Справа № 458/142/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2024 м. Турка

Турківський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі сторін кримінального провадження

сторона обвинувачення:

прокурор Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_4 ,

сторона захисту:

обвинувачений ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Турка Львівської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.12.2023 року №0000071 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Бітля Турківського району Львівської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, працює на посаді пекаря у ФОП « ОСОБА_6 », не є депутатом, не є особою з інвалідністю, військовозобов`язаний, раніше не судимий, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 , будучи військовозобов`язаним, у зв`язку з прийняттям Указу Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 03 березня 2022 року №2105-ІХ, який неодноразово продовжувався Указами Президента України, останній раз Указом Президента України № 735/2023 від 06 листопада 2023 року «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», затвердженого Законом України від 08 листопада 2023 року № 3430-ІХ, будучи належним чином повідомленим про наслідки неявки на загальну мобілізацію, прибувши 14.12.2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , пройшов військово-лікарську комісію, якою визнаний здоровим та придатним до проходження військової служби. Після проходження медичної комісії, ОСОБА_5 вручено повістку, згідно якої він мав з`явитися 21.12.2023 року на 09.00 год до ІНФОРМАЦІЯ_3 на відправку для проходження військової служби під час мобілізації, однак отримавши повістку, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, в подальшому, без поважних причин, маючи можливість прибути, 21.12.2023 року не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , чим порушив вимоги ст. 65 Конституції України, ст.ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та вимоги Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 3 березня 2022 року № 2105-ІХ «Про загальну мобілізацію», тобто ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Суд вважає, що дії ОСОБА_5 необхідно кваліфікувати за ч ст.336 КК України ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Дії ОСОБА_5 виразились у ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СУДОВОГО ПРОВАДЖЕННЯ.

Позиція сторони обвинувачення.

Прокурор зазначив, що під час судового розгляду даного кримінального провадження обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 кримінального правопорушення знайшли своє підтвердження в повному обсязі, його покази є аналогічні до фабули обвинувачення, дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ст. 336 КК України, кваліфікація є вірною і обґрунтованою, а винність обвинуваченого повністю підтверджена отриманими на досудовому розслідуванні та дослідженими в судовому доказами. Визнавальні покази є аналогічні до фабули обвинувачення, незважаючи на те, що ОСОБА_5 свою вину за інкримінованим обвинуваченням визнав, зазначив, що відносно обвинуваченого доцільно обрати покарання в межах санкції статті кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а саме за ст. 336 КК України у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ст. 336 КК України. Також прокурор прсив застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 ст. 75 КК України та звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік, якщо він протягом цього терміну не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Вважав, що таке покарання буде відповідати його загальній меті, справедливим та відповідатиме суспільному інтересу в державі.

Позиція обвинуваченого.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав, пояснив, що йому відомо, що в Україні, громадянином якої він є, введений воєнний стан у зв`язку з військовою агресією російської федерації, розпочата мобілізація з лютого 2022 року, не відноситься до переліку осіб, які мають право на відстрочку від призову під час мобілізації, є фізично здоровою особою, прибув 14.12.2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де пройшов військово-лікарську комісію, визнаний здоровим та придатним до проходження військової служби, отримав повістку на 21.12.2023 року для відправки для проходження військової служби під час мобілізації, проте не надавши переконливих доказів причини неприбуття 21.12.2023 року, ні в цей день, ні в подальшому не прибув в ІНФОРМАЦІЯ_4 , просив суворо не карати.

Зазначені пояснення обвинуваченого суд оцінює в сукупності з іншими доказами, які підтверджують, що саме внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_5 було скоєно правопорушення, передбачене ст. 336 КК України ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Незважаючи на визнання вини обвинуваченим, на підтвердження встановлених судом обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення свідчать докази, дослідженні під час судового розгляду у порядку ст.94 КПК України.

Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх наявними долученими доказами, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, під час розгляду обвинувального акта підтверджено факт вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ст. 336 КК України ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Дії ОСОБА_5 суд кваліфікує за ст. 336 КК України і доводиться повністю наступними дослідженими судом в ході судового розгляду доказами, а саме:

-направленням на медичний огляд ОСОБА_5 , якого скеровано на медчний огляд з метою визначення придатності до військової служби;

-карткою обстеження та медичного огляду ОСОБА_5 , з якого вбачається, що ОСОБА_5 на диспансерному обліку не перебуває, встановлено діагноз «здоровий», визнаний придатним до військової служби;

-розпискою про отримання повістки на ім`я ОСОБА_5 на 21.12.2023 року з якої вбачається, що повістку отримав ОСОБА_5 ;

-довідкою № 1108/230/1 від 18.04.2023 року військово- лікарської комісії на ім`я ОСОБА_5 з якої вбачається, що ОСОБА_5 проведено медичний огляд та встановлено діагноз «здоровий» і визнаний придатним до військової служби;

Зазначені докази є належними, оскільки у своїй сукупності прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст.91 КПК України, та є допустимими, оскільки отримані у порядку, встановленому КПК України.

Суд вважає послідовними та узгодженими між собою докази сторони обвинувачення про причетність ОСОБА_5 до ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Дослідженими в судовому засіданні документами підтверджується, що обвинувачений ОСОБА_5 є військовозобов`язаним, має військове звання, перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_5 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 як військовозобов`язаний, є придатним до проходження військової служби, жодних підстав для звільнення від проходження служби під час мобілізації немає, однак, з особистих міркувань, не з`явився за викликом для проходження військової служби.

Судом також враховано те, що ОСОБА_5 в інкримінований період, а також після вчинення дій, які призвели до ухилення від призову на військову службу під час мобілізації не надав доказів того, що він з поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_6 через хворобу, військові дії, які об`єктивно перешкоджають з`явитися до ТЦК, або смерть близького родича.

Окрім цього, судом не здобуто доказів того, що ОСОБА_5 сповіщав ІНФОРМАЦІЯ_4 про причини неприбуття у будь-який спосіб з документальним підтвердженням відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій, а також після повідомлення про такі поважні причини ІНФОРМАЦІЯ_4 з`явився до ТЦК.

Доказів про те, що дочка ОСОБА_5 . ОСОБА_7 хворіла з 18.12.2024 року по 23.12.2024 року, а також того, що він змушений возити свою маму на лікування, і що стало причиною неприбуття його до ІНФОРМАЦІЯ_6 згідно його пояснень в судовому засіданні, ОСОБА_5 не надано.

Таким чином, вивчивши обвинувальний акт, долучені до нього додатки та матеріали кримінального провадження суд, зважаючи на визнання ОСОБА_5 своєї вини, приходить до висновку, що вина ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, іншими письмовими матеріалами справи, що узгоджується з фактами, які мали місце і досліджені судом.

Відповідно до ст.94 КПК України, аналізуючи вищезазначені докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх матеріалів кримінального провадження, керуючись законом, приходить до переконання, що зазначені докази є належними, допустимими, достовірними, перебувають між собою у взаємозв`язку, доповнюють один одного, не суперечать між собою, тобто подія кримінального правопорушення мала місце, провина обвинуваченого повністю доведена, противоправні дії ОСОБА_5 слід кваліфікувати за ст.336 КК України, оскільки він при вищезазначених і досліджених судом обставинах своїми умисними діями, будучи належним чином повідомленим про наслідки неявки на загальну мобілізацію, прибувши до ІНФОРМАЦІЯ_2 , пройшовши військово- лікарську комісію, будучи визнаним здоровим та придатним до проходження військової служби, отримавши повістку про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 на відправку для проходження військової служби під час мобілізації, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, без поважних причин, маючи можливість прибути, не прибув на відправку до ІНФОРМАЦІЯ_3 , чим вчинив ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Правова оцінка та мотиви суду.

Суд, ухвалюючи по справі рішення, керується нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав для його ухвалення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші - відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст.370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Європейський суд з прав людини вимоги щодо вмотивованості судового рішення саме пов`язує з належним здійсненням правосуддя, так як у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються ( справи «Кузнецов та інші проти Росії», « Гірвісаарі проти Фінляндіі»).

