КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/905/2024 Категорія: ст. 368, 190 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0001294, внесеного до ЄРДР 31 серпня 2016 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 190 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 368 КК України, ч. 2 ст. 190 КК України, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 11 травня 2017 року, яким

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Малин, Житомирської обл., громадянка України, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима,

визнана винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1ст. 368, ч. 2 ст. 190 КК України, і їй призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 368 КК України у виді штрафу в розмірі однієї тисячі трьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить двадцять дві тисячі сто гривень, з позбавленням права займати посади в органах державної влади і управління строком на три роки;

- за ч. 2 ст. 190 КК України у виді двох років обмеження волі.

Згідно з ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом повного складання призначених покарань, остаточне ОСОБА_7 призначено покарання у виді двох років обмеження волі, штрафу в розмірі однієї тисячі трьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить двадцять дві тисячі сто гривень, який згідно вимог ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно, з позбавленням права займати посади в органах державної влади і управління строком на три роки;

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Бердянськ, Запорізької обл., громадянин України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 368 КК України та ч. 2 ст. 190 КК України і призначено йому покарання:

- за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 368 КК України у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить сімнадцять тисяч гривень, з позбавленням права займати посади в органах державної влади і управління строком на три роки;

- за ч. 2 ст. 190 КК України у виді двох років обмеження волі.

Згідно ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом повного складання призначених покарань, остаточне покарання ОСОБА_8 призначено у виді двох років обмеження волі, штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить сімнадцять тисяч гривень, який згідно вимог ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно, з позбавленням права займати посади в органах державної влади і управління строком на два роки.

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_12

ОСОБА_13

захисників ОСОБА_14

ОСОБА_11

обвинувачених ОСОБА_7

ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А :

За вироком суду ОСОБА_7 наказом Головного територіального управління юстиції у Київській області від 11 березня 2016 року за № 430/3 переведена на рівнозначну посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, із присвоєнням чергового 12 (дванадцятого) рангу державного службовця.

ОСОБА_8 наказом Головного територіального управління юстиції у Київській області від 15 червня 2015 року за № 838/3 переведений на посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, із збереженням 12 (дванадцятого) рангу державного службовця.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року за № 606-ХІV), примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу». Відповідно до частини 1 статті 11 цього Закону, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 11 цього Закону, державний виконавець має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну виконавчу службу» (від 24 березня 1998 року за № 202/98-ВР), відповідно до цього Закону державними виконавцями є начальник відділу примусового виконання рішень, заступник начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, головний державний виконавець, старший державний виконавець, державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, начальники відділів примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, їх заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці відділів примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, заступник начальника районного, районного в місті, міського (міста обласного значення), міськрайонного управління юстиції - начальник відділу державної виконавчої служби, заступник начальника, головний державний виконавець, старший державний виконавець, державний виконавець районного, районного в місті, міського (міста обласного значення), міськрайонного відділу державної виконавчої служби відповідного управління юстиції.

Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з частиною 1 статті 6 цього Закону, працівники органів державної виконавчої служби (державні виконавці, керівні працівники і спеціалісти Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції) є державними службовцями. Відповідно до статті 7 вказаного Закону, працівник органу державної виконавчої служби зобов`язаний сумлінно виконувати службові обов`язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.

Згідно з статтею 8 Закону України «Про державну службу» державний службовець зобов`язаний, зокрема: дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина; забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки; додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції.

Водночас ОСОБА_7 , будучи службовою особою Головного територіального управління юстиції у Київській області та будучи суб`єктом відповідальності за корупційні правопорушення, згідно п. и ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» (раніше згідно Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», втратив чинність 1 вересня 2016 року), 14 серпня 2014 року була письмово попереджена про спеціальні обмеження, встановлені Законами України «Про державну службу» та «Про засади запобігання і протидії корупції» щодо прийняття на державну службу та проходження державної служби, у тому числі, щодо заборони використання своїх службових повноважень та пов`язаних з цим можливостей з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб.

Однак, ОСОБА_7 будучи службовою особою, представником влади, одержала неправомірну вигоду для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданого їй службового становища.

ОСОБА_8 , будучи службовою особою Головного територіального управління юстиції у Київській області та будучи суб`єктом відповідальності за корупційні правопорушення, згідно п. и ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» (раніше згідно Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», втратив чинність 1 вересня 2016 року), 14 серпня 2014 року був письмово попереджений про спеціальні обмеження, встановлені Законами України «Про державну службу» та «Про засади запобігання і протидії корупції» щодо прийняття на державну службу та проходження державної служби, у тому числі, щодо заборони використання своїх службових повноважень та пов`язаних з цим можливостей з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб.

Однак, ОСОБА_8 вчинив пособництво в одержані службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду дій з використанням наданої їй службового становища.

Окрім цього ОСОБА_7 та ОСОБА_8 своїми умисними діями за попередньою змовою групою осіб заволоділи чужим майном шляхом обману (шахрайство), що завдало значної шкоди потерпілій.

Вказані дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили за наступних обставин.

19 грудня 2014 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_7 відкрито виконавче провадження № 634/4 за виконавчим написом № 6241 від 8 серпня 2014 року, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_15 про стягнення з ОСОБА_16 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» грошових коштів у сумі 4483901, 18 грн.

У цей же день, 19 грудня 2014 року, під час вказаного виконавчого провадження постановою державного виконавця ОСОБА_7 накладено арешт та заборонено відчуження всього майна боржника ОСОБА_16

16 березня 2015 року державним виконавцем ОСОБА_7 винесена постанова про стягнення з боржника ОСОБА_16 виконавчого збору в розмірі 448390, 11 грн.

17 березня 2015 року державним виконавцем ОСОБА_7 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану (ПАТ «КБ «Надра»), якою постанову про стягнення з боржника виконавчого збору виділено в окреме провадження.

26 березня 2015 року постановою державного виконавця ОСОБА_7 відкрито виконавче провадження про стягнення з боржника ОСОБА_16 виконавчого збору в розмірі 448390, 11 грн. за № 209/4.

23 квітня 2015 року під час здійснення вказаного виконавчого провадження державним виконавцем ОСОБА_7 винесено постанову про арешт усього майна боржника ОСОБА_16 та оголошено заборону його відчуження.

30 червня 2015 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_7 , за погодженням начальника вказаного відділу ОСОБА_17 , повернуто виконавчий документ стягувачу у виконавчому проваджені про стягнення з боржника ОСОБА_16 виконавчого збору в розмірі 448390,11 грн. за № 209/4.

Відповідно до пункту 3 цієї постанови виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 30 червня 2017 року.

У той же час, державним виконавцем ОСОБА_7 не прийнято рішення щодо скасування арештів з майна боржника ОСОБА_16 у виконавчих провадженнях № 209/4 від 26 березня 2015 року та 634/4 від 19 грудня 2014 року.

У липні 2016 року ОСОБА_7 , маючи злочинний намір на особисте незаконне збагачення, використовуючи своє службове становище, вирішила отримати неправомірну вигоду від представника боржника ОСОБА_16 - ОСОБА_18 за невідкриття нового виконавчого провадження за постановою про стягнення виконавчого збору. Окрім цього вона вирішила шляхом обману заволодіти чужим майном нібито за вирішення питання про зняття арешту з майна боржника, накладеного під час здійснення вказаних виконавчих проваджень, хоча, виходячи із наданих Їй повноважень, не могла такий арешт зняти в даному виконавчому провадженні.

Так, 22 липня 2016 року у робочий час під час зустрічі в приміщенні Головного територіального управління юстиції у Київській області, за адресою: вулиця Ярославська, 5/2, м. Київ, головний державний виконавець ОСОБА_7 повідомила ОСОБА_18 , що може вирішити питання про зняття арешту з майна боржника ОСОБА_16 та не відкривати нового виконавчого провадження за постановою про стягнення виконавчого збору у випадку передачі їй неправомірної вигоди.

