ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 550/172/23 Номер провадження 11-кп/814/1844/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000124 за апеляційними скаргами представника потерпілого ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_7 , захисника адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Чутівського районного суду Полтавської області від 13 червня 2024 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Іскрівка Чутівського району Полтавської області, громадянина України, з середньою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

засуджено за ч.1 ст.122 КК України на 1 рік позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та з покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст. 76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 6787,81 грн., матеріальних збитків, 70000 грн. моральної шкоди. В іншій частині цивільного позову відмовлено.

Вирішено питання щодо арешту майна та речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

24.04.2022 приблизно о 16 годин 40 хвилин ОСОБА_10 , перебуваючи поблизу ставка на АДРЕСА_2 , зустрів раніше не знайомого йому ОСОБА_7 та на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з останнім, в ході сварки, діючи умисно, наніс руками, стиснутими в кулаки, в область обличчя потерпілого ОСОБА_7 декілька ударів, не менше п`яти. Після того, як потерпілий впав на землю, ОСОБА_10 наніс йому декілька ударів, не менше трьох, ногами, взутими у кросівки, в область голови ОСОБА_7 , внаслідок чого спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому латеральної стінки гратчастої кістки зліва з розвитком полігемосинуситу, мастоїдиту, рваних ран та гематоми м`яких тканин повік лівого ока з субконьюнктивальним крововиливом; забійної рани м`яких тканин скроневої ділянки зліва; закритого перелому кісток носу; травматичних переломів коронок I, II і III зубів на верхній щелепі зліва і закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку легкого ступеню, які кваліфікуються, як ушкодження середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я.

На вирок суду представник потерпілого подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 засудити на 3 роки позбавлення волі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що суд при ухваленні вироку не врахував показання потерпілого, який вказував, що обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння, безпричинно завдав йому ударів, у зв`язку з чим він втратив свідомість, а коли прийшов до тями побачив, що його речі зникли. При цьому до втрати свідомості він бачив як металошукач забрав обвинувачений. Завдану шкоду обвинувачений не відшкодував. Внаслідок побиття потерпілий позбавлений можливості повноцінного приймання їжі, що в подальшому призвело до порушень шлунково-кишкового тракту та інших порушень з постійними болями, погіршився зір. Тому вважає, що стягнута судом сума завданої матеріальної шкоди є незначною та не відповідає витратам, дійсна сума витрат на лікування складає 100013 грн.

Вказує, що йому не було відшкодовано суму за викрадений металошукач, а саме 17248 грн.

Факт заволодіння металошукачем підтверджують свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Вказує, що потерпілий кожен місяць за метал отримував приблизно 2000 грн, тому ця сума є упущеною вигодою для потерпілого. Зважаючи, що з часу вчинення злочину пройшло 11 місяців, упущена вигода становить 22000 грн.

Окрім цього, потерпілий та його представник вважають, що призначене обвинуваченому покарання є занадто м`яким.

Вважає, що звільнення обвинуваченого на підставі ст. 75 КК України є недоцільним, оскільки він свою вину у вчиненому не визнавав майже 2 роки, а визнав лише при доведенні беззаперечним доказами, не сприяв розкриттю злочину, завдані збитки та моральну шкоду не відшкодував.

Зазначає, що суд безпідставно не визнав обставиною, яка обтяжує покарання перебування в стані алкогольного сп`яніння, так як на це вказують свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Не звернув суд і на те, що злочин було вчинено щодо особи похилого віку, оскільки на час події потерпілому було 59 років, що є також обставиною, яка обтяжує покарання. При цьому після побиття потерпілого було залишено без свідомості, без надання допомоги чи виклику швидкої медичної допомоги.

Також стверджує, що органом досудового розслідування не було встановлено та не допитано свідків, які були очевидцями події, а саме працівників ТрО, не усунуті розбіжності у показаннях свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_16 , не враховано показання свідка ОСОБА_17 , яка була допитана органом досудового розслідування, зокрема її показання, якими охарактеризувала обвинуваченого.

Вказує, що від батька обвинуваченого дійсно була пропозиція відшкодувати потерпілому шкоду, проте ця пропозиція була в день побиття та потерпілий не знав суми завданої шкоди. В подальшому пропозицій від обвинуваченого про відшкодування шкоди не було.

