установі з позбавленням права обіймати будь-які посади в Державній прикордонній службі України строком на 3 (три) роки.

Відповідно до ст. 54 КК України позбавлено ОСОБА_7 військового звання «штаб-сержант».

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді застави скасовано.

Клопотання захисника ОСОБА_12 про скерування застави на рахунок для збору коштів на підтримку Збройних Сил України задоволено.

Заставу в розмірі 198 480 гривень внесену на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації у Львівській області ОСОБА_14 за ОСОБА_7 згідно з квитанцією від 3 червня 2022 року (код квитанції 9271-0383-5455-3277) перераховано на спеціальний рахунок для збору коштів на підтримку ЗСУ.

Постановою Верховного Суду від 22.01.2024 справу № 463/6167/22 скеровано на новий апеляційний розгляд оскільки судом першої інстанції при відмові в поновленні строку не було враховано що ОСОБА_6 не був присутній в судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 , копії вироку не отримував та не знав про це рішення.

Даний вирок оскаржив ОСОБА_6 , як зацікавлена особа, який про існування вироку довідався з ЄДРСР, копії вироку не отримував, при розгляді даної справи не був присутній. Просить вирок стосовно ОСОБА_7 скасувати та направити справу для розгляду по суті в Сокальський районний суд Львівської області. Вважає вирок суду першої інстанції незаконним, необгрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Свої вимоги мотивує тим, що кримінальне провадження № 0000142 від 22.08.2022 було виділено з основного кримінального провадження № 0000193 від 04.05.2022, де обвинуваченими є ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 і обвинувальний акт по цій справі перебуває на розгляді Сокальського районного суду Львівської області, по територіальності.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 04.11.2022 визначено територіальну підсудність кримінального провадження № 0000142 саме за Сокальським районним судом Львівської області, а відтак, на думку апелянта, вирок Личаківського районного суду м. Львова від26.08.2023 щодо ОСОБА_7 постановлений з порушенням територіальності, тобто неуповноваженим судом.

Апелянт наголошує, що згідно обвинувальних актів незаконне переправлення осіб відбулося на території Сокальського району, на тепер Червоноградського району Львівської області. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , в обвинувальних актах окремо від всіх інших обвинувачених, у вину ставиться вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 419 КК України порушення прави несення прикордонної служби особою, яка входить до складу наряду з охорони державного кордону України, що спричинило тяжкі наслідки, вчиненого в умовах воєнного стану. Санкція статті передбачає покарання у виді позбавлення воді до 10 років. Відтак за тяжкістю злочину (ст.32 ч. 1 КПК ) справа щодо ОСОБА_7 мала бути скеровано до Сокальського районного суду, тобто Личаківський районний суд м. Львова не мав права виносити вирок стосовно ОСОБА_7 .

Апелянт покликається, що судом стосовно ОСОБА_7 було встановлено, що остання є виконавцем у співучасті з іншими обвинуваченими. А це підлягає доказуванню (с. 91 КПК) . Однак з обвинувального акту вбачається, що злочин інкримінується тільки одній особі - ОСОБА_7 . Ухвалений вирок на підставі угоди укладеної з ОСОБА_7 за викладених обставин вчинення злочину, призвів до порушення прав осіб зазначених в обвинувальному акті та угоді про визнання винуватості осіб, що, як вказує сторона обвинувачення, вчиняли з ОСОБА_7 злочини за попередньою змовою, оскільки порушена презумпція невинуватості інших обвинувачених.

Відтак дана угода суперечить інтересам суспільства, порушує презумпцію невинуватості інших осіб та винесене неуповноваженим судом.

Правова кваліфікація за ч.3 ст. 419 КК України є завідомо неправильною по відношенню до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Щодо права на апеляційне оскарження то ОСОБА_6 зазначає, що норми передбачені ч.2 ст. 24 КПК України та ст. 394 КПК України не суперечать одна одній, між ними немає колізії, але при перегляді справи за апеляційною скаргою «іншої особи» слід керуватися саме ст. 24 КПК України, як такою що регламентує загальні засади. Оскаржуваним вироком порушено презумпцію невинуватості інших обвинувачених, зокрема ОСОБА_18 .

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачена ОСОБА_7 обіймаючи, відповідно до наказу начальника 7 прикордонного Карпатського загону ДПСУ від 22.09.2021 № 327-ос посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) НОМЕР_1 прикордонного загону (далі інспектор прикордонної служби ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 ») діючи в складі організованої групи, як виконавець вчинення злочину, спільно із державним інспектором відділу митного оформлення №3 митного поста «Угринів» Львівської митниці (далі інспектор ВМО № 3) Особою 1, а також із залученням молодшого інспектора прикордонної служби 1 категорії 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) НОМЕР_2 (далі молодшого інспектора прикордонної служби ВПС «Нісмичі») Особи 2, Особи 3 та Особи 4 здійснювала незаконне переміщення осіб через державний кордон України (далі ДКУ).

Зокрема, 20.05.2022 та 26.05.2022 перебуваючи безпосередньо в пункті пропуску «Угринів-Долгобичув», ОСОБА_7 реалізуючи спільний злочинний умисел, направлений на незаконне переправлення ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 через державний кордон України, переслідуючи корисливий мотив, діючи умисно у складі організованої групи, виконуючи свою роль у незаконному переміщенні осіб через ДКУ, діючи згідно заздалегідь розробленого плану та злочинних домовленостей не внесла відомості про їхнє переміщення через ДКУ до інтегрованої інформаційно-телекомунікаційної системи «Гарт-1», таким чином забезпечила можливість незаконного переміщення вказаних осіб через державний кордон України.

Окрім цього, вказаними вище діями ОСОБА_7 під час несення служби в прикордонному наряді «ПД», в пункті пропуску «Угринів-Долгобичув», усвідомлюючи відсутність правових підстав для перетину ДКУ гр. ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , не перевірила наявність правових підстав для перетину кордону вказаними особами, що входило до її службових обов`язків під час несення прикордонної служби.

Окрім цього, на території держави введено режим військового стану та в умовах широкомасштабної збройної агресії з боку російської федерації, питання забезпечення недоторканості державного кордону України є основоположним чинником протидії цій агресії, в частині недопущення протиправного перетину державного кордону України в будь-якій його точці, а також незаконне переміщення більше чотирьох осіб призовного віку в період дії військового стану призвело до підриву обороноздатності.

За таких обставин вказані протиправні дії ОСОБА_7 спричинили тяжкі наслідки нематеріального характеру, що виразились у невиконанні обов`язків по охороні державного кордону України, а також підриву авторитету військовослужбовця Державної прикордонної служби України, на якого покладається обов`язок неухильного дотримання вимог чинного законодавства та перешкоджання незаконному перетину державного кордону України особами, що в цілому підриває авторитет держави та принижує міжнародний імідж, порушує національні інтереси, безпеку України в частині недоторканості її кордонів, підриває авторитет держави в очах європейських громадян.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у незаконному переправленні осіб через державний кордон України, сприянню їх вчинення порадами, вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинене щодо кількох осіб, повторно, вчиненому організованою групою та з корисливих мотивів, а також у порушенні правил несення прикордонної служби особою, яка входить до складу наряду з охорони державного кордону України, що спричинило тяжкі наслідки, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 332, ч. 3 ст. 419 КК України.

Відповідно до наданих суду характеризуючих даних на обвинувачену ОСОБА_7 , остання раніше не судима, знаходиться на лікуванні в акушер-гінекологічному відділенні КНП СМР «Старосамбірської РЛ» з 12 липня 2022 року у зв`язку з вагітністю 5 тижнів, загроза викидання, ОАА.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_7 , є щире каяття, про що свідчить повне та беззастережне визнання нею вини та обставин вчинення кримінальних правопорушень (з моменту повідомлення про підозру), активне сприяння розкриттю злочину, зокрема сприяння шляхом надання правдивих показань, які є істотними для дослідження всіх обставин скоєння інкримінованих кримінальних правопорушень, вчинення кримінальних правопорушень внаслідок збігу тяжких сімейних обставин (необхідність утримання непрацюючих батьків та двох неповнолітніх братів).

Між сторонами кримінального провадження прокурором ОСОБА_13 і обвинуваченою ОСОБА_7 , з участю її захисника ОСОБА_12 , досягнуто та підписано угоду від 23 серпня 2022 року про визнання винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 332, ч. 3 ст. 419 КК України, за змістом якої обвинувачена ОСОБА_7 беззастережно визнала свою винність у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень та наведені обставини вчинення таких, взяла на себе зобов`язання співпрацювати зі стороною обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000193 від 4 травня 2022 року, зокрема за обставинами, які їй відомі, давати правдиві, достовірні та повні показання щодо причетності винних осіб до вчиненні кримінальних правопорушень під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, сторони дійшли згоди щодо обрання обвинуваченій покарання за вчинені нею кримінальні правопорушення, враховуючи особу обвинуваченої, ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, її щире каяття у вчиненому, активне сприяння досудовому розслідуванню, вчинення кримінальних правопорушень внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, позитивні характеристики з місця праці та місця проживання, сторони погоджуються на призначення покарання обвинуваченій за вчинення нею кримінальних правопорушень за ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, з застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права обіймати будь-які посади в Державній прикордонній службі України строком на 3 (три) роки; за ч. 3 ст. 419 КК України, з застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців, на підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, сторони узгодили остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати будь-які посади в Державній прикордонній службі України строком на 3 (три) роки, на підставі ст. 54 КК України позбавити ОСОБА_7 військового звання «штаб-сежант». На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбуття основного покарання з випробуванням та покладенням обов`язків, передбачених в ст. 76 КК України. В угоді зазначено наслідки укладення та затвердження угоди, наслідки невиконання угоди.

Судом встановлено, що дані угоди про визнання винуватості за своїм змістом та порядком укладення відповідають вимогам ст.ст. 468-470, 472 КПК України, відповідають Закону України про кримінальну відповідальність за ч. 3 ст. 332, ч. 3 ст. 419 КК України, в тому числі щодо правової кваліфікації кримінальних правопорушень та щодо узгодженого покарання, яке передбачено санкцією зазначених статей, із застосуванням положень ст. 69 КК України. Шляхом вивчення документів кримінального провадження, опитування сторін, суд переконався, що укладення угоди є добровільним, тобто, згідно з ч. 6 ст. 474 КПК України, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Також встановлено, що умови угоди відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, наявні фактичні підстави для визнання винуватості обвинуваченою. При цьому, судом з`ясовано в обвинуваченої та встановлено, що вона зможе реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання.

Крім цього, обвинуваченій роз`яснено ч.ч. 4, 6, 7 ст. 474 КПК України, положення які їй зрозумілі, нею усвідомлено, що наслідком укладення та затвердження угоди є її відмова від здійснення прав, передбачених абзацами першим та четвертим пункту 1 частини четвертої статті 474 КПК України, а саме права на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого вона обвинувачується, права допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на її користь, також усвідомлено, що наслідком укладення та затвердження угоди є обмеження її права на оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 та 424 цього Кодексу, а саме можливість оскарження вироку лише з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без її згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частиною четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення їй наслідків укладення угоди. Наслідки невиконання угоди обвинуваченій зрозумілі. Після таких роз`яснень обвинувачена, захисник, прокурор просили затвердити угоду про визнання винуватості.

Таким чином, за наслідками розгляду угоди в судовому засіданні суд, перевіривши відповідність угоди вимогам кримінального процесуального закону, врахувавши заслухані доводи сторін кримінального провадження, дійшов висновку про наявність правових підстав для прийняття рішення про затвердження угоди про визнання винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 332, ч. 3 ст. 419 КК України, та призначення узгодженого сторонами покарання у виді позбавлення волі з застосуванням ст. 69, 75, 76 КК України.

Запобіжний захід у виді застави скасовано.

Захисники ОСОБА_6 - адвокати ОСОБА_11 , ОСОБА_23 надали суду апеляційної інстанції письмові пояснення в яких просять задовольнити апеляційну скаргу подану ОСОБА_6 .

Захисники звертають увагу на те, що у кримінальному провадженні № 0000193 від 04.05.2022 в обвинувальному акті ОСОБА_6 вміняють спільні дії зокрема із ОСОБА_7 .

Отже, формулювання обвинувального акту та підозри щодо ОСОБА_6 повністю відображають текст вироку Личаківського районного суду м. Львова від 26.08.2023 року, яким затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 23 серпня 2022 року між прокурором та обвинуваченою ОСОБА_7 в кримінальному провадженні № 0000142 від 23 серпня 2022 року, що було виділено з кримінального провадження в якому ОСОБА_6 є обвинуваченим.

Посилання у вищевказаному вироку на посаду ОСОБА_6 , пункт пропуску, а також на конкретні дати, дає можливість чітко ідентифікувати ОСОБА_6 , як особу яка зазначена у вироку суду. На сайті судової влади України в розділі стан розгляду справ на запит ОСОБА_6 показує цілий список справ в яких фігурує ОСОБА_6 , як молодший інспектор прикордонної служби ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та вказані дати подій в яких він обвинувачується, а саме 26.05.2022 р.

Отже щодо ОСОБА_6 обвинувальний акт у цьому судовому провадженні не розглядався, але у вироку на підставі угоди про визнання винуватості констатується факт вчинення ним кримінально-караного діяння.

Також захисники звернули увагу суду апеляційної інстанції, що ОСОБА_24 протягом дев`яти місяців уклала дві угоди з урахуванням ст.69 та ст.75 КК України в КП 0000142 від 23 серпня 2022 року та в КП № 0000171 від 11 травня 2023 року, що виділені послідовно з КП № 0000193 від 4 травня 2022 року.

ОСОБА_6 судом апеляційної інстанції було належним чином повідомлений про розгляд справи, однак в суд апеляційної інстанції не прибув, але скерував заяву про розгляд справи без його участі, оскільки він на даний час перебуває на військовій службі в зоні бойових дій, відтак прибути в суд не може, але його інтереси представляють адвокати ОСОБА_11 , ОСОБА_10 .

У відповідності до вимог ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомив про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідача, думку представників апелянта ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, думку обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_12 , а також прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , кожен з яких заперечив проти задоволення апеляційних вимог, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У відповідності до ч.2 ст. 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Постановою Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від відповідно до закону.18 травня 2020 року у справі № 639/2837/19 зроблено висновок про те, що положення п.8 ч.3 ст.129 Конституції України визначають одну з основних засад судочинства ? забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Відповідно до ч.1 ст.24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною 2 вказаної норми процесуального закону гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК України, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК України, зокрема, п. 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.475 КПК України вирок на підставі угоди може бути оскаржено у порядку, передбаченому цим Кодексом, на підставах, передбачених ст.394 цього Кодексу.

Згідно з ч.4 ст.394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржено: 1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно на підставах: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, установлених частинами 4, 6, 7 ст.474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладання угоди; 2) прокурором виключно на підставах: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч.4 ст.469 цього Кодексу угоди не може бути укладено.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 3 березня 2016 року (справа N 5-347кс15), конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК України, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч.2 ст.24 КПК України.

У даному випадку вирок оскаржує ОСОБА_6 , який не є стороною угоди, а особою, яка вважає, що даним вироком порушуються його права згідно з п.10 ч.1 ст.393 КПК України.

Згідно з ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч.1 ст.17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ч.5 зазначеної статті поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Презумпція невинуватості буде порушена, якщо посадова особа висловлює думку про винуватість особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, коли цього не було доведено

Чи порушує твердження посадової особи принцип презумпції невинуватості, має бути з`ясовано в контексті тих фактичних обставин, у яких цей висновок було зроблено (рішення Європейського суду з прав людини у справі у справі «Грабчук проти України», п.42).

Як вбачається з оскаржуваного тексту вироку, особисті дані інших учасників причетних до скоєння злочину, окрім ОСОБА_7 , не зазначені. В усіх частинах вироку зазначено про роль ОСОБА_7 , як виконавиці у співучасті з іншими особами.

Покликання ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що в оскаржуваному вироку суду стосовно ОСОБА_25 , при формулюванні обвинувачення зазначено, хоч і знеособлено прізвища інших осіб, однак чітко вказані посади та місце їх служби і по цих даних можна визначити конкретну особу, зокрема його ОСОБА_6 є необгрунтовані.

Вирок суду першої інстанції чітко сформульований стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 із зазначенням її місця служби. Формулювання обставин та осіб причетних до скоєння злочинів описано у відповідності до чинного законодавства. Прізвища « ОСОБА_18 » у вироку не зазначено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що зазначені у вироку дані не вказують прямо на особу ОСОБА_6 , як співучасника дій, в яких обвинувачується ОСОБА_7 . Не надано таких переконливих доказів і захисниками апелянта при апеляційному перегляді оскаржуваного вироку.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 було розглянуто Личаківським районним судом м. Львова, тобто не уповноваженим на те судом, оскільки події злочину відбувалися у Сокальському районі Львівської області і відповідно саме Сокальським районним судом Львівської області відносно ОСОБА_7 мало розглядатися кримінальне провадження, крім того що обвинувальні акти відносно інших фігурантів подій скеровані прокуратурою саме туди, то такі є помилковими з врахуванням наступного.

У відповідності до вимог ч.9 ст. 615 КПК України, під час дії воєнного стану обвинувальні акти скеровуються та розглядаються судами, у межах територіальної юрисдикції яких вчинено кримінальне правопорушення, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя судом, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, що закінчив досудове розслідування.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 18 травня 2020 року (справа 639/2837/19) наголошує на тому, що дані про осіб, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальному акті, повідомленні про підозру, тощо) у даному чи іншому кримінальному провадженні, не можуть слугувати підставою для визнання вироку на підставі угоди про визнання винуватості однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб. Ці процесуальні документи, на відміну від вироку суду, містять твердження сторони обвинувачення про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з викладенням обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні у відповідності з вимогами ст.ст. 91, 92, 277, 291 КПК України.

При цьому ВС посилався і на практику Європейського суду з прав людини, зокрема, зазначивши, що у рішенні від 23 лютого 2016 року у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» (Navalnyy and Ofitserov v Russia, заяви № 46632/13 і № 28671/14) підкреслив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиціальне значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження. Особливо це стосується вироків, ухвалених на підставі угоди.

З врахуванням зазначеного вище, колегією суддів не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів ОСОБА_6 при ухваленні вироку на підставі угоди стосовно ОСОБА_7 .

Стосовно апеляційних вимог ОСОБА_6 про те, що справа відносно ОСОБА_7 розглянута з порушенням територіальної підсудності то прокурори в суді апеляційної інстанції пояснили, що досудове розслідування кримінального провадження № 0000142 стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченої за ч.3 ст.28, ч.3 ст. 332, ч.3 ст. 419 КК України здійснювалося Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові., за адресою: вул М.Кривоноса, 6, у м. Львові, яке територіально знаходиться в Личаківському районі міста Львова і по територіальні юрисдикції дана справа підсудна саме Личаківському районному суду м. Львова.

Колегія суддів вважає, що угода про визнання винуватості за своїм змістом та порядком укладення відповідає вимогам ст.ст. 468-470,472 КПК України. Суд першої інстанції переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті що передбачені в угоді, а також перевірив угоду на відповідність вимогам КПК України згідно з ч. 7 ст.474КПК України.

З урахуванням наведеного, колегією суддів не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 26.08.2023 року яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , засуджено,за ч.3 ст.28, ч.3 ст. 332, ч.3 ст. 419 КК України, на підставі угоди - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: