Справа № 366/1791/24
Провадження № 1-кс/366/368/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2024 смт. Іванків

Слідчий суддя Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4 ,

підозрюваного ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого СВ ВП № 3 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_4 , погоджене з прокурором Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні № 0000049, внесеному в ЄРДР 13.06.2024, про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий,

який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.190 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Слідчий за погодженням з прокурором звернувся до слідчого судді в рамках зазначеного кримінального провадження з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_5 , будучи працівником ТОВ «Моноліт-Центр» на посаді різноробочого, 11.06.2024, перебував на території зони відчуження ЧАЕС. Приблизно о 12 год. 30 хв., перебуваючи поблизу с. Бенівка зони відчуження, він дізнався, що його колега по роботі ОСОБА_6 має намір здійснити перерахунок грошових коштів своїй співмешканці ОСОБА_7 , вирішив цим скористатись з корисливих мотивів задля власного збагачення та запропонував ОСОБА_6 своїй послуги для переказу коштів через термінал.

З цією метою, ОСОБА_5 пообіцяв ОСОБА_6 що після того, як він приїде в смт. Іванків то перерахує грошові кошти через термінал ОСОБА_7 . На цю пропозицію потерпілий погодився та передав ОСОБА_5 25000 грн. готівкою.

Однак, отримавши зазначені кошти, ОСОБА_5 виїхав за межі зони відчуження, грошові кошти не перерахував та на місце роботи не повернувся, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України (як особа, що раніше судима за злочини проти власності)

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованого йому злочину підтверджується зібраними в ході досудового розслідування кримінального провадження доказами.

17.10.2024 ОСОБА_5 повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 190 КК України, йому направлено за відомим місцем проживання повістки про прибуття до слідчого для проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, однак ОСОБА_5 до слідчого не прибув.

Мотивуючи клопотання щодо необхідності застосування запобіжного заходу підозрюваному у вигляді тримання під вартою, слідчий посилається на існування ризиків, передбачених п. 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема:

- ОСОБА_5 може переховуватись від органу досудового розслідування та суду під тяжбою покарання, оскільки підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, не має стійких соціальних зв`язків;

- ОСОБА_5 , перебуваючи на волі, може незаконно впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні;

- ОСОБА_5 є раніше судимим за злочини проти власності до покарань у вигляді позбавлення волі. Після вчинення інкримінованих дій він залишив місце роботи та зник у невідомому напрямку, тому він схильний до вчинення нових злочинів.

Слідчий вважає за неможливе застосування відносно підозрюваного більш м`яких запобіжних заходів, посилаючись на те, що останні не зможуть запобігти зазначеним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

За наведених обставин слідчий просить застосувати відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Позиції учасників судового засідання.

Слідчий ОСОБА_4 підтримав клопотання з наведених ц ньому підстав та просив його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 також підтримав клопотання та пояснив що ризики, передбачені ст. 177 КПК України на теперішній час існують, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти таким ризикам.

Підозрюваний ОСОБА_5 не висловив заперечень проти задоволення клопотання, послався на розсуд суду.

Розгляд клопотання проводився без участі захисника за клопотанням ОСОБА_5 , про що він написав письмову розписку.

Вислухавши учасників судового процесу, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до такого.

Застосовані релевантні джерела права

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

ОСОБА_5 є підозрюваним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, який у відповідності до положень ст. 12 КК України є нетяжким злочином.

Санкція цієї статті передбачає покарання, крім іншого, у виді позбавлення волі на строк до 3 років.

ОСОБА_5 раніше не судимий.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років, виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

Отже, відносно ОСОБА_5 може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, виключно за умови, якщо сторона обвинувачення доведе, що він переховувався від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджав кримінальному провадженню або йому повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину .

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує, хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті (особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт), не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (ч. 5 ст. 9 КПК).

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві, тому, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України та позиції Європейського суду з прав людини, яка відображена у п. 175 рішення від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Також вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справах «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28.10.1994 р., «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 р.).