У подальшому, у серпні 2016 року, державний виконавець ОСОБА_7 , реалізовуючи свій злочинний намір, спрямований на особисте незаконне збагачення, за невставлених обставин вступила у попередню злочинну змову з головним державним виконавцем цього ж відділу ОСОБА_8 щодо його пособництва в отриманні неправомірної вигоди з представника боржника ОСОБА_16 - ОСОБА_18 за невідкриття нового виконавчого провадження за постановою про стягнення виконавчого збору в сумі 448390 гривень 11 копійок. Окрім цього вона вступила з ОСОБА_8 у попередній зговір, з розподілом ролей, щодо шахрайського заволодіння шляхом обману коштами представника боржника ОСОБА_16 - ОСОБА_18 у значному розмірі за зняття арешту з майна боржника ОСОБА_16 , що не входило в коло їхніх повноважень і що вони не мали наміру робити.

У подальшому, 31 серпня 2016 року, у робочий час, державний виконавець ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні Головного територіального управління юстиції у Київській області за адресою: вулиця Ярославська, 5/2, м. Київ, реалізуючи свій злочинний намір, під час зустрічі з ОСОБА_18 повідомила їй, що питання зняття арешту з майна боржника ОСОБА_16 та невідкриття нового виконавчого провадження може бути вирішене в разі передачі коштів.

Після цього, ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 , відвела ОСОБА_18 до службового кабінету № 19, який займає головний державний виконавець ОСОБА_8 .

Під час розмови у присутності ОСОБА_7 . ОСОБА_8 , вчиняючи шахрайські дії, згідно з розподіленими ролями з ОСОБА_7 , обманюючи ОСОБА_18 , повідомив їй, що він допоможе вирішити питання про зняття арешту з майна боржника ОСОБА_16 в разі передачі йому неправомірної вигоди в розмірі 5000 доларів США. Крім цього, ОСОБА_8 , будучи пособником в отриманні ОСОБА_7 неправомірної вигоди, повідомив ОСОБА_18 , що їй також необхідно передати неправомірну вигоду в розмірі 10000 гривень державному виконавцю ОСОБА_7 за невідкриття нового виконавчого провадження за постановою про стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_16 , яке може бути повторно відкрите в строк до 30 червня 2017 року, що входило в обсяг службових повноважень головного державного виконавця ОСОБА_7

5 вересня 2016 року о 16.50 год. ОСОБА_18 , діючи в інтересах боржника ОСОБА_16 , за вказівкою ОСОБА_7 прибула до приміщення Головного територіального управління юстиції у Київській області, за адресою: вулиця Ярославська, 5/2, у місті Києві, де в приміщенні кабінету № 19, та, будучи обманутою ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , передала головному державному виконавцю ОСОБА_8 неправомірну вигоду в розмірі 90000 грн. за вирішення питання про зняття арешту з майна боржника ОСОБА_16 , хоча вирішення цього питання не відносилось до повноважень ні ОСОБА_8 , ні ОСОБА_7 , і вирішити яке вони з використанням свого службового становища не могли. У той же час, ОСОБА_18 передала головному державному виконавцю ОСОБА_7 , а остання за пособництва ОСОБА_8 отримала, неправомірну вигоду в розмірі 10000 грн. за невідкриття нового виконавчого провадження за постановою про стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_16 у розмірі 448390, 11 грн.

У цей же день, 5 вересня 2016 року, у період часу з 18.20 год. до 20.38 год. під час проведення обшуку у приміщенні Головного територіального управління юстиції у Київській області, за адресою: вулиця Ярославська, 5/2, м. Київ, у приміщенні кабінету № 19, який займає головний державний виконавець ОСОБА_8 , виявлено та вилучено грошові кошти в сумі 90000 грн., а в приміщенні кабінету № 23, який займає головний державний виконавець ОСОБА_7 , - грошові кошти в сумі 10000 грн., які ОСОБА_18 попередньо передала останнім.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 у виді обмеження волі обчислюється з моменту фактичного початку виконання вироку.

Згідно ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 5 вересня 2016 року по 8 вересня 2016 року включно, де одному дню попереднього ув`язнення відповідає чотири дні обмеження волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 у виді обмеження волі обчислюється з моменту фактичного початку виконання вироку.

Згідно ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 5 вересня 2016 року по 8 вересня 2016 року включно, де одному дню попереднього ув`язнення відповідає чотири дні обмеження волі.

Не погоджуючись з вироком суду, в апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених через м`якість; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватою за ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 190 КК України і призначити покарання з ч. 1 ст. 368 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права займати посади в органах державної влади і управління строком на 3 роки; за ч. 2 ст. 190 КК України у виді 3 років позбавлення волі. Згідно ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом повного складання призначених покарань, остаточне покарання ОСОБА_7 призначити у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади в органах державної влади і управління строком на 3 роки; ОСОБА_8 визнати винуватим за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 190 КК України і призначити йому покарання за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 368 КК України у виді 2 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади в органах державної влади і управління строком на 3 роки; за ч. 2 ст. 190 КК України у виді 2 років позбавлення волі. Згідно ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом повного складання призначених покарань, остаточне покарання ОСОБА_8 призначити у виді 2 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади в органах державної влади і управління строком на 3 роки. В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , вважає призначене їм покарання явно несправедливим через м`якість, посилаючись на те, що, незважаючи на достатність доказів вчинення інкримінованих останніми злочинів, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не визнали своєї вини та заперечували факт отримання ними грошових коштів від ОСОБА_18 , що, на думку прокурора, вказує на їх бажання уникнути кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим призначене судом першої інстанції покарання не є достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів.

У поданій в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 . апеляційній скарзі з доповненнями захисник ОСОБА_9 просить суд апеляційної інстанції оскаржуваний вирок скасувати та закрити кримінальне провадження за встановленою відсутністю в діянні ОСОБА_7 вказаного складу кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник вважає, що стороною обвинувачення не доведено вину ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 190 КК України, а вирок суду є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону.

Невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, на думку апелянта, полягає у тому, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 розпочато на підставі неправдивої заяви ОСОБА_18 про вчинення злочину, а досудове розслідування проводилось на підставі неправдивих показань заявника. Так, як наголошує захисник, протокол про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 31 серпня 2016 року є таким, що містить недостовірні відомості про час, місце, особу, яка проводила процесуальну дію, та обставини його складання, що підтверджується у цій частині показаннями свідка ОСОБА_18 під час судового розгляду, а тому є неналежним та недопустимим доказом. При цьому апелянт посилається на те, що судом недотримано вимог п. 4 ст. 95 КПК України, оскільки висновки суду обґрунтовані показаннями ОСОБА_18 , які не надавались суду безпосередньо.

Також захисник посилається на те, що висновок суду про одержання ОСОБА_7 неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданого їй службового становища, не підтверджується матеріалами справи, оскільки бездіяльність ОСОБА_7 щодо відкриття нового виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_16 виконавчого збору в сумі 448390,11 грн. не пов`язана з отриманням неправомірної вигоди для себе з використанням службового становища, а пов`язано з тим, що виконавче провадження № 634/4 залишилось невиконаним, з огляду на те, що підстав для стягнення виконавчого збору у відповідності до положень ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» не було, що, на думку захисника, також підтверджується показаннями свідка ОСОБА_17 .

Окрім того, захисник акцентує увагу на тому, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без згоди керівництва відділу не наділені повноваженнями вирішувати питання про зняття арешту з майна, у т.ч. і ОСОБА_16 , як і не могли самостійно повторно відкрити виконавче провадження про стягнення судового збору, в той час як зняти арешт можливо лише за заявою стягувача та надання відповідних документів. Окрім того, як наголошує апелянт, будь-яких негативних наслідків для ОСОБА_16 не було, оскільки провадження, які перебували на виконанні ОСОБА_7 , повернуті без виконання, виконавчі дії щодо нього не проводились. Проте, такі обставини залишились поза увагою суду.

Також в апеляційній скарзі зазначається, що поза увагою суду залишилась і та обставина, що прийняття будь-яких виконавчих дій погоджується резолюцією та підписом начальника відділу та затверджується гербовою печаткою, що передбачено відповідним законом. При цьому ОСОБА_7 жодним чином не могла впливати на дії керівника, що також залишилось поза увагою суду.