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до ст.ст.55,124 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист; юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний суворо додержуватись закріпленого у ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. При цьому неприпустимо покладати на обвинуваченого (підсудного) доведення своєї невинуватості. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При ухваленні вироку відповідно до вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики ЄСПЛ» суд вважає за необхідне застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4.XI.1950), яка згідно з ч.1 ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд враховує, що практика ЄСПЛ вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» п. 43).

Досліджені в судовому засіданні докази переконливі в частині кваліфікації дій ОСОБА_5 стосовно ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, а сторона захисту не спростувала таких доказів.

Окрім цього, судом враховано, що згідно ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, є обов`язком громадян України, оскільки оборона країни належить до найважливіших функцій держави, а військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, створених відповідно до законодавства України, полягає в професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Батьківщини.

Указом Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, який був подовжений відповідно до: Указу Президента від 14.03.2022 №133/2022, затвердженого Законом України від 15.03.2022 №2119-IX, з 05:30 26.03.2022 строком на 30 діб; Указу Президента від 18.04.2022 №259/2022, затвердженого Законом України від 21.04.2022 №2212-IX, з 05:30 25.04.2022 строком на 30 діб; Указу Президента від 17.05.2022 №341/2022, затвердженого Законом України від 22.05.2022 №2263-IX, з 05:30 25.05.2022 строком на 90 діб; Указу Президента від 12.08.2022 №573/2022, затвердженого Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ, з 05:30 23.08.2022 строком на 90 діб; Указу Президента від 07.11.2022 №758/2022, затвердженого Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ, з 05:30 21.11.2022 строком на 90 діб; Указу Президента від 06.02.2023 №58/2023, затвердженого Законом України від 07.02.2023 №2915-ІХ, з 05:30 19.02.2023 строком на 90 діб; Указу Президента від 01.05.2023 №254/2023, затвердженого Законом України від 02.05.2023 №3057-ІХ, з 05:30 20.05.2023 строком на 90 діб, Указу Президента від 26.07.2023 №451/2023, затвердженого Законом України від 27.07.2023 №3275-ІХ, з 05:30 18.08.2023 строком на 90 діб, Указу Президента від 06.11.2023 №734/2023, затвердженого Законом України від 08.11.2023 №3429-ІХ, з 05:30 16.11.2023 строком на 90 діб (до 14.02.2024 року) введено воєнний стан на території України

Громадяни відбувають військову службу відповідно до Закону України від 6 грудня 1991р. «Про оборону України», відповідно до якого оборона України визначається як система політичних, економічних, соціальних, воєнних, наукових, науково-технічних, інформаційних, правових, організаційних, інших заходів держави щодо підготовки до збройного захисту та її захист у разі збройної агресії або збройного конфлікту.

Відповідно до статей 17, 65 Конституції України захист держави і забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Такі положення основного закону дублюються в ст. 1 Закону № 2232-XII - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).

Відповідно до ст.2 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно зі ст.17 Закону України від 06.12.1991 № 1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі -також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Також суд при постановленні вироку приймає до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» п.86).

Відповідно до ч.1 ст.2 КК України підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Згідно з положеннями ч.ч.1,3 ст.3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки КК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 вчинив суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення - ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно з вимогами ст.91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування встановлено обставини вчинення кримінального правопорушення, яке підтверджує обставини, встановлені судом доведена подія правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини): прибувши 14.12.2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , пройшов військово-лікарську комісію, визнаний здоровим та придатним до проходження військової служби, 21.12.2023 року на 09.00 год не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 на відправку для проходження військової служби під час мобілізації.

Обвинувачений ОСОБА_5 обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України не оспорює, не заперечує що будучи належним чином повідомленим про наслідки неявки на загальну мобілізацію, прибувши до ІНФОРМАЦІЯ_2 , пройшовши військово- лікарську комісію, будучи визнаним здоровим та придатним до проходження військової служби, отримавши повістку про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 на відправку для проходження військової служби під час мобілізації, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, без поважних причин, маючи можливість прибути, не прибув на відправку до ІНФОРМАЦІЯ_3 , в суді свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального правопорушення визнав, його позиція є добровільною та не є наслідком будь-якого примусу.

Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, дійшов висновку, що під час розгляду обвинувального акта підтверджено факт вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ст.336 КК України ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Предметом і безпосереднім об`єктом правопорушення є сфера суспільних відносини, що забезпечують обороноздатність України, зокрема комплектування її збройних сил, на які відповідно до ч. 2 ст. 17 Конституції України покладаються найважливіші функції: оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності.

У санкції ст.336 КК України передбачено відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Об`єктом правопорушення є суспільні відносини, що забезпечують обороноздатність України .

Судом встановлено, що дії ОСОБА_5 містять усі ознаки об`єкту правопорушення, який характерний для ст.336 КК України ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки мобілізацією є комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, Збройних Сил, інших військових формувань, сил цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу і у мирний час мобілізація може проводитися, а з лютого 2022 року, у зв`язку з прийняттям Указу Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 03 березня 2022 року №2105-ІХ, який неодноразово продовжувався Указами Президента України, останній раз Указом Президента України № 735/2023 від 06 листопада 2023 року «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», затвердженого Законом України від 08 листопада 2023 року № 3430-ІХ, проводиться у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань. оголошено воєнний стан та загальну мобілізацію на території всієї країни.

Закінченим даний вид правопорушення вважається з моменту коли винний ухилився від призову на військову службу під час мобілізації - будучи належним чином повідомленим про наслідки неявки на загальну мобілізацію, пройшовши військово- лікарську комісію, будучи визнаним здоровим та придатним до проходження військової служби, отримавши повістку про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 на відправку для проходження військової служби під час мобілізації, без поважних причин, маючи можливість прибути, не прибув на відправку до II відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Правопорушення вчинене ОСОБА_5 становить закінчений склад правопорушення. Оскільки згідно ч.1 ст. 13 КК України закінченим кримінальним правопорушенням визнається діяння, яке містить усі ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею КК України. Матеріалами справи встановлено, що дії ОСОБА_5 містять закінчений склад правопорушення, оскільки така особа, маючи на меті ухилитися від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки прибувши 14.12.2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , пройшов військово-лікарську комісію, визнаний здоровим та придатним до проходження військової служби, 21.12.2023року на 09.00 год не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 на відправку для проходження військової служби під час мобілізації.

Суб`єктом правопорушення передбаченого 336 КК України є особа, що підлягає мобілізації, оскільки відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» це є військовозобов`язані, що знаходяться в запасі, та громадяни, що підлягають на час мобілізації призову на військову службу і отримали мобілізаційні посвідчення (повістки).

Суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 є суб`єктом правопорушення оскільки він є осудною особою, особою чоловічої статі оскільки досяг відповідного віку, вчинив правопорушення у віці, з якого може наставати кримінальна відповідальність. Крім цього, ОСОБА_5 може нести кримінальну відповідальність за вчинене ним правопорушення, оскільки він є фізичною особою, тобто людиною, і може нести кримінальну відповідальність оскільки є громадянином України, що відповідає вимогам ч.1 ст.18, ч.1 ст. 22 КК України.

Суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом - особа знає і усвідомлює, що ухиляється від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки 24.02.2022 року розпочалося повномасштабне вторгнення Російської Федерації в Україну, і цього ж дня Президент України видав Указ №69/2022 «Про загальну мобілізацію», яким оголошено проведення загальної мобілізації, якій підлягають усі громадяни віком від 18 до 60 років (переважно чоловіки), які можуть виконувати військовий обов`язок.

Суб`єктивна сторона правопорушення проявляється у внутрішній стороні суспільно-небезпечного діяння, яка характеризує психічне ставлення особи до вчинюваного ним суспільно небезпечного діяння та його наслідків. Вона виражається у вині в формі умислу, мотиви на кваліфікацію не впливають, а також у цілях, які переслідує особа, які в сукупності відображають зв`язок волі і свідомості особи з суспільно небезпечним діянням, яке вона вчиняє, і його наслідками.