Заперечує висновок суду про те, що працездатність ОСОБА_18 повністю відновлено, так як він продовжує лікування, у зв`язку з цим задоволення судом матеріальної шкоди на суму 6787,81 грн, а саме відповідно до чеків за час перебування на стаціонарному лікуванні є неправильним. Вважає, що матеріальна шкода складається з витрат на лікування в сумі 100013 грн та 39248 вартість викраденого у потерпілого майна.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду в частині цивільного позову про стягнення з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 70000 грн моральної шкоди змінити та відмовити у його задоволенні.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що суд безпідставно зробив розрахунок моральної шкоди посилаючись на тривалість розгляду справи, оскільки обвинувачений під час підготовчого засідання визнав свою вину у вчиненому та погодився на розгляд справи в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, проте потерпілий не погодився з таким розглядом справи. Сума моральної шкоди потерпілим не обґрунтована та не підтверджена.

Стверджує, що сам позов не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, підписаний не уповноваженою особою, а саме адвокатом ОСОБА_8 , так як у договорі не зазначено, що адвокат уповноважений підписувати позов та представляти інтереси потерпілого.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та захисника в підтримку апеляційної скарги, потерпілого та представника потерпілого в підтримку апеляційної скарги представника потерпілого, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, є правильними та учасниками провадження не оскаржуються.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вимоги закону, передбачені ст. 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень відповідно до ст.12 КК України, особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Доводи потерпілого, що ОСОБА_10 не визнавав своєї вини під час досудового розслідування судом не перевіряються, так як суд з`ясовує ставлення обвинуваченого до вчиненого безпосередньо під час судового розгляду справи.

Твердження представника потерпілого про наявність обставини, яка обтяжує покарання, а саме: вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння не відповідають встановленим обставинам кримінального правопорушення, оскільки така обставина органом досудового розслідування не встановлена та обвинуваченому не інкримінувалася.

Крім цього твердження потерпілого про те, що ОСОБА_10 викрав у нього металошукач не відповідає висунутому обвинуваченню.

Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. У зв`язку з цим доводи потерпілого та його представника щодо викрадення майна та наявності обставин, яка обтяжують покарання судом не перевіряються.

Щодо доводів потерпілого та його представника про не встановлення очевидців події, а саме працівників ТрО необхідно зазначити, що на підставі ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Тобто, потерпілий та його представник мали право самостійно вчинити дії для встановлення вказаних осіб або заявляти такі клопотання органу досудового розслідування. Потерпілий та його представник наділені правом на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, отриманих шляхом витребування їх від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб, а також здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів (стаття 93 КПК України). Проте вказаних дій ними здійснено не було.

Щодо доводів в апеляційній скарзі про розбіжності показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_16 , ні потерпілий, ні його представник не вказали, яким чином ці показання вплинуть на обставини справи та доказування вини ОСОБА_10 у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Вказані свідки в судовому засіданні були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. Будь-яких доказів надання свідками неправдивих показань потерпілим та його представником не надано. Свої показання свідки надали відповідно до власного сприйняття та ці показання не суперечать дослідженим доказам. Надані ними показання судом оцінені в сукупності з іншими доказами.

До того ж, оскільки обвинувачений визнав свою вину відповідно до висунутого обвинувачення, розбіжності у показаннях свідків щодо розміщення кожного з них під час події не впливають на встановлені та визнані ОСОБА_10 обставини, тобто обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні на підставі ст. 91 КПК України.

Суд першої інстанції правильно у своєму рішенні не зазначав показання свідка ОСОБА_17 , так як вона не надавала свої показання безпосередньо суду. Більше того, з вказаних представником потерпілого показань свідка вбачається, що вона очевидцем події не була та сприймала подію з чужих слів, при цьому сам представник зазначає, що ОСОБА_17 з ОСОБА_10 не спілкується, а її думка щодо характеристики обвинуваченого є суб`єктивним ставленням до особи.

Враховуючи вказане, суд першої інстанції, зважаючи на визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненому, те, що він не заперечив кількість завданих ударів та тяжкість тілесних ушкоджень, молодий вік обвинуваченого і відсутність судимостей, правильно призначив обвинуваченому покарання в мінімальному розмірі, визначеному санкцією статті.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції детально і обґрунтовано зазначив мотиви призначення покарання, а саме ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують, та дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Таким чином призначене ОСОБА_10 покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 122 КК України, відповідає вимогам статей 50,65 КК України зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Щодо доводів апеляційних скарг в частині вирішення судом цивільного позову потерпілого необхідно зазначити таке.

