УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня2024 року

м. Київ

справа № 239/570/17

провадження № 51-3661 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Селидівського міського суду Донецької області від 30 березня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Селидівського міського суду Донецької області від 30 березня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбування покарання вирішено рахувати з моменту виконання вироку.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 28 серпня 2016 року, діючи в порушення вимог п. п. 2.3 «А», 31.1, 31.6 «А» Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), не перевірив і не переконався в технічній справності транспортного засобу, його обладнанні, не забезпечивши тим самим безпеку експлуатації та не перевіривши, і належним чином не впевнившись в технічному стані гальмівної системи, що мала несправність головного гальмівного циліндру, яка могла бути виявлена ним задовго до її проявлення у процесі експлуатації по поступовому зменшенню робочого ходу гальмової педалі і зниженню ефективності гальмування автомобіля у процесі його експлуатації, приступив до експлуатації технічно-несправного автомобіля марки «ЗАЗ - 1100387-40», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Цього ж дня, о 10 год 07 хв., ОСОБА_5 , керуючи технічно-несправним автомобілем марки «ЗАЗ - 1100387-40», що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_6 , здійснював рух по АДРЕСА_1 зі сторони вул. Паркової у напрямку вул. Ринкової зі швидкістю 13,4 км/год, де напроти ринку «Центральний», діючи необережно, проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної події, маючи об`єктивну можливість відмовитися від керування вказаним транспортним засобом, не зміг прийняти ефективних заходів гальмування та скоїв наїзд на малолітню ОСОБА_7 , 2012 року народження, яка вибігла з-за стоячого вздовж лівого краю проїжджої частини автомобіля марки «Volkswagen Caddy», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та пересікла проїжджу частину вказаної дороги зліва направо по ходу руху.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_7 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечні для життя.

Допущені водієм ОСОБА_5 порушення вимог п. 31.1 та п. 31.6 «А» ПДР знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_7 .

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду і ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування зазначає, що в основу обвинувального вироку покладено неналежні та недопустимі докази, оскільки вони були отримані з порушенням вимог кримінального процесуального закону. Крім цього вказує, що під час проведення слідчих експериментів по відтворенню обставин дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) слідчими було використано транспортні засоби, які за своїми технічними характеристиками суттєво відрізняються від транспортних засобів, які знаходилися на проїжджій частині під час наїзду на потерпілу. На думку захисника, судами також не надано оцінку діям ОСОБА_7 , оскільки порушення потерпілою ПДР у своєму причинно-наслідковому зв`язку призвело до настання ДТП та отримання нею тяжких тілесних ушкоджень. Також ОСОБА_4 вважає, що призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд не в повній мірі дослідив дані, що характеризують його особу, а також поведінку після вчинення ДТП, який приймав заходи щодо добровільного відшкодування спричиненої шкоди, однак суд апеляційної інстанції проігнорував допущені порушення і залишив вирок суду першої інстанції без змін.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для перегляду судового рішення в касаційному порядку.

При розгляді скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Таким чином, Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги, які стосуються неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК України) та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

За результатами оцінки наданих стороною обвинувачення доказів, досліджених під час судового розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю та кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Так, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення на підставі сукупності доказів, детальний зміст яких наведено у вироку, зокрема:

- протоколу огляду місця ДТП від 28 серпня 2016 року;

- протоколу огляду від 29 серпня 2016 року, в якому відображено обставини дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої було травмовано малолітню ОСОБА_7 ;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 17 листопада 2016 року;

- висновку судово-автотехнічної експертизи № 1844 від 14 грудня 2016 року, згідно якого в даній дорожній обстановці водій автомобіля «ЗАЗ-110387-40» ОСОБА_5 порушив вимоги, передбачені п. п. 2.3 Б і 12.3 ПДР; з моменту виникнення небезпеки для руху мав технічну можливість уникнути настання даної ДТП шляхом своєчасного застосування заходів, направлених на зниження швидкості руху аж до зупинки; його дії в частині несвоєчасного застосування заходів до зниження швидкості руху не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР і перебували в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди;

- протоколів проведення слідчого експерименту від 21 березня 2017 року за участі свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ;

- висновку судово-медичної експертизи № 31 від 17 березня 2017 року, з якого слідує, що при дослідженні медичних документів неповнолітньої ОСОБА_7 було встановлено наявність в останньої тілесних ушкоджень, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя;

- висновку судово-автотехнічної експертизи № 353 від 21 березня 2017 року, відповідно до якої на момент проведення дослідження рульове керування і гальмівна система автомобіля «ЗАЗ-110387-40» перебуває у працездатному стані і на момент ДТП могли виконувати задані функції по безпечній зміні напрямку і швидкості руху;