Судом встановлено, що відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ОСОБА_5 не відноситься до осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, оскільки не заброньований на період мобілізації та на воєнний час, не є народним депутатом, працівником правоохоронного чи силового органу, не визнаний особою з інвалідністю або відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я, не є опікуном, піклувальником трьох і більше дітей, дитини інвалідністю, чи осіб зайнятих постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду, який має дружину з числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, не є здобувачем освіти, не має осіб, чиї близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час проведення антитерористичної операції.

Відповідно до ч.2 ст.24 КК України прямий умисел має місце тоді, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Таким чином, прямий умисел характеризується трьома ознаками: 1) усвідомленням суспільної небезпеки діяння; 2) передбаченням суспільно небезпечних наслідків цього діяння; 3) бажанням настання передбачуваних наслідків. Дві перших ознаки складають інтелектуальний момент умислу, остання вольовий. Вольовий момент прямого умислу згідно з ч.2 ст.24 КК України характеризується бажанням особи настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння. Під бажанням наслідків необхідно розуміти прагнення їх настання.

Вольовий момент прямого умислу згідно з ч.2 ст.24 КК характеризується бажанням особи настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння. Під бажанням наслідків необхідно розуміти прагнення їх настання.

Вольова поведінка людини, у тому числі і злочинна, і направляється на досягнення певної мети.

Зміст інтелектуального моменту прямого умислу при ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації полягає в усвідомленні особою фактичної сторони вчинюваного, а також передбачені нею настання суспільно небезпечних наслідків своєї дії. Усвідомлюючи фактичну сторону вчинюваного, суб`єкт усвідомлює й соціальне значення свого діяння, його характер і суспільну небезпеку.

Судом встановлено, що в діях ОСОБА_5 розкрита суб`єктивна сторона в формі прямого умислу, оскільки ОСОБА_5 усвідомлював суспільно небезпечний, протиправний характер свого діяння, передбачав і бажав настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій у формі ухилення від призову на військову службу під час мобілізації і при заданих ним умовах настануть суспільно небезпечні наслідки у вигляді забезпечення обороноздатності України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності.

З суб`єктивної сторони правопорушення, передбачене ст.336 КК України, вчинюється тільки з прямим умислом. В діях ОСОБА_5 проявилася суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст.336 КК України.

Об`єктивна сторона характеризується активною поведінкою - діями, які можуть бути вчинені у формі ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Судом встановлено, що в діях ОСОБА_5 відобразилася об`єктивна сторона, оскільки він, будучи належним чином повідомленим про наслідки неявки на загальну мобілізацію, пройшовши військово- лікарську комісію, будучи визнаним здоровим та придатним до проходження військової служби, отримавши повістку про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 на відправку для проходження військової служби під час мобілізації, без поважних причин, маючи можливість прибути, не прибув 21.12.2023 року на відправку до II відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, аналізуючи дії ОСОБА_5 та оцінюючи надані сторонами кримінального провадження докази, кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що події кримінального правопорушення мали місце, вина ОСОБА_5 доведена поза розумним сумнівом, а його дії слід кваліфікувати за ст336 КК України.

За таких обставин, у діяннях ОСОБА_5 містяться всі елементи (ознаки) складу правопорушення ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, дійшов висновку, що під час розгляду обвинувального акта підтверджено факт вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ст336 КК України як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що ОСОБА_5 не виконав свій конституційної обов`язок із захисту Вітчизни, не виконав свою справу честі і обов`язок як громадянина України із забезпечення незалежності, територіальної цілісності, захисту інтересів держави і мирного життя народу України, до здатності до відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують його покарання.

Призначаючи покарання відносно обвинуваченого, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, оскільки вчинене ОСОБА_5 правопорушення, передбачене ст.336 КК України, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі від трьох до п`яти років, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до нетяжкого злочину, оскільки згідно ч.ч.3,4 ст.12 КК України кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини, і нетяжким злочином є передбачене кримінальним кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

При цьому, слід мати на увазі, що ст.62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад, тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Судом враховано, що обвинувачення не ґрунтується на припущеннях, докази одержані в законний спосіб.