Частиною 5 статті 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами визначеними КПК України і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди має містить докази на підтвердження заявлених сум спричиненої шкоди.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження потерпілий після спричинення йому тілесних ушкоджень, проходив курс лікування, у зв`язку із чим були понесені витрати матеріального характеру.

Судом першої інстанції було встановлено, що внаслідок дій обвинуваченого ОСОБА_7 завдано матеріальну шкоду у вигляді понесених витрат на його лікування у розмірі 6787,81 грн, що підтверджується наданою медичною документацією, а також копіями квитанцій, чеків та товарних накладних про оплату витрат на придбання медикаментів. Суд, обраховуючи розмір матеріальної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого, врахував період проведення лікування, тобто з моменту вчинення правопорушення 24.04.2022 по день виписки потерпілого із стаціонарного лікування 03.06.2022 №1123 з врахуванням пункту 26 вказаного документу, де зазначено, що працездатність потерпілого відновлена повністю.

Крім цього, з наданих потерпілим чеків вбачається, що окрім ліків, в них зазначено речі, які не є лікарськими засобами, такі як рушник махровий, скатертина, мінеральна вода, продукти харчування та гігієни тощо. Придбання вказаних речей саме для лікування отриманих травм потерпілим не доведено. При цьому деякі із наданих чеків та квитанцій неможливо прочитати через неякісну копію.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що потерпілий не довів обґрунтованість спричиненої йому матеріальної шкоди у сумі 100013 грн, та частково задовольнив цивільний позов в цій частині, стягнувши матеріальну шкоду з обвинуваченого 6787,81 грн, оскільки саме така сума підтверджується наданими потерпілим чеками та квитанціями про придбання ліків та інших засобів у зв`язку з лікуванням, що є правильним.

Оскільки у даному провадженні обвинувачення потерпілого у викраденні у нього металошукача не розглядається, тому підстав для стягнення суми вартості металошукача та упущеної вигоди від здачі металобрухту також немає.

Відповідно до вимог ст. 23 ч. 2, ст. 1167 ЦК України, моральна шкода заподіяна особі підлягає відшкодуванню, якщо шкода заподіяна знівеченням або ушкодженням здоров`я. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала внаслідок знівечення або пошкодження здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, його майнового стану, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31 березня 1995 року (далі - ППВСУ) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Встановивши доведеність винуватості ОСОБА_10 , суд першої інстанції, задовольнив позовні вимоги потерпілого щодо стягнення моральної шкоди і стягнув із обвинуваченого завдану злочинними діями моральну шкоду в сумі 70000 грн.

При цьому, судом було встановлено та враховано, що у зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_7 переніс фізичний біль і страждання, а також характер злочину, глибину фізичних та моральних страждань потерпілого.

Колегія суддів, обговорюючи доводи щодо стягнення моральної шкоди у розмірі визначеному судом враховує тривалість лікування потерпілого, його вік та вимушені зміни у його життєвих і виробничих стосунках внаслідок отриманих травм.

З огляду на викладене вище апеляційний суд погоджується з висновками суду і вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди було визначено із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілого, конкретних обставин справи, а тому апеляційні вимоги захисника про скасування вироку суду в частині стягнення з обвинуваченого моральної шкоди є безпідставними.

Щодо доводів захисника про відсутність у представника потерпілого повноважень на підписання цивільного позову необхідно зазначити таке.

На підставі ч.2 ст. 175 КПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Відповідно до ч.4 ст. 58 КПК України представник потерпілого користується процесуальними правами потерпілого, інтереси якого він представляє, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо потерпілим і не може бути доручена представнику.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 63 КПК України представник цивільного позивача користується процесуальними правами цивільного позивача, інтереси якого він представляє.

Будь-якої заборони на підписання цивільного позову представником потерпілого в договорі про надання адвокатських послуг потерпілому ОСОБА_7 немає. Тому представник потерпілого користується процесуальними правами потерпілого, відповідно до вимог КПК України.

З огляду на викладене вище підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для скасування чи зміни ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_10 , як про це ставиться питання в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги представника потерпілого ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_7 та захисника адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Чутівського районного суду Полтавської області від 13 червня 2024 року щодо ОСОБА_10 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4