Аналізуючи положення наведеної практики ЄСПЛ, можна дійти висновку, що обґрунтованість підозри містить два аспекти. Перший стосується питання вчинення кримінального правопорушення, а другий доведення обставин, які за розумного неупередженого тлумачення викликають підозру щодо причетності певної особи до вчинення кримінального правопорушення. Разом з тим, доведення обставин, викладених в повідомленні про підозру, здійснюється наявними в матеріалах провадження доказами.

У правових позиціях, викладених у рішеннях ЄСПЛ у справах «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. The United Kingdom) від 30.08.1990, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011, (заява № 42310/04, §175), крім іншого зазначено, що слідчий суддя на стадії досудового розслідування не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості саме для встановлення вини чи її відсутності у особи у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження.

З таких висновків ЄСПЛ також вбачається, що при розгляді клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадженні, слідчий суддя позбавлена можливості встановлювати наявність чи відсутність складу кримінального правопорушення у кримінальному провадженні, яке перебуває на розгляді в органі досудового розслідування, а лише дослідити та надати належну оцінку доводам сторін та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Згідно з положеннями ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд зобов`язані оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Припис першого речення ч. 2 ст. 177 КПК визнає достатньою підставою для слідчого судді/суду його переконаність, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Водночас комплексний аналіз приписів ч. 1 та 2-го речення ч. 2 ст. 177 КПК свідчить, що слідчий суддя повинен надавати оцінку законності та обґрунтованості клопотання сторони обвинувачення, в якому має бути доведено «існування спроб», перелічених у п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК. Одного лише припущення слідчого/прокурора про те, що такі спроби можуть потенційно виникнути, недостатньо для ухвалення рішення про застосування запобіжного заходу (особливо, якщо йдеться про тримання під вартою чи домашній арешт).

Окрім власне припущень, слідчому судді мають бути подані конкретні докази реального існування спроби/спроб (ч. 2 ст. 177 КПК). Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених КПК. Тому якщо слідчий/прокурор не доведе суду, що існують підстави для застосування запобіжного заходу, не доведе наявність обґрунтованої підозри чи наявність спроб, перелічених у п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК, то таке клопотання вважається незаконним і не підлягає задоволенню.

Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.04.2013 №511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», вирішуючи питання про застосування, продовження, зміну або скасування запобіжного заходу у процесі розгляду відповідних клопотань, слідчий суддя, суд щоразу зобов`язаний:

-здійснювати повноваження з судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування і судового розгляду, діяти відповідно до вимог кримінального процесуального закону (п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК);

-пам`ятати про критерії для обрання того чи іншого запобіжного заходу, передбачені у ч. 1 ст. 194 КПК, а тому слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування запобіжного заходу, якщо за результатами розгляду клопотання встановить наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, та на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Частина друга статті 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Конституційний Суд України неодноразово наголошував на тому, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11.10.2011 № 10-рп/2011). Обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина.

Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01.06. 2016 № 2-рп/2016)

Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до положень ч. 1, 5 та 6 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Згідно положень ст. 5 Конвенції, та правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», «... тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою...».

Окрім того, слід зазначити, що кваліфікація дій підозрюваної особи не тягне за собою автоматичне визнання її вини у вчиненні кримінального правопорушення, в якому вона підозрюється, вона до винесення вироку вважається такою, яка не винувата у вчиненні злочину, який їй інкримінується, а тому, слідчий суддя вважає, що сам лише розмір санкції статті, по якій пред`явлена підозра, не є достатнім чинником для тримання обвинуваченого під вартою.

Окрім того, як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» (№ 41088/05 від 11.07.2006) одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без зазначення підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою. Аналогічні висновки зроблено Європейським судом з прав людини в справах «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови».

В рішенні ЄСПЛ «Клішин проти України» (№ 30671/04 від 23.02.2012 р.) зазначено, що підстави для тримання під вартою мають бути підтверджені фактами.

В п.85 Рішення ЄСПЛ «Харченко проти України» (№ 40107/02 від 10.02.2011 р.), зазначено, що тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» (№72967/01 від 01.03.2007 р.), обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обгрунтованості до конкретної особи є порушенням п.4 ст.5 Конвенції.

Відповідно до висновків, викладених в Рішенні ЄСПЛ «Александер Макаров проти росії» (№ 15217/07 від 12.03.2009) національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.

В Рішенні ЄСПЛ «Мамедова проти росії» (№ 7064/05 від 01.06.2006) сказано, що посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

В п. 51 Рішенні ЄСРПЛ «Летельє проти Франції» (від 26.06.1991) попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до його усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним відправленням правосуддя, у рішенні судів мають адекватно зазначатися підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь застосування цього обов`язку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи.

Як зазначено у окремій думці судді ЄСПЛ Калайджиєвої в рішенні «Шалімов проти України» від 04.03.2010 р.: будь-яка концепція «автоматичної законності» позбавлення свободи несумісна з принципами Конвенції і немає сумніву, що пункт 4 статті 5 Конвенції є процесуальною гарантією та засобом юридичного захисту проти такого тримання під вартою.

Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі важкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою, що знайшло свої відображення в рішенні ЄСПЛ "Строган проти України", № 30198/11, § 97, 6 жовтня 2016 p.

Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі "Кобець проти України" (Заява N 16437/04) від 14 лютого 2008 року зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (також рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Згідно з положеннями Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» № 14 від 19.12.2014, відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

З моменту ратифікації Конвенції Україна взяла на себе низку зобов`язань у сфері захисту прав людини. Серед них відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для застосування підозрюваному, обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 «Баришевський проти України», 12.03.2013 у справі «Волосюк проти України», 25.03.1999 «Пелісьє і Сассі проти Франції»), справа має суспільний інтерес та повинна бути розглянута всебічно, повно та неупереджено, у розумні строки. Вказані суспільні інтереси мають більшу перевагу ніж правила про повагу до свободи особи (справа Європейського суду з прав людини «Калашніков проти Росії», «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти Російської Федерації).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Встановлені обставини справи та посилання на докази, які їх обґрунтовують.

У провадженні СВ ВП № 3 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області перебуває кримінальне провадження № 0000049, внесене в ЄРДР 13.06.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, за наведених вище обставин.

12.06.2024 до ВП № 3 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області звернувся із заявою ОСОБА_6 , у якій зазначив, що передав ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 25 000 грн., але той їх не повернув.

З протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення вбачається, що 11.06.2024, приблизно о12 год. 30 хв., ОСОБА_5 шляхом обману заволодів грошовими коштами ОСОБА_6 у розмірі 25 000 грн., які ОСОБА_5 запропонував перевести ОСОБА_7 .

Допитаний як потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що мав намір перевести грошові кошти своїй співмешканці ОСОБА_7 у розмірі 25 000 грн. Про це дізнався ОСОБА_5 та запропонував допомогу, пообіцявши перерахувати кошти через термінал, коли перебуватиме в смт. Іванків. Потерпілий передав йому кошти, однак перерахунок здійснено не було. ОСОБА_5 не виходить на зв`язок, кошти не повертає.

Допитана як свідок ОСОБА_7 підтвердила, що їй грошові кошти ніхто не перераховував.

17.10.2024:

ОСОБА_5 складено письмове повідомлення про підозру за ч. 2 ст. 190 КК України, яке погоджене процесуальним прокурором.

На відому органу досудового розслідування адресу місця проживання ОСОБА_5 направлено повістки про виклик до слідчого ОСОБА_4 .

З копії доручення слідчого від 28.10.2024 вбачається, що слідчий надав працівникам оперативного підрозділу в порядку ст. 40 КПК України доручення для вжиття заходів щодо встановлення місцезнаходження ОСОБА_5 .