Захисник також наголошує, що судом першої інстанції не наведено доказів на підтвердження вчинення обману ОСОБА_18 з боку ОСОБА_7 , не вказано, які неправдиві відомості були повідомлені чи які обставини були приховані ОСОБА_7 . Матеріалами справи не підтверджено факт добровільної передачі майна (коштів ОСОБА_18 ) та їх отримання ОСОБА_7 . При цьому апелянт посилається на показання свідка ОСОБА_18 та вказує, що телефонне листування ОСОБА_7 з ОСОБА_18 не містить вимагання грошових коштів, погроз, примушування тощо, а з відеозйомки взагалі не вбачається вимагання грошових котів, в той час як змісту телефонних розмов між вказаними абонентами судом встановлено не було, а тому, на переконання захисника, такий доказ не може вважатись допустимим та достатнім для встановлення вини ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 190 КК України.

В апеляційній скарзі захисник також акцентує увагу на тому, що ОСОБА_7 не чула слів ОСОБА_18 стосовно грошових коштів та їх не бачила, припустити факт залишення ОСОБА_18 грошей у кабінеті не могла, а тому у ОСОБА_7 відсутній умисел. Окрім того, матеріалами досудового розслідування не підтверджується факт передачі коштів ОСОБА_18 та отримання їх обвинуваченою.

На переконання апелянта, висновок суду про винуватість ОСОБА_7 ґрунтується на припущеннях про те, що остання була наділена повноваженнями відкрити нове виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_16 виконавчого збору в сумі 448390, 11 грн.

Також, на переконання апелянта, не підтверджується факт пропозиції зняття арешту з майна боржника чи відкриття нового виконавчого провадження саме від ОСОБА_7 . Зміст телефонних розмов ОСОБА_18 із ОСОБА_7 на підтвердження версії органу досудового слідства щодо вимагання обвинуваченою неправомірної вимоги стороною обвинувачення надано не було. Телефонне смс-листування ОСОБА_7 та ОСОБА_18 досить звичайне та одноманітне, яке може підтвердити тільки узгодження про вільний час ОСОБА_7 , яка може приділити увагу представнику боржника ОСОБА_18 . Що стосується будь-якого вимагання та розмов про грошові кошти в даному смс-листуванні немає. Інших доказів щодо вимагання грошових коштів, погроз, примушення, активного спілкування органами досудового слідства та прокуратурою не встановлено.

Окрім того, як наголошує апелянт, аналіз роздруківок телефонних дзвінків та смс-листування в телеграмі також не дає суду підстав вважати, що обвинувачена при неодноразовому спілкуванні з особою вимагала в останньої кошти, оскільки судом не встановлено змісту цих розмов.

Апелянт переконаний, що суд не може визнати даний доказ допустимим та достатнім для доведення вини обвинуваченої у вимаганні хабаря та скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, а з дослідженої у суді відеозйомки взагалі не вбачається, що хтось вимагає в якоїсь особи 10 тис. грн.

Окремо захисник звертає увагу на те, що свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні підтвердила той факт, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не вимагали у неї гроші, а з ОСОБА_8 вона взагалі не була знайома. Окрім того, свідок підтвердила той факт, що їй було відомо, що ОСОБА_7 не вирішує питання зняття арешту.

Також, в апеляційній скарзі звертається увага і на те, що ОСОБА_7 зазначала у своїх показаннях неодноразово стверджувала, що на той час перебувала у своєму службовому кабінеті, двері були відчинені, під час перебування ОСОБА_18 вона працювала за робочим комп`ютером. Оскільки це був кінець робочого дня логічним є те, що вона перебувала у виснаженому стані, пов`язаного роботою з великою кількістю документів та значним навантаженням. При цьому є неспростованими показання ОСОБА_7 , що вона не чула слів ОСОБА_18 стосовно грошових коштів та їх не бачила, а тому і не могла припустити факт залишення грошових коштів ОСОБА_18 , та відповідно не торкалася ні пакету, що фактично підтверджено і експертним висновком від 26 жовтня 2016 року № 389хс Київського міського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, проведеного на підставі постанови ст. слідчого СУ ГУ НП у м. Києві Мельником від 7 вересня 2016 року.

Крім того, захисник наголошує на тому, що ОСОБА_18 підтвердила, що зайшла в службовий кабінет в схвильованому стані, оскільки говорила, що потрапила в ДТП та «потягнула ногу» «ледь доїхала», вибачалась за запізнення та неприйомні години відділу. ОСОБА_7 , будучи, у першу чергу, вихованою людиною, дотримуючись етики державного службовця підтримала ОСОБА_18 словами «Все буде добре! Не хвилюйтеся!», і даний факт підтверджується відеозаписом 15 вересня 2016 року.

З посиланням на положення ст. 92 КПК України, захисник наголошує, що доказом підтвердження скоєння ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кримінального злочину за ч. 2 ст. 368 КК України, на думку прокурора були письмові матеріали згідно з переліком наданим прокурором у судовому засіданні, але жодний з перелічених доказів не свідчить прямо про дійсне скоєння злочину обвинуваченими.

На переконання захисника, поза увагою суду залишився і висновок експерта № 389хс від 26 жовтня 2016 року. Наголошується в апеляційній скарзі на тому, що, всупереч висновку суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 , на підтвердження не винуватості останньої надано експертний висновок від 26 жовтня 2016 року № 389хс. З посиланням на вказаний висновок, захисник зазначає, що на грошових коштах на загальну суму 10000 грн. та 90000 грн. виявлено сліди спеціальної хімічної речовини, яка однакова за своїми фізико-хімічними властивостями зі спеціальною хімічною речовиною, наданою в якості зразка порівняння на аркуші паперу, а на серветках з волокнистого матеріалу, якими було зроблено змиви з лівої та правої руки ОСОБА_7 , як зазначено в постанові слідчого про призначення експертизи, слідів спеціальної хімічної речовини, в межах чутливості використаних методів дослідження, не виявлено. На марлевих тампонах, якими зроблено змиви з лівої та правої руки ОСОБА_8 , слідів спеціальної хімічної речовини, в межах чутливості використаних методів дослідження, не виявлено.

Апелянт переконаний, що вказаний експертний висновок у контексті ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України та п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися на користь обвинувачених, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях.

Окрім того, захисник посилається на те, що місцевий суд, кваліфікуючи дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 190 КК України, вийшов за межі висунутого їй обвинувачення, чим порушив її право на захист, оскільки їй не інкримінувалось вчинення такого правопорушення і захист від такого обвинувачення нею не здійснювався.

Також захисник наголошує, що постанова про проведення контролю за вчиненням злочину у формі імітування злочину від 2 вересня 2016 року не відповідає вимогам ст. 251, 271 КПК України, поза як не містить відомостей про особу, яка проводила негласну слідчу дію, викладених обставин, які б свідчили про відсутність провокування особи на вчинення злочину, а також не містить відомостей щодо того, які спеціально імітаційні засоби застосовувались. На переконання апелянта, мала місце провокація (підбурювання) ОСОБА_7 до вчинення імітованого злочину, на що вказують відомості протоколів огляду від 6 вересня 2016 року, 20 жовтня 2016 року, якими зафіксованого смс-листування між ОСОБА_18 та ОСОБА_7 . Окрім того, захисник вказує і на те, що відомості протоколу огляду та вручення грошових коштів від 5 вересня 2016 року не відповідають дійсності у зв`язку з занесенням до нього недостовірних даних, зокрема, відомостей щодо присутності ОСОБА_18 під час огляду, копіювання та помітки грошових коштів.

Окрім того, захисник наголошує на тому, що протоколи НСРД від 9 вересня 2016 року складені з порушеннями вимог ст. ст.104, 252 КПК України, оскільки в них не зазначено відомості про осіб, які проводили негласні слідчі (розшукові) дії та які були залучені до їх проведення, не зазначено інформацію про те, чи повідомлено залучених осіб про застосування технічних засобів фіксації, не вказано даних про носії інформації, на яких фіксувалась процесуальна дія, спосіб ознайомлення зі змістом протоколу та дані про носії інформації, які долучено до протоколу. Протокол огляду від 25 жовтня 2016 року містить недостовірні відомості, які спростовуються змістом протоколів НСРД від 9 вересня 2016 року. А тому суд не мав права посилатись у вироку на них, як на докази винуватості ОСОБА_7 , у т.ч. і на дані, які містяться на з`ємному носії MicroSD інв. № 7 інв. При цьому, як наголошує захисник, дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії надано прокурору ОСОБА_10 . Додатково зауважено на тому, що ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду стороні захисту не було відкрито доручення прокурора/слідчого на проведення негласних слідчих (розшукових) дій оперативному підрозділу, а тому, на думку захисника, процесуальна діяльність оперативних працівників по втручанню у приватне життя ОСОБА_7 є незаконною.

Також захисник наголошує, що за результатами НСРД протоколи складені оперуповноваженим відділу УЗ в м. Києві ДЗЕ НП України ОСОБА_19 , повноваження якого у провадженні не підтверджені жодним документом. Окрім того, матеріали провадження не містять, а суду не надано будь-яких процесуальних документів про вручення та вилучення спецтехніки при проведенні НСРД, а, відтак, і відомості на з`ємному мікроSD, долученому прокурором, як і похідні від нього докази, є недопустимими.

На переконання захисника, істотне порушень вимог кримінального процесуального закону проявилось ще й і у тому, що за наявності підстав для закриття судом провадження, його закрито не було.

Захисник ОСОБА_11 , не погоджуючись з вироком суду, в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить вирок скасувати та провадження у справі закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник вказує на те, що судом допущено неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, захисник зазначає про те, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_8 інкримінується вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 368 КК України; у другому випадку - за ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 368 КК України, а потім констатовано, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 368 КК України.

При цьому захисник наголошує на тому, що у вироку зазначено, що суд першої інстанції вважає, що прокурором поза розумним сумнівом не доведено, що ОСОБА_7 вчинено злочин, передбачений ч. 2 ст. 368 КК України, а ОСОБА_8 вчинений злочин, передбачений ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 368 КК України, однак при цьому судом винесено обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_8 за вчинення вказаних кримінальних правопорушень, що, на думку захисника, переконливо підкреслює упередженість такого рішення.

Щодо обставин провадження, то захисник зазначає, що ані ОСОБА_7 , ані ОСОБА_8 без резолюції керівника не могли закрити виконавче провадження чи зняти арешт з майна, що підтверджується і показаннями свідка ОСОБА_17 .

Також захисник звертає увагу, що згідно з протоколом освідування від 5 вересня 2016 року на долонях ОСОБА_8 . спеціальної речовини, якою були помічені гроші, виявлено не було, пакунку він не брав, що, з урахуванням наведеного, спростовує висновок суду про причетність ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого йому злочину. Окрім того, як наголошує захисник, судом під час судового розгляду в судовому засіданні 22 березня 2017 року визнана очевидна недопустимість як доказу протоколу обшуку від 5 вересня 2016 року, який судом не досліджувався. Проте, відомості, зазначені у вказаному протоколі, судом покладені в основу обвинувального вироку.

Захисник звертає увагу на те, що, виходячи з показань свідка ОСОБА_18 , участь ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень взагалі відсутня, оскільки ОСОБА_18 не могла впізнати ОСОБА_8 в судовому засіданні, як особу, якій вона передавала грошові кошти. Окрім того, нею не було надано жодних показань про будь-яку участь ОСОБА_8 у будь-яких діях по відношенню до неї. Більш того, як зазначає захисник, ОСОБА_18 чітко зазначила, що чоловіком, який їй показав папірець з сумою 5 тис.доларів, був не ОСОБА_8 ; що ОСОБА_8 у нех нікого не вимагав грошові кошти, суму не називав, не розмовляв з нею про суму, про що вона повідомила працівника поліції. Проте, наведені обставини залишились поза увагою суду.

На переконання захисника, місцевим судом не надано належної оцінки показанням свідка ОСОБА_20 , яка зазначила про те, що зайшла в кабінет ОСОБА_8 , щоб з ним порадитись. У кабінеті була ОСОБА_7 та якась жінка, яка була на прийомі. ОСОБА_20 бачила, що жінка, яка сиділа за столом поклала якісь документи на стіл, а ОСОБА_8 від них відмахнувся.

З посиланням на практику Європейського суду з прав людини, захисник акцентує увагу на тому, що з показань свідка ОСОБА_18 встановлено, що пропозицію про зняття арешту із майна ОСОБА_16 їй зробила саме ОСОБА_7 , і під час цієї пропозиції у кабінеті вони були лише удвох», то вказане підтверджує відсутність жоднихдоказів вини ОСОБА_8 у попередній змові на вчинення шахрайства з будь-ким, і, під час судового розгляду не надано таких доказів.

Звертається увага в апеляційній скарзі і на те, що судом невірно відображено в оскаржуваному вироку показання свідка ОСОБА_18 . Наголошує, що всі докази та свідки вказують на те, що між обвинуваченими не було попередньої змови, з огляду на що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому апелянт посилається на те, що показання свідка ОСОБА_18 , на які посилається суд приймаючи обвинувальний вирок, не підтверджені жодними доказами та спростовуються матеріалами НСРД.

Захисник переконаний, що показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_20 є об`єктивними, а висновки суду щодо неприйняття та критичного ставлення до показань вказаних свідків у зв`язку з тим, що останні можуть надавати показання в інтересах обвинувачених, є необґрунтованими, оскільки свої показання вони надали під присягою, після належного їх повідомлення про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень.

Так, апелянт вказує, що під час допиту ОСОБА_17 зазначив, що у нього були зауваження до обшуку, оскільки не були допущені захисники обвинувачених при проведенні обшуку, хоча обвинувачені просили про це. Захисника було допущено лише о 18 годині.

Акцентує увагу захисник і на тому, що свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні зазначила, що відразу, після того як ОСОБА_7 та ОСОБА_18 вийшли від ОСОБА_8 , вона зайшла в кабінет до ОСОБА_8 і покликала його до канцелярії, де деякий час він з нею знаходився. А, коли він вийшов в коридор по напрямку до свого кабінету, його було затримано працівниками поліції.

Крім того, апелянт наголошує, що свідок ОСОБА_20 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 стверджували, що захисники ОСОБА_11 та ОСОБА_21 з`явились о 18.00, але не були допущені до слідчої дії, яка ще не розпочалась. Також свідок ОСОБА_20 поясняла, що, коли вийшла ОСОБА_7 і жінка з кабінету ОСОБА_8 , вона не знає. Проте, згодом вона бачила, що ОСОБА_8 поза його волею супроводжували в кабінет.

Також, на думку захисника, суд першої інстанції у вироку, з незрозумілих причин, дійшов необґрунтованого висновку, оцінюючі фактичні дані, які містяться в показаннях свідка ОСОБА_18 в тій частині, що ОСОБА_7 водила ОСОБА_18 до іншого працівника, де їй були названі конкретні суми, що цим чоловіком був саме ОСОБА_8 , оскільки свідок давала інші показання.

Твердження місцевого суду про те, що, аналізуючи показання обвинуваченого ОСОБА_8 , він дійшов висновку, що під час розмови ОСОБА_8 з ОСОБА_18 . ОСОБА_8 спілкується з останньою як з особою, з якою спілкувався раніше і володіє суттю питання, спростовуються даними відеозапису НСРД, відповідно до яких чітко видно, що на запитання ОСОБА_18 «арест с движимого, недвижимого имущества и с имущества загальний и на майно, правильно?» ОСОБА_8 мовчить, не відповідає, явно не розуміючи, про що йде річ, а тому, на думку апелянта, зазначений висновок суду не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Що стосується обґрунтування обвинувачення ОСОБА_7 щодо отримання нею, як службовою особою, неправомірної вигоди у розмірі 10000 грн. за ч. 1 ст. 368 КК України, апелянт наголошує, що суд зазначив, що у провадженні ОСОБА_7 перебувало виконавче провадження, вона готувала по ньому процесуальні документи. Проте, суд не взяв до уваги, що виконавче провадження станом на час звернення ОСОБА_18 було закрито, і відновлено воно могло бути тільки за резолюцією керівника за наявності передбачених законом підстав.

Окрім того, на думку захисника ОСОБА_11 , факт неналежного дослідження судом кола повноважень державного виконавця яскраво засвідчує та обставина, що в обґрунтування вироку суд першої інстанції послався на положення ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції на 5 вересня 2016 року, як на норму, відповідно до якої, ні ОСОБА_7 , ні ОСОБА_8 не були наділені в даному виконавчому провадженні повноваженнями зняти арешт з майна, не зважаючи на те, що порядок зняття арешту з майна взагалі визначено статтею 60 вказаного Закону.

При цьому, звертається увагу і на те, що роль ОСОБА_8 , як пособника вчинення злочину, жодним чином у вироку не вмотивована, висновок про те, яким чином - порадами, вказівками, усуненням перешкод, тощо, ОСОБА_8 сприяв вчиненню злочину, зробити неможливо. Більш того, його участь у вчиненні злочинів спростована показаннями в суді свідка ОСОБА_18 , й такими доказами, як матеріали відео та аудіо-контролю, згідно з якими ОСОБА_8 сказав ОСОБА_18 забрати пакунок зі столу і відмахується, а висновками хімічної експертизи спростована наявність спецзасобу на долонях ОСОБА_8 .

Апелянт також вважає, що ОСОБА_8 незаконно інкриміновано склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України, оскільки процесуальний статус потерпілого, що є обов`язковою ознакою вказаного складу злочину, будь-кому не надавався.

Окрім того, захисник звертає увагу, що згідно з оскаржуваним вироком на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом повного складання призначених покарань, ОСОБА_8 остаточне покарання призначено у виді 2 років обмеження волі, штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн., який згідно вимог ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно, з позбавленням права займати посади в органах державної влади і управління строком на два роки, але абзацом вище в оскаржуваному вироку, суд зазначив, що ОСОБА_8 визнано винним у вчинені злочинів передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 368 КК України у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн., з позбавленням права займати посади в органах державної влади і управління строком на три роки, за ч. 2 ст. 190 КК України у виді двох років обмеження волі, і, на думку апелянта, місцевим судом ніяк не могло бути застосоване повне складання призначених покарань.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду від 17 липня 2019 року скасовано вирок Подільського районного суду м. Києва від 11 травня 2017 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в частині засудження їх за ч. 2 ст. 190 КК України з призначенням покарання кожному у виді двох років обмеження волі із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом повного складання призначених покарань, та кримінальне провадження у цій частині закрито. В іншій частині вирок Подільського районного суду м. Києва від 11 травня 2017 року - залишено без змін, апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , апеляційні скарги з доповненнями захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 13 травня 2020 року касаційну скаргу прокурора та касаційну скаргу з доповненнями засудженої ОСОБА_7 задоволено частково, ухвала Київського апеляційного суду від 17 липня 2019 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 скасована та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді,

- прокурорів, які підтримали доводи апеляційної скарги прокурора та заперечували проти задоволення апеляційних скарг з доповненнями захисників,

- захисників та обвинувачених, які просили задовольнити подані стороною захисту апеляційні скарги з доповненнями та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, додатково зазначивши про те, що на теперішній час стало відомо, що свідок ОСОБА_18 є адвокатом та дружиною оперуповноваженого ОСОБА_19 , який складав протоколи за результатами проведення НСРД, що є додатковою підставою для визнання доказів у даному кримінальному провадженні недопустимими,

- дослідивши за клопотанням сторін повторно обставини, встановлені під час кримінального провадження, а також додатково надані під час апеляційного розгляду документи,

- обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу

Згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Проте, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок щодо обвинувачених, не у повній мірі дотримався вище вказаних вимог закону.

Так, за змістом вироку обвинувачена ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованих злочинів не визнала та показала, що працювала на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання управління державної виконавчої служби у Київській області. З ОСОБА_18 вперше зустрілась у липні 2016 року перед відпусткою. ОСОБА_18 прийшла на прийом та просила ознайомитись з матеріалами виконавчого провадження, надала довіреність. ОСОБА_18 залишила свій номер телефону та просила зв`язатись з нею після відпустки. Така практика у неї звичайна, щоб повідомляти сторін про вихід на роботу. Після відпустки ОСОБА_18 прийшла до неї, оскільки вона ОСОБА_18 направила смс-повідомлення про те, що вийшла на роботу. ОСОБА_18 зайшла до неї, і вони разом пішли в кабінет до ОСОБА_8 , щоб сформувати витяг по справі, оскільки у той день у неї не працювала програма, а ОСОБА_8 був більш досвідченим працівником. Коли вони зайшли в кабінет, ОСОБА_8 розмовляв по телефону. Потім він повідомив ОСОБА_18 про те, щоб з`ясувати всі питання, які її цікавлять, потрібно витяг, але оскільки система не працювала на той момент, то ОСОБА_18 було запропоновано прийти пізніше. ОСОБА_18 пішла, а через декілька хвилин прийшли працівники поліції. Стверджує, що з ОСОБА_18 зустрічалась один раз перед своєю відпусткою, а другий раз в день затримання. Пояснити, чому ОСОБА_18 говорить про те, що вони зустрічались двічі після відпустки, сказати не може. Питання, які задавала ОСОБА_18 ОСОБА_8 , вона ( ОСОБА_7 ) не чула. Вона ні про що з ОСОБА_18 не домовлялась. ОСОБА_18 дійсно запитувала її, чи буде все добре. Вона повідомила, що турбуватись не варто, оскільки хотіла заспокоїти її, оскільки у ОСОБА_18 був поганий стан здоров`я. Чому ОСОБА_18 поклала на стіл ОСОБА_8 якийсь пакунок, їй невідомо. Вона з ОСОБА_18 ні про що не домовлялись, про будь-які документи мови не йшло. Коли ОСОБА_18 приходила знайомитись з матеріалами до її ( ОСОБА_7 ) відпустки, то ОСОБА_18 цікавило, які є арешти. Вона ( ОСОБА_7 ) повідомила про те, що такої інформації вона не може дати. ОСОБА_8 не зміг відразу зробити витяг та повідомив про те, що потрібно три дні. Що за пакунок поклала на стіл ОСОБА_8 . ОСОБА_18 , їй невідомо. Це був якийсь папір великих розмірів. У неї не виникло запитань до ОСОБА_18 щодо паперів, оскільки ОСОБА_8 сказав прибрати, і ОСОБА_18 прибрала їх. Після того, як вона вийшла з кабінету ОСОБА_8 , пішла на своє робоче місце. У неї не виникло запитання щодо того, що ОСОБА_18 озвучила 10000 грн., оскільки вона не чула цього. У кабінеті у ОСОБА_8 домовились про те, що ОСОБА_18 прийде та отримає витяг через три дні. За заявою стягувача вони мають право накласти арешт. У виконавчому провадженні, яке було у неї у провадженні, арешт був накладений безпосередньо нею, проте, у подальшому провадження було закрито, оскільки банк був на стадії ліквідації. Арешт не знімався. Без поновлення провадження зняти арешт неможливо, для того, щоб поновити провадження, потрібно підписати у керівника. В даному випадку підстав для зняття арешту не було. Сама поновити провадження вона не може. Вона не відреагувала на репліку ОСОБА_18 про 10000, оскільки її не почула. Розмов з ОСОБА_18 з приводу зняття арешту з майна не вела. Вона не знайомила ОСОБА_18 з іншим співробітником для отримання якоїсь вигоди. Наполягає, що приходила в кабінет до ОСОБА_22 для поради та щоб сформування витяг, оскільки вона була недосвідченим працівником. Конверт з грошима дійсно знайшли у неї на столі, однак, вона не знає, яким чином він туди потрапив. Адвокати не були присутні під час обшуку, хоча вона просила дати можливість прибути захиснику. Її начальник також просив про те, щоб допустили під час обшуку захисника, проте захисники, які прибули на той час, не були допущені.

Обвинувачений ОСОБА_8 вину не визнав у вчиненні інкримінованого злочину та показав, що працював на посаді головного виконавця Державної виконавчої служби у Київській області. В його обов`язки входило примусове виконання судових рішень. З ОСОБА_18 він особисто не був знайомий. Коли ОСОБА_7 з ОСОБА_18 зайшли до нього у кабінет, він розмовляв по телефону. Вони зобов`язані надавати консультації, тому зі слів ОСОБА_18 він зрозумів, що остання потребує роз`яснень та консультації. До цього з приводу справи ОСОБА_18 він з ОСОБА_7 не розмовляв. До моменту, як до нього в кабінет зайшла ОСОБА_18 , він про її існування не знав, вона до нього не зверталась. Справу ОСОБА_16 він не бачив, на виконанні у нього справа не перебувала. ОСОБА_7 по даній справі до нього не зверталась. Він не заперечує, що до нього звернулись за порадою ОСОБА_7 та ОСОБА_18 . Коли він перестав говорити по телефону, то повернувся на своє робоче місце. ОСОБА_18 поклала пакунок з паперами. В момент, коли він розмовляв по телефону та до нього зайшла ОСОБА_7 , до кабінету заглянула співробітник, саме тоді, коли ОСОБА_18 клала пакунок його на стіл. Він, не розуміючи ситуації, трохи відсунув пакунок, показуючи незацікавленість в даному питанні, і сказав забрати зі столу те, що покладено. Він турбувався про те, щоб його документи, які лежали на столі, не змішались з тими паперами, які поклала ОСОБА_18 . Він заховав свої документи в середній ящик та повідомив, що витяг буде зроблено, однак, оскільки система працювала погано, необхідно було час, тому він надав ОСОБА_18 свій номер телефону. Він всім надає свій мобільний телефон. В його кабінеті та кабінеті ОСОБА_7 не має робочого телефону. ОСОБА_18 , виходячи, забрала свій пакунок. Після цього він вийшов з кабінету та пішов в канцелярію, однак, вирішив повернутись до свого кабінету, проте у коридорі його затримали працівники поліції, які у подальшому увесь час перебували в його в кабінеті та не дозволяли викликати захисників. Слідчий, сівши на його місце, з верхнього ящика дістав гроші, які були загорнуті в папір. Він ( ОСОБА_8 ) не клав грошові кошти в ящик. Під час освідування у нього на руках не було виявлено фарби. Коли він ховав свої папери, то не мав наміру брати пакунок ОСОБА_18 , яка поклала пакунок йому на стіл. Це був не конверт. Пакунок був товстий, формату не А-4. Він має право давати витяг особі по справі, яка не є в його провадженні. ОСОБА_20 була в кабінеті в той час, як ОСОБА_18 клала пакунок на стіл. Коли остання виходила, ОСОБА_20 вже не було. Він може надавати консультацію особам стосовно чогось, не вчиняючи процесуальних дій. Він пояснив ОСОБА_18 , що витяг надасть. Коли б це була його справа, він би вивчав документи. Видача витягу не потребує вивчення, тому він одразу повідомив, що надасть витяг. Про зняття арешту не йшло мови, йшла мова лише про отримання витягу. Працівники поліції в момент, коли він вивчав ухвалу про обшук, не перебували в полі його зору, тому могли щось покласти йому до столу, і він міг цього не побачити. Під час освідування у нього не було ніякого процесуального статусу. Він не знає, що за грошові кошти було знайдено у нього в кабінеті. Наполягає, що він був незаконно затриманий о 18.20 год. Вважає, що мала місце провокація на отримання неправомірної вигоди.

Визнаючи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 винуватими у вчиненні злочинів за викладених у вироку обставинах, суд послався на показання свідка ОСОБА_18 , письмові та речові докази у кримінальному провадженні, критично оцінивши показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_20 .

Так, за показаннями свідка ОСОБА_18 в судовому засіданні вона є юристом. Дати точно не пам`ятає, однак, вона представляла за нотаріально посвідченим дорученням інтереси фізичної особи ОСОБА_16 , як боржника перед банком «Надра». Договір на представництво був укладений на стадії виконавчого провадження, за позовом банку до ОСОБА_16 . Звернення стягнення на земельну ділянку неможливо було зробити, оскільки державний акт на землю містив номер, який в інших документах не співпадав. Державна виконавча служба наклала арешт на земельну ділянку. Державним виконавцем була ОСОБА_7 . Вони оспорювали виконавчий напис. Рішення суду було не на їх користь. В суді інтереси ОСОБА_16 представляла вона, з боку ДВС представники до суду не з`являлись. Після того, як вони програли суд, влітку 2016 року постанову про виконавче провадження повернули. Коли вона прийшла забрати постанову, ОСОБА_7 їй повідомила про те, що вона може зняти арешт на майно ОСОБА_16 . Під час цієї пропозиції в кабінеті були лише вони вдвох. ОСОБА_7 також вказала, що далі буде у відпустці, а після того, як вийде, зможе зняти арешт з усього майна. Вони обмінялась номерами телефонів. Після 19 серпня 2016 року їй зателефонувала ОСОБА_7 , і вони домовились про зустріч. Під`їхавши, вона зайшла в кабінет ОСОБА_7 , яка запитала, чи хоче вона зняти арешт. Вона ( ОСОБА_18 ) повідомила, що бажає цього. На наступний день ОСОБА_7 зателефонувала та повідомила, про те, що є відповідь на її питання, та завела її до іншої особи, яка знаходилась за один чи два кабінети від кабінету ОСОБА_7 , де був чоловік, який написав на маленькому листочку 5000 доларів. ОСОБА_7 при цьому була присутня. Чоловік пустив папірець в шредер. Ще було озвучено, що вона має передати 10000 гривень державному виконавцю за невідкриття нового провадження про стягнення виконавчого збору. Вона повідомила, про те, що повинна поговорити зі своїм довірителем, однак, зважаючи на названу суму, вирішила звернутися в поліцію з заявою про вчинення злочину державними виконавцями. Вона прийшла до ОСОБА_7 у призначену дату, та вони зайшли до кабінету, де був чоловік, присутній в залі суду - ОСОБА_8 . Вона передала грошові кошти ОСОБА_8 . Перед цим, зустрівшись з ОСОБА_7 , вона повідомила, що у неї все є, і ОСОБА_7 повела її до іншого кабінету, де був присутній ОСОБА_8 . Вона передала грошові кошти, поклавши їх на стіл. Вона не пам`ятає, чи говорили їй покласти грошові кошти, чи ні. Все, що відбувалось, фіксувалось відеозаписом. Вона поклала на стіл ОСОБА_8 еквівалент 5000 доларів в національній валюті, це приблизно 140000 грн. Грошові кошти були покладені у білий папір. При ній грошові кошти ОСОБА_8 забрав та поклав в тумбочку, ОСОБА_7 була при цьому присутня. ОСОБА_8 повідомив, що за день, два, можна буде прийти та забрати інформаційну довідку про зняття арешту. Вона відповіла згодою. Після цього вона та ОСОБА_7 пішли до кабінету останньої, де вона передала ОСОБА_7 10000 грн. Вона запитала у ОСОБА_7 , чи дійсно буде знято арешт, чи не обманять її, на що ОСОБА_7 повідомила про те, що все буде гаразд та виконавче провадження не буде відкриватись. Грошові кошти в сумі 10000 грн. були замотані в білий папір. Куди ОСОБА_7 поклала грошові кошти, вона не бачила. Заявником в інших справах вона не була. Коли вона говорила з ОСОБА_8 про те, що всі арешти буде знято, вона розуміла це так, що всі накладені ДВС арешти буде знято. Вона не пам`ятає, щоб суд накладав якісь арешти. Вона звернулась до райуправління поліції Шевченківського району, оскільки працює поруч з цим райуправлінням, де її направили до прокуратури міста Києва. В кабінеті прокурора ОСОБА_10 вона написала заяву про злочин. Чи був там присутній слідчий ОСОБА_23 , вона не пам`ятає. Грошові кошти, які передавались ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , були частково особисті кошти. Вона точно не пам`ятає, що відбулось з грошовими коштами після того, як вона їх передала ОСОБА_8 . Якщо показання в цій частині відрізняються від показань на досудовому розслідуванні, то може повідомити про те, що в той час допиту вона обставини пам`ятала краще. Вона не була присутня при помітці грошових коштів чи їх копіюванні. На сьогоднішній день грошові кошти їй не повернуто. Вона не пам`ятає, хто саме із співробітників передавав їй грошові кошти, це був хтось із поліцейських. Вона розписувалась за грошові кошти, їх не перераховувала. Було передано їй дві пачки з грошима. Одна пачка з грошима була набагато більша від іншої. Гроші їй передали за 30 хвилин до того, як вона мала їхати. Вона не залишала без нагляду грошові кошти. На час її звернення до ОСОБА_7 у неї не було законної можливості зняти арешт, вона зверталась з іншим питанням, а саме про ознайомлення з матеріалами справи. ОСОБА_7 повідомляла про те, що особисто дане питання не вирішує, що їй потрібно поговорити з керівництвом. Вона ( ОСОБА_18 ) не знає, чи можливо було зняти арешт, чи це було шахрайство. Вона не перераховувала особисто грошові кошти, вважала, що віддавала 142000 грн., куди ділись інші грошові кошти, не знає. Стверджує, що не вчиняла ніяких дій, щоб спровокувати ОСОБА_7 , чи ОСОБА_8 отримати неправомірну вигоду.

Згідно з показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_17 він знайомий з обвинуваченими, був керівником відділу, де працювали обвинувачені. Перебував на посаді керівника з 29 квітня 2016 року по 29 листопада 2016 року. З приводу суті пред`явленого обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 йому нічого невідомо. Під час досудового розслідування було вивчено матеріали виконавчого провадження та з`ясовано обставини про те, що події відносились до провадження, державним виконавцем в якому була ОСОБА_7 . Ними проводилась перевірка лише по ОСОБА_7 , по ОСОБА_8 не було запиту. Постанова про накладення арешту раніше погоджувалась, зараз завіряється. До нього ОСОБА_7 не зверталась з будь-якими питаннями, які мають відношення до обвинувачення. Він був присутній під час обшуку в обвинувачених, однак, не протягом всього часу. Йому відомо, що грошові кошти вилучались у кабінеті ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . У нього були зауваження до обшуку, оскільки не були допущені захисники обвинувачених при проведенні обшуку, хоча обвинувачені просили про це. Захисника було допущено лише о 18 годині. Адвокати не могли потрапити до своїх підзахисних, оскільки двері було зачинено під час проведення обшуку. Він виходив під час проведення обшуку, тому всього не бачив. Ні ОСОБА_7 , ні ОСОБА_8 не могли без резолюції керівництва закрити виконавче провадження або зняти арешт, так само і самостійно відкрити провадження виконавчого збору. Державний виконавець приймає рішення про відкриття або відмову у відкритті провадження, однак, постанова завіряється печаткою. Відмова завіряється печаткою, підпис не ставиться. Завіряння відбувається шляхом ставлення гербової печатки без підпису. До нього ні ОСОБА_8 , ні ОСОБА_7 з приводу даного провадження не звертались. До проведення обшуку він не знав про таке провадження. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 мають рівнозначні посади. У них існує розподіл дільниць, розподіл здійснює керівник відділу.

Відповідно до показань в судовому засіданні свідка ОСОБА_20 вона працює головним державним виконавцем Державної виконавчої служби в Київській області. З обвинуваченими добрі, робочі стосунки. Вона пам`ятає, що зайшла в кабінет ОСОБА_8 , щоб з ним порадитись. В кабінеті була ОСОБА_7 та якась жінка, яка була у нього на прийомі. Вона бачила, що жінка сиділа за столом та поклала якісь документи на стіл. ОСОБА_8 від них відмахнувся. Був жест рукою від себе назовні. Вона пам`ятає лише білі документи, що це за документи, якої форми, вона не пам`ятає. Куди ділись документи, вона не бачила. Після цього вона вийшла, коли вийшла ОСОБА_7 і жінка вона не знає. Згодом вона бачила, що ОСОБА_8 поза його волею супроводжували в кабінет. Вона чула, що ОСОБА_8 просив викликати адвокатів. Адвокати з`явились до проведення обшуку, однак їх не допустили. Між тим, як появились невідомі, і до моменту, як появились адвокати, пройшло близько 40-50 хвилин. Вона не пам`ятає суті розмови ОСОБА_8 і невідомої жінки.

Згідно з даними протоколу про прийняття заяви від ОСОБА_18 про вчинення кримінального правопорушення від 31 серпня 2016 року, у період часу з 22 липня 2016 року - 31 серпня 2016 року службові особи відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області, а саме, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та інші невідомі їй особи, перебуваючи в службовому приміщенні по вулиці Ярославській, 5/2 у місті Києві , вимагають у неї неправомірну вигоду у розмірі 10 тисяч гривень та 5 тисяч доларів США за зняття арешту з майна боржника ОСОБА_16 та не порушення питання про відкриття нового виконавчого провадження. ОСОБА_18 попереджено про кримінальну відповідальність згідно зі ст.383 КК України за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину (ас. 2-4 т.1).

За змістом протоколу огляду від 6 вересня 2016 року об`єктом огляду є мобільний телефон марки «IPhone6», серійний номер ІМЕІ - НОМЕР_1 , з SIM-карткою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» НОМЕР_2 , належний заявнику та свідку ОСОБА_18 , в якому виявлено вхідний дзвінок від абонента НОМЕР_3 тривалістю 14 секунд здійснений 5 вересня 2016 року о 15.25 год. Під час огляду телефону свідка ОСОБА_18 виготовлено фото екрану (скріншоти) меню програми «Telegram» та «Телефон», якими зафіксовано зміст листування з абонентом за номером телефону НОМЕР_3 та вхідний дзвінок 5 вересня 2016 року (ас. 20-28 т.1).

Як встановлено, номер телефону НОМЕР_3 належить ОСОБА_7 . Згідно з інформацією смс-повідомлень від 23 серпня 2016 року саме ОСОБА_7 нагадує ОСОБА_18 про справу ОСОБА_16 Підтверджує ОСОБА_18 , що домовленість залишається в силі. Саме ОСОБА_7 проявляє ініціативу і пропонує підійти ОСОБА_18 31 серпня 2016 року. Аналогічно вона підтверджує 2 вересня 2016 року досягнуту між ними домовленість.

Даними протоколу огляду та вручення грошових коштів від 5 вересня 2016 року, що здійснювалось за участю техніка-криміналіста із забезпечення роботи слідчих дій СВ Шевченківського УП ГУ НП, понятих ОСОБА_24 і ОСОБА_25 та на підставі постанови про проведення негласної слідчої (розшукової) дії контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину із застосуванням заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів від 2 вересня 2016 року в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001294 від 31 серпня 2016 року, встановлено, що у приміщенні УЗЕ в м. Києві ДЗЕ НП України 5 вересня 2016 року у період з 09.30 год. до 10.30 год. проведений огляд, копіювання грошових коштів, наданих ОСОБА_18 , та їх вручення свідку у кримінальному провадженні ОСОБА_18 . Предметом огляду були грошові кошти в сумі 142000 (сто сорок дві тисячі) гривень, які складаються із 284 купюр номіналом по 500 (п`ятсот) гривень із зазначенням серії та номерів наданих купюр. Перед початком огляду вказані купюри просвічені спеціальною лампою, за наслідками чого ніяких змін у кольорі купюр помічено не було. Усі купюри з торцевих сторін помічено спеціальним барвником. При застосуванні спеціальної лампи спеціальна речовина на грошових коштах та паперовому пакеті люмінесцювала світло-зеленим кольором. Заздалегідь ідентифіковані грошові кошти після огляду вручені ОСОБА_18 для подальшої їх передачі, як неправомірної вигоди (ас. 39-115 т. 1).

Відповідно до даних постанови про проведення контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину від 2 вересня 2016 року було проведено щодо працівника відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Київській області ОСОБА_7 , працівника відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Київській області ОСОБА_8 негласну слідчу дію - контроль за вчиненням злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, у формі імітування його обстановки з використанням заздалегідь ідентифікованих засобів терміном з 2 по 9 вересня 2016 року включно з метою викриття, документування факту вчинення злочину та осіб, які його вчинили, а також запобігання вчинення даного злочину.

За результатами здійснення НСРД № 1.6 від 9 вересня 2016 року складений протокол про результати проведення слідчих (розшукових) дій - контроль за вчиненням злочину, відповідно до якого за адресою: м. Київ, вулиця Ярославська, 5/2 , у приміщенні адміністративної будівлі на другому поверсі в публічно доступному місці здійснено захід аудіо-, відео контроль особи ОСОБА_7 , в ході якого зафіксовано розмову та передачу неправомірної винагороди в сумі 10000 грн. за вирішення питання про невідкриття нового виконавчого провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

5 вересня 2016 року за адресою: м. Київ, вулиця Ярославська, 5/2 , у приміщенні адміністративної будівлі на другому поверсі в публічно доступному місці здійснено захід аудіо- відео контроль особи ОСОБА_8 , в ході якого зафіксовано розмову та передачу коштів за зняття арешту з майна (ас.125-137 т. 2).

Згідно з даними протоколу огляду від 25 жовтня 2016 року за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо- відеоконтролю особи від 9 вересня 2016 року, зафіксовано на з`ємному носії MicroSD, інв. № 7нт фактичні дані про отримання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 коштів від ОСОБА_18 . Реєстраційний номер протоколу № 114нт/39/125-2016 від 9 вересня 2016 (не таємно, акт від 13 жовтня 2016 року), на трьох аркушах (ас. 138-139 т. 2).

Відповідно до постанови про визнання речовими доказами від 25 жовтня 2016 року, речовими доказами в кримінальному провадженні №0001294 від 31 серпня 2016 року визнано протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відеоконтролю особи від 9 вересня 2016 року, реєстраційний №115нт/39/125-2016 від 9 вересня 2016 року (не таємно, акт від 13 жовтня 2016 року), з`ємний носії MicroSD, інвентарний № 7дт, протокол про результати проведення слідчої (розшукової) дії - контроль за вчиненням злочину від 9 вересня 2016 року, реєстраційний №115нт/39/125-2016 від 9 вересня 2016 року (Кб (не таємно, акт від 13 жовтня 2016 року) (ас.140-141 т. 1).

Згідно з даними відповіді ДП «Національні інформаційні системи», за даними Державного реєстру прав, «Інформаційна довідка Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 95963808» була сформована 12 травня 2015 року о 16:57:49 з використанням ідентифікаторів доступу співробітника Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області ОСОБА_7 (ас.145 т. 2).

Відповідно до змісту відповіді Головного територіального управління юстиції у Київській області № 2395-8-10/8 від 6 вересня 2016 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 станом на 1 вересня 2016 року працювали головними державними виконавцями відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, згідно штатного розкладу фактично працюючих працівників. (ас.150-151 т.1).

Згідно з Наказом № 1799/3 від 13 листопада 2015 року ОСОБА_7 переведено на посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Київській області (ас.176 т.1).

Відповідно до Наказу № 838/3 від 15 червня 2015 року ОСОБА_8 переведено на посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Київській області (ас. 177 т.1).

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , відповідно до Положення про відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, мають посадову інструкцію (ас.152-160 т.1);

Згідно з Наказом № 782/4 від 7 липня 2016 року ОСОБА_7 перебувала в основній щорічній відпустці з 08 серпня 2016 року - 21 серпня 2016 року (ас. 167 т.1).

Відповідно до Наказу № 1017/4 від 8 серпня 2016 року ОСОБА_8 перебував в основній щорічній відпустці з 08 серпня 2016 року - 15 серпня 2016 року (ас. 168 т.1).

Згідно з протоколом обшуку від 5 вересня 2016 року, що був проведений на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 2 вересня 2016 року, в кабінеті № 19 в приміщенні будівлі 5/2 по вул. Ярославській в місті Києві, що займав ОСОБА_8 , виявлено та вилучено грошові кошти в сумі 90000 гривень. Крім цього, під час проведення обшуку в кабінеті № 23, який займала ОСОБА_7 , виявлено та вилучено грошові кошти в загальній сумі десять тисяч гривень, виконавче провадження № 209/4 на 29 аркушах, виконавче провадження № 634/4 на 28 арк. (а.с.199-206 т.1).

Відповідно до протоколу огляду від 20 жовтня 2016 року, об`єктом якого є мобільний телефон марки «IPhone5», серійний номер ІМЕІ- НОМЕР_4 з SIM-карткою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_7 , виявлено SMS-листування ОСОБА_7 у програмі «Telegram», у розділі «Chats» з абонентом оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_18 . Під час огляду меню телефону «Телефон» виявлено вихідний дзвінок абонента НОМЕР_2 ( ОСОБА_18 ), тривалістю 14 секунд, здійснений о 15.25 год.

Під час огляду телефону ОСОБА_7 було виготовлено фото екрану (скріншоти) меню програми «Telegram» та «Телефон», якими зафіксовано зміст листування з абонентом за номером телефону НОМЕР_2 ( ОСОБА_18 ) та вихідний дзвінок 5 вересня 2016 року.

Згідно з даними протоколу огляду від 20 жовтня 2016 року встановлено: виконавче провадження № 209/4 за постановою про стягнення виконавчого збору № 45886477 від 16 березня 2015 року, прошите та пронумероване, на 29 (двадцяти дев`яти) аркушах; виконавче провадження № 634/4 за виконавчим написом № 6241 від 8 серпня 2014 року, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_15 , прошите та пронумероване, на 28 (двадцяти восьми) аркушах (ас. 218-219 т.1).

Відповідно до постанови від 20 жовтня 2016 року, речовими доказами в кримінальному провадженні №0001294 від 31 серпня 2016 року визнано виконавче провадження № 209/4 за постановою про стягнення виконавчого збору № 45886477 від 16 березня 2015 року, прошите та пронумероване, на 29 (двадцяти дев`яти) аркушах; виконавче провадження № 634/4 за виконавчим написом № 6241 від 8 серпня 2014 року, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_15 , прошите та пронумероване, на 28 (двадцяти восьми) аркушах (ас.220-221 т.1).

Даними протоколу освідування особи від 5 вересня 2016 року встановлено, що при візуальному огляді правої та лівої долонь ОСОБА_7 виявлено характерне яскраво-жовте світіння спеціальної хімічної речовини, яке проявляється при освітленні долонь лампою УД-випромінювання (ас.223-225 т. 1).

Відповідно до протоколу освідування особи від 5 вересня 2016 року при візуальному огляді правої та лівої долонь ОСОБА_8 спеціальної хімічної речовини не візуалізувалось (ас. 227-229 т. 1).

За висновком експерта № 389хс від 26 жовтня 2016 року, на грошових коштах на загальну суму 10000 (десять тисяч) гривень та 90 000 (дев`яносто тисяч) гривень виявлено сліди спеціальної хімічної речовини, яка однаково за своїми фізико-хімічними властивостями зі спеціальною хімічною речовиною, наданою в якості зразка порівняння на аркуші паперу. На серветках з волокнистого матеріалу, якими було зроблено змиви з правої та лівої руки ОСОБА_7 (як зазначено у постанові слідчого про призначення експертизи) слідів спеціальної хімічної речовини, в межах чутливості використаних методів дослідження, не виявлено. На марлевих тампонах, якими було зроблено змиви з лівої та правої руки гр. ОСОБА_8 (як зазначено у постанові слідчого про призначення експертизи), слідів спеціальної хімічної речовини в межах чутливості використаних методів дослідження не виявлено (ас.237-243 т.1).

Відповідно до постанови слідчого СУ ГУ Національної поліції у місті Києві від 26 жовтня 2016 року грошові кошти на загальну суму 100000 ( сто тисяч ) гривень, вилучені 5 вересня 2016 року під час проведення обшуку, визнано речовим доказом (ас. 245 т. 1).

Також судом враховано, що згідно з долученими до справи документами, які характеризують особи обвинувачених, вони раніше не судимі, до скоєного характеризувались позитивно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебувають.

Оцінивши досліджені докази з точки зору належності та допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 , будучи службовою особою, представником влади, одержала неправомірну вигоду в сумі 10 тисяч гривень для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданого їй службового становища, а саме не відкриття нового виконавчого провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

При цьому ОСОБА_8 вчинив пособництво в одержані службовою особою неправомірної вигоди у розмірі 10 тисяч гривень для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої їй службового становища, а саме не відкриття нового виконавчого провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