Судом, відповідно до ст.66 КК України, при вирішенні справи, приймається до уваги обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченої особи наявність визнання провини у скоєному.

Судом встановлено, що наявні обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття у скоєному, повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого правопорушення. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Водночас, щире каяття у скоєному не свідчить, що ОСОБА_5 згідний виконати свій конституційний обов`язок із захисту Вітчизни і можливе звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням буде демотивувати інших осіб, які підлягають мобілізації, від виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни.

Суд вважає, що ОСОБА_5 , каючись в скоєному, проявляє певне лукавство, яке не впливає на зміст визнання своєї вини. На думку суду, це скоріш за все наслідки певного розуміння своїх вчинків, як морально низькі. Пояснюючи свої дії, визнаючи свою провину, ОСОБА_5 очевидно розуміє не тільки тяжкість вчиненого правопорушення і його наслідки - незабезпечення незалежності, територіальної цілісності, нездійснення захисту інтересів держави і мирного життя народу України, у зв`язку з чим розуміє, що повинен відповідати за вчинене.

У випадку застосування до ОСОБА_5 вимог ст.75 КК України створить в очах громадян та суспільства негативне враження безладдя та безкарності за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Судом в повному об`ємі вивчена особа обвинуваченого ОСОБА_5 , який має постійне місце реєстрації по АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України, характеристикою з місця проживання.

За місцем проживання на території Боринської сільської ради Самбірського району Львівської області характеризується з позитивної сторони, скарг від жителів села на нього не надходило.

ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 року ЄСПЛ зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Враховано наявність сім`ї обвинуваченого, оскільки будучи одруженим, проживає разом з дружиною, двома дітьми 2018 та 2021 років народження та своїми батьками ОСОБА_8 (батьком) та ОСОБА_9 (мати).

Водночас судом враховано, що наявність двох малолітніх дітей, батька 1970 року народження який є пенсіонером за III групою інвалідності загального захворювання з червня 2022 року, матері 1974 року народження яка є особою з інвалідністю II групи загального захворювання з квітня 2024 року жодним чином не зменшують, і на час вчинення інкримінованого правопорушення, не зменшили суспільної небезпеки ухилення від призову під час мобілізації.

Судом враховано психічні ознаки, оскільки на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність, і відсутність психічного розладу, що вбачається з довідки, виданої поліклінічним відділенням комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня».

З досудової доповіді органу пробації Самбірського районного сектору №2 філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області вбачається, що ОСОБА_5 становить середню небезпеку для суспільства (окремих осіб) встановлено середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, а не низький ризик.

Також обвинувачений не є депутатом, будучи працездатним працює з 01.03.2023 року у фізичної особи-підприємця пекарем.

На протязі всього судового розгляду ОСОБА_5 вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення своєї провини визнавав, не намагався уникнути відповідальності.

Відсутні підстави звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею особи на поруки, у зв`язку із зміною обстановки, у зв`язку із закінченням строків давності.

Судом враховано обставини, що виключають кримінальну протиправність діяння, оскільки ОСОБА_5 не вчинив правопорушення з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Його дії не були спрямовані на затримання особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і доставлення її відповідним органам влади, якщо при цьому не було допущено перевищення заходів, необхідних для затримання такої особи. Правопорушення не було вчинено у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності.

Також ОСОБА_5 не вчинив правопорушення під безпосереднім впливом фізичного примусу, внаслідок якого особа не могла керувати своїми вчинками, або вчинення діяння в умовах виправданого ризику для досягнення значної суспільно корисної мети.

Оцінюючи поведінку обвинуваченого, суд звертає увагу на те, і бере до уваги факти виконання ним процесуальних обов`язків, систематичні явки в усі судові засідання, що не призвело до затягування судового розгляду, що вказує на добросовісну і відповідальну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Також суд враховує те, що вказане кримінальне правопорушення є нетяжким злочином, проте відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

В умовах збройної агресії з боку іншої держави, захист Вітчизни набуває особливого значення. Тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання, повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, про що зазначено у ст.50 КК України.

За сукупності вище наведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, характеру та ступеню суспільної небезпеки скоєного, його наслідків, даних про особу обвинуваченого, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливе при застосуванні до нього покарання в межах санкції ст336 КК України.

Суд не приймає доводи прокурора про можливість застосування щодо ОСОБА_5 статті 75 КК України з огляду на наступне.

Приписами ст.75 КК України регламентовано звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За змістом ст.75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє зробити висновок, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Водночас, з огляду на положення ст.75 КК України законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного, але й інші обставини справи.

Крім того, у випадку звільнення осіб від покарання з випробуванням, останні підлягають звільненню і з військової служби, що є одним із способів ухилення від мобілізації, що фактично і є у випадку обвинуваченого, а тому застосування до нього ст. 75 КК України у воєнний час, коли держава перебуває в стадії активних військових дій, суд вважає таким, що не відповідає вимогам закону та меті покарання.

Відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірною з вчиненим ним злочинним діянням, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинуваченого та буде ефективним в аспекті превенції вчинення ним чи іншими особами аналогічних злочинів, тоді як звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню обвинуваченого, а також призведе до збільшення свідомого та відвертого ігнорування особами, які підлягають мобілізації, отриманого письмового повідомлення про необхідність несення військової служби, що може стати наслідком неможливості боротьби з подальшим вчиненням таких кримінальних правопорушень.

У зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Наслідки ухилення осіб від військової служби в цих умовах через призначене їм покарання мають досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. В іншому випадку звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням сформує негативну думку інших військовослужбовців щодо своєї діяльності, матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію, а також жодним чином не сприятиме дотриманню мети та принципів призначення покарання.

Суд звертає увагу, що впродовж здійснення кримінального провадження ОСОБА_5 не з`являвся до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для проходження військової служби. Жодних даних, які би свідчили про вжиття ОСОБА_5 заходів, спрямованих на те, щоб мобілізуватися, стороною захисту суду не надано. Все це вказує на відсутність у засудженого відповідного наміру, а отже, і перспективи виправлення лише в умовах обмеженого контролю за його поведінкою.

Суд призначає покарання в дотримання вимог ст.65 КК України у межах, установлених у санкцією ст336 КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення відповідно до положень Загальної частини КК України враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_5 , попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, не знизить рівень військової дисципліни і боєздатність підрозділів Збройних Сил України та інших військових формувань.

Дане покарання на переконання суду, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

На переконання суду, в умовах введеного воєнного стану, приватний інтерес і позиція ОСОБА_5 не повинна наносити шкоду загальнонаціональному інтересу, який охоплює на сьогоднішній день сферу збереження державного суверенітету, територіальної цілісності держави.

Також, з огляду на відношення обвинуваченого ОСОБА_5 до вчиненого, свідоме небажання обвинуваченого нести тягар військової служби, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, продовження дії воєнного стану на території України, тому суд вважає, що при звільненні обвинуваченого від покарання із застосуванням ст.75 КК України психологічне ставлення до вчиненого ним діяння не зміниться. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з встановленням іспитового строку та покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

З урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, думки сторони обвинувачення прокурора, який в судових дебатах просив призначити обвинуваченому остаточне покарання в межах санкції ст.336 КК України у виді трьох років позбавлення із застосуванням ст.75 КК України, оскільки дія воєнного стану у державі продовжується, обвинувачений є придатним до служби, але його небажання нести тягар військової служби дає підстави вважати, що при звільненні від покарання із застосуванням ст. 75 КК України до вчиненого діяння не зміниться, а тому не буде досягнуто дієвої мети запобігання новому кримінальному правопорушенню та може стати негативним прикладом для інших осіб, думки обвинуваченого ОСОБА_5 , який в судових дебатах і останньому слові свою провину визнав, при призначенні покарання просив призначити мінімальну міру покарання, не позбавляти його волі, суд вважає можливим призначити обвинуваченому за вчинене ним кримінальне правопорушення в межах санкції ст.336 КК України.

Таким чином, згідно зі ст.6 Конвенції виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду, завершальною стадією судового провадження. У зв`язку із цим під час розгляду питань про відстрочку, розстрочку необхідно дотримуватися вимог Конвенції щодо виконання судового рішення упродовж розумного строку (справи «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 року, «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року, «Дубенко проти України» від 11.01.2005 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року та інші).

Покарання, яке обирає суд є пропорційним характеру вчиненого ОСОБА_5 дій та їх небезпечності, і є необхідним й достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Окрім цього, суд не вбачає підстав вважати, що обране покарання буде явно несправедливим унаслідок м`якості.

Призначаючи покарання суд стверджує принцип невідворотності покарання.

Питання про долю речових доказів і документів вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження і таке питання потрібно вирішити в порядку ст.100 КПК України.

У зв`язку з наявністю речових доказів, дане питання судом вирішується.

Вимогами ч.4 ст.174 КПК України передбачено, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Оглянуті судом речові докази - направлення на медичний огляд ОСОБА_5 ; картка обстеження та медичного огляду ОСОБА_5 ; розписка про отримання повістки на відправку ім`я ОСОБА_5 ; довідка №1108/230/1 від 18.04.2023 року військово- лікарської комісії на ім`я ОСОБА_5 - повернути ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У зв`язку з тим, що арешт на речові докази не накладався і не застосовувався, дане питання судом не вирішується.

Інші письмові докази і характеризуючі особу матеріали, які були долучені до матеріалів кримінального провадження, у подальшому слід зберігати при матеріалах справи.

В рамках кримінального провадження прокурором в порядку ст.128 КПК України не було пред`явлено цивільного позову.

Потерпіла сторона по даному кримінальному провадженні відсутня, цивільного позову в рамках кримінального провадження не пред`явлено.

Питання про судові витрати суд вирішує на підставі ст.124 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта, здійснені документально підтверджені процесуальні витрати.

Згідно п.2 ч.4 ст.374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначаються, зокрема, рішення про цивільний позов. В рамках кримінального провадження не було пред`явлено цивільного позову.

В рамках кримінального провадження прокурором в порядку ст..128 КПК України не було пред`явлено цивільного позову.

Потерпіла особа в даному кримінальному провадженні відсутня.

Оскільки по справі наявні процесуальні витрати відсутні, суд в такому випадку не вирішує дане питання.

Стосовно ОСОБА_5 в ході досудового слідства не обирався запобіжний захід, у зв`язку з чим дане питання судом на даній стадії не вирішується.

Судом також враховано вимоги п.1 ст.6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 7,8,9,22,30-33,84-86,110,368-371,373- 374,376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України та призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_5 рахувати з часу приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід до ОСОБА_5 у даній справі не обирався.

Докази, які підтверджують вину в скоєному і які були долучені до матеріалів кримінального провадження після вступу вироку в законну силу направлення на медичний огляд ОСОБА_5 ; картка обстеження та медичного огляду ОСОБА_5 ; розписка про отримання повістки на відправку ім`я ОСОБА_5 ; довідка №1108/230/1 від 18.04.2023 року військово- лікарської комісії на ім`я ОСОБА_5 залишити у ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Контроль за виконанням вироку в частині повернення речових доказів покласти на прокурора Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області, чи керівника прокуратури, яким повідомити суд про виконання вироку в цій частині.

Докази, які підтверджують вину в скоєному і які були долучені до матеріалів кримінального провадження після вступу вироку в законну силу - витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні, постанови про визнання та прилучення до справи речових доказів, розписка від 18.12.2023 року про отримання повістки на відправку ім`я ОСОБА_5 на 21.12.2023 року - зберігати при кримінальній справі.

Вирок суду першої інстанції може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Турківський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженому, прокурору.

Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Повний текст судового рішення складено 01.10.2024 року.

Суддя ОСОБА_1