- висновку судово-автотехнічної експертизи № 483 від 05 липня 2017 року, з якого вбачається, що показання водія ОСОБА_10 про несподіваний вихід із строю гальмівної системи з витіканням гальмової рідини з головного гальмового циліндру є технічно неспроможними, оскільки наявність несправностей в гальмівній системі могли бути виявлені ним задовго до її проявлення у процесі експлуатації по поступовому зменшенню робочого ходу гальмової педалі і зниженню ефективності гальмування автомобіля в процесу його експлуатації;

- висновку комплексної судово-автотехнічної, фототехнічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису № 5960/5961/144484 від 29 вересня 2017 року, з якого слідує, що в момент виходу пішохода ОСОБА_7 на проїзну частину вул. Молодіжна, а також в момент наїзду на неї автомобілем «ЗАЗ-110387-40», автомобіль «Volkswagen Caddy» рухався з непостійною швидкістю - спочатку знижуючи швидкість, потім прискорюючись, між цими моментами вказаний автомобіль здійснив зупинку; швидкість руху автомобіля «Volkswagen Caddy», виходячи з відеозапису, визначити експертним шляхом неможливо; швидкість руху автомобіля «ЗАЗ-110387-40», виходячи з відеозапису, перед ДТП складала приблизно 13,4 км/год; швидкість руху ОСОБА_7 при перетині проїзної частини, виходячи з відеозапису, склала приблизно 5,9 км/год;

- висновку автотехнічної експертизи № 2/19-299 від 25 жовтня 2017 року, згідно якого водій ОСОБА_5 мав технічну можливість запобіганню ДТП у разі дотримання ним вимог п. п. 31.1 і 31.6 «А» ПДР; в його діях вбачається невідповідність вимогам п. 31.1 і 31.6 «А» ПДР та зазначена невідповідність знаходиться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди;

- висновку авто-технічної експертизи № 2/19-344 від 21 листопада 2017 року про те, що експерт розглядав 2 варіанти розвитку подій: 1) за умови справності гальмівної системи автомобіля «ЗАЗ-110387-40» на момент виникнення ДТП; 2) за умови наявних несправностей в гальмівній системі автомобіля, які могли бути виявлені ОСОБА_5 задовго до її проявлення в процесі експлуатації по поступовому зменшенню робочого ходу гальмової педалі і зниженню ефективності гальмування автомобіля у процесі його експлуатації.

Згідно 1-го варіанту розвитку подій, водій автомобіля «ЗАЗ-110387-40» ОСОБА_5 у даній дорожній обстановці повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 ПДР, а саме з моменту об`єктивної можливості виявлення малолітнього пішохода, який вибіг позаду задньої частини кузова автомобіля «Volkswagen Caddy» застосувати гальмування; з технічної точки зору ОСОБА_5 у всіх досліджуваних варіантах (2-а група даних) при своєчасному прийнятті заходів до гальмування мав можливість зупинити транспортний засіб до місця наїзду на пішохода, і тим самим запобігти дорожньо-транспортній пригоді; в діях водія автомобіля «ЗАЗ-110387-40» вбачаються невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР, що знаходяться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до 2-го варіанту розвитку подій, дії водія автомобіля «ЗАЗ-110387-40» ОСОБА_5 в частині забезпечення безпеки дорожнього руху регламентовані вимогами п. 31.1 і 31.6 «А» ПДР, тобто останній повинен був слідкувати за технічним станом транспортного засобу, своєчасно відповідним чином реагувати на появу технічних несправностей, а при неможливості їх усунення відмовитися від керування автомобілем, ОСОБА_11 система якого знаходиться в несправному стані; з технічної точки зору ОСОБА_5 при виконанні вимог п. 31.1 і 31.6 «А» ПДР мав можливість запобіганню дорожньо-транспортної пригоди; в діях водія автомобіля ЗАЗ-110387-40» вбачаються невідповідності вимогам п. 31.1 та 31.6 «А» ПДР України, що знаходяться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Оцінивши надані стороною обвинувачення докази, місцевий суд дійшов висновку, що вказані докази у їх сукупності є достатніми та взаємопов`язаними для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Разом з цим, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

За приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, яке необхідно призначити, місцевий суд у межах дискреційних повноважень, дотримуючись вимог статей 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу ОСОБА_5 ,який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується з задовільного боку, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, його вік та стан здоров`я, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, - вчинення кримінального правопорушення вперше, а також наявність обставини, що обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої особи.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі у розмірі наближеному до мінімального на строк 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами. Саме таке покарання, на думку суду, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Не погодившись із вироком місцевого суду, захисник подав апеляційну скаргу.