Це доручення слідчий суддя не приймає, оскільки воно фізично не підписане, а копія доручення із зазначенням ЕЦП слідчого неналежної якості та не дає змогу ідентифікувати підпис. Крім цього, в матеріалах справи відсутні відомості про будь-яке подальше спрямування цього доручення і результатів його виконання.

29.10.2024 зупинено досудове розслідування кримінального провадження у зв`язку з розшуком підозрюваного.

05.11.2024 слідчим суддею Іванківського районного суду надано дозвіл на затримання ОСОБА_5 для його приводу для участі у розгляді клопотання про тримання під вартою.

20.11.2024:

о 08 год. 03 хв. ОСОБА_5 затриманий в м. Києві.

Відновлено досудове розслідування кримінального провадження.

Від отримання письмового повідомлення про підозру та пам`ятки підозрюваного ОСОБА_5 відмовився у присутності понятих.

З огляду на викладене, а також позицію ОСОБА_5 у судовому засіданні, який не заперечував обставин, наведених у клопотанні про тримання під вартою, слідчий суддя приходить до переконання, що ОСОБА_5 є причетним до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України за обставин, зазначених у клопотанні, а зазначені обставин відповідають кваліфікації кримінального правопорушення.

Інші долучені до матеріалів клопотання протоколи допиту свідків слідчий суддя до уваги не бере, оскільки вони виготовлені в копіях неналежної якості.

На цій стадії досудового розслідування слідчий суддя, як зазначено вище (див. застосовані релевантні джерела права) не вправі встановлювати наявність чи відсутність в діях підозрюваного ознак інкримінованого йому злочину. Така оцінка надається судом. Слідчий суддя на цьому етапі враховує обґрунтованість зібраних доказів на предмет того, чи дійсно вони доводять причетність підозрюваного до вчиненого злочину, а не ухвалює рішення про винуватість чи невинуватість особи.

Надані стороною обвинувачення докази у своїй сукупності є достатніми, повними, узгоджуються між собою і свідчать про причетність ОСОБА_5 до інкримінованого йому злочину.

Щодо існування ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України.

У клопотанні слідчий посилався на існування ризиків, передбачених п. 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_5 є раніше неодноразово судимим за злочину проти власності, останній раз 03.03.2021 Березанським районним судом Миколаївської області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 роки та 6 місяців позбавлення волі.

04.05.2023 ОСОБА_5 звільнився умовно-достроково з місць позбавлення волі, маючи невідбутого покарання у виді 5 місяців та 3 дні позбавлення волі.

При цьому, ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, яке за ступенем тяжкості є нетяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 3 років.

За таких обставин, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, розуміючи тяжкість покарання, яке може бути до нього застосоване у разі доведеності винуватості, а також враховуючи те, що він є раніше судимим та має невідбутий строк покарання, який може бути приєднаний вироком суду, ОСОБА_5 може переховуватись від органів досудового розслідування та в подальшому від суду, що свідчить про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Слідчий суддя також враховує воєнний стан в Україні, введений Указом Президента України від 24.02.2022 (неодноразово продовжений, не скасований та не відмінений), п. 3 ч.1 ст. 138 КПК України, відповідно до якого непереборною силою є епідемії, військові події, стихійні лиха або інші подібні обставини, п. 8 рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022, відповідно до якого у розумінні ст. 177 КПК України новими ризиками, які виправдовують тримання особи під вартою, безумовно належить військова агресія проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку.

Відомостей, які б свідчили про необґрунтованість існування такого ризику слідчим суддею не встановлено, підозрюваним таких відомостей слідчому судді не наведено.

Разом з цим, існування самого по собі одного лише такого ризику не може розцінюватись як беззаперечна підстава застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про що зазначалось вище в цій ухвалі з урахуванням практики ЄСПЛ та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Тримання під вартою особи можливе лише за наявності кількох ризиків, які дійсно існують та існування яких підтверджується доданими до клопотання документами.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

ОСОБА_5 відоме місце проживання свідків та потерпілого у кримінальному провадженні, оскільки копії клопотання про застосування запобіжного заходу з додатками, які йому надані, містять такі відомості.

Слідчий суддя враховує, що показання свідків у кримінальному провадженні відповідно до ст. 23 КПК України сприймаються судом лише усно в судовому засіданні, а суд не вправі обґрунтовувати своє рішення показаннями, які отримані слідчим та прокурором, а також посилатись на них у відповідності до ч. 4 ст. 95 КПК України.

Таким чином, надання можливості підозрюваному вчинити дії, спрямовані на загрозу життю та здоров`ю потерпілої, свідків та інших учасників у кримінальному провадженні є недопустимим, тим більше це може призвести до тяжких наслідків.

Як і в попередньому випадку, відомостей, які б свідчили про необґрунтованість існування такого ризику слідчим суддею не встановлено, підозрюваним та його захисником таких відомостей слідчому судді не наведено.

Щодо ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

ОСОБА_5 є раніше судимий, має невідбутий строк покарання за попереднім вироком та знову підозрюється у вчиненні злочину проти власності.

Також слідчий суддя враховує систематичність вчинення злочинів, у яких ОСОБА_5 визнаний судами винуватим.

За таких обставин, у слідчого судді є достатнє переконання, що ОСОБА_5 може повторно вчинити діяння, які підпадатимуть під ознаки кримінального правопорушення.

Як і в попередньому випадку, відомостей, які б свідчили про необґрунтованість існування такого ризику слідчим суддею не встановлено, підозрюваним та його захисником таких відомостей слідчому судді не наведено.

Щодо можливості застосування більш м`якого виду запобіжного заходу.

Прокурором в силу п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України доведено, що ОСОБА_5 , будучи раніше судимим, підозрюваним у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 3 років перебував у розшуку, у зв`язку з чим досудове розслідування у кримінальному провадженні зупинялось до його розшуку.

Тому, прокурор довів можливість застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Разом з цим, слідчий суддя надає оцінку можливості застосування інших альтернативних запобіжних заходів.

При вирішення питання про обрання виду запобіжного заходу, у тому числі більш м`якого виду ніж тримання під вартою, слідчий суддя, крім вищенаведеного враховує особу підозрюваного, який раніше судимий, не має проблем зі здоров`ям, не має міцних соціальних зв`язків за місцем проживання, не працює, відносно якого існують ризики подальшого вчинення протиправної поведінки та переховування від суду, який вчинив злочин проти власності, будучи неодноразово судимим за подібні злочини і при цьому переховувався від органу досудового розслідування.

Слід також врахувати введені на території України умови воєнного стану, внаслідок яких ситуація в країні кожного дня стає більш напруженою для суспільства і кожен подібний випадок вчинення злочину викликає суспільний резонанс, до якого приділяється прискіплива увага.

З огляду на наведене та встановлені обставини справи, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність встановлення відносно підозрюваного ОСОБА_5 повного контролю з боку органу досудового розслідування, що можливо досягти лише шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На переконання слідчого судді більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти наявним ризикам, а тримання під вартою пропорційним запобіжним заходом обмеженню Конституційних прав підозрюваного на свободу пересування, разом з цим він не обмежуватиме його в реалізації прав як підозрюваної особи у кримінальному провадженні та забезпечить високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих осіб.

За таких обставин, слідчий суддя приходить до висновку про задоволення клопотання про обрання запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, оскільки в цьому випадку відсутні підстави та обставини, які б свідчили про можливість обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Щодо строку запобіжного заходу та його обчислення

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання.

Оскільки ОСОБА_5 затримано 20.11.2024, відповідно, строк тримання його під вартою слід рахувати з моменту затримання в межах строку досудового розслідування.

Керуючись ст.ст. 183, 193, 194, 196, 197, 206, 303, 304, 376, 395 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання задовольнити.

Обрати підозрюваному ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, в межах строку досудового розслідування, без визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, з його утримуванням у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Строк дії ухвали до 20.01.2025.

Ухвала підлягає негайному виконанню та може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1