За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги захисника, апеляційний суд дійшов належних висновків про відсутність підстав для їх задоволення, при цьому, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, проаналізував доводи апеляційної скарги, яка аналогічна доводам касаційної скарги ОСОБА_4 , належним чином їх перевірив, надав змістовні відповіді, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.

Так, суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи апеляційної скарги щодо покладення в основу обвинувального вироку недопустимих доказів, зокрема, висновку судово-медичної експертизи № 31 від 17 березня 2017 року, який був отриманий за відсутності ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до медичної документації, вказав, що доступ до документації ОСОБА_7 був наданий добровільно, представник потерпілої не вказувала про порушення її або потерпілої прав та свобод, у зв`язку з чим місцевий суд не мав підстав для визнання такого висновку недопустимим доказом у розумінні ч. 1 ст. 87 КПК України.

Разом з цим, розглядаючи доводи захисника про недопустимість як доказу - DVD-диска з відеофіксацією ДТП, отриманого в ході огляду службового приміщення поліції без письмової на те згоди від уповноваженої особи та без з`ясування, яким чином відеоінформація була скопійована з сервера на цей диск, зазначив, що відповідно до протоколу огляду від 24 серпня 2016 року слідчим Селидівського ВП було проведено огляд в службовому кабінеті Новогродівського опорного пункту поліції за адресою: АДРЕСА_2 , в ході якого ОСОБА_12 добровільно, шляхом написання заяви, видав DVD-диск з відеозаписом з камери встановленої на ринку «Центральний» в м. Новогродівка, власником якого він є, а тому копіювання інформації посадовою особою поліції з будь-якого сервера не відбувалося.

Також колегія суддів апеляційного суду визнала безпідставними твердження ОСОБА_4 стосовно визнання недопустимими протоколів проведення слідчих експериментів по відтворенню обставин ДТП, при цьому обґрунтовано зазначила, що використання інших транспортних засобів під час проведення слідчих експериментів, жодним чином не завадило досягненню мети слідчої дії зі встановлення розташування транспортних засобів відносно меж проїжджої частини та місця наїзду на пішохода.

В подальшому, при проведенні автотехнічної експертизи, експертом були використані вихідні дані щодо параметрів руху транспортного засобу та пішохода, розташування їх відносно один одного і меж проїжджої частини, отримані з висновку комплексної судової автотехнічної, фототехнічної експертизи та експертизи відео -, звукозапису від 29 вересня 2017року, якою було досліджено наявний відеозапис.

Апеляційний суд переглядаючи доводи апеляційної скарги щодо неналежної правової оцінки місцевим судом дій з боку ОСОБА_7 наголосив, що потерпіла являється малолітнім пішоходом, а тому відповідно до п. 1.7 ПДР усі учасники дорожнього руху повинні бути особливо обережними до дітей, людей похилого віку та осіб з явними ознаками інвалідності.

Окрім цього, судом було встановлено порушення ОСОБА_5 вимог 31.1, 31.6 «А» ПДР, а тому незалежно від причини перебування потерпілої ОСОБА_7 на проїзній частині дороги, обвинувачений ще до виникнення події зобов`язаний був дотримуватись вказаних вимог та відмовитись від керування технічно-несправним транспортним засобом.

Також, суд апеляційної інстанції вказав, що при призначенні ОСОБА_5 покарання судом враховано всі обставини, які передбачені вимогами статей 50, 65 КК України, зокрема і ті, на які посилався захисник, а покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Так, не знайшли свого підтвердження доводи скарги щодо неправильної оцінки судом даних, що характеризують особу ОСОБА_5 , оскільки, на думку апеляційного суду, хоча у характеристиці зазначено «зарекомендував себе з позитивного боку», однак жодних відомостей, які б давали підстави вважати, що останній характеризується позитивно у ній не вказано.

Крім того, зазначеним судом спростовано твердження захисника про не взяття до уваги місцевим судом прийнятих ОСОБА_5 заходів щодо добровільного відшкодування спричиненої внаслідок ДТП шкоди, адже як пояснила законний представника ОСОБА_13 під час апеляційного розгляду, ОСОБА_5 дійсно пропонував їй гроші, але за умови відмови потерпілої від обвинувачення, що, на думку колегії, свідчить про виключно власні інтереси обвинуваченого, а не добровільне відшкодування заподіяної шкоди.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з урахуванням конкретних обставини кримінального провадження, думки представника потерпілої та даних про особу обвинуваченого підстави для призначення більш м`якого покарання відсутні.

За наслідками апеляційного розгляду суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд.

Вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Селидівського міського суду Донецької області від 30 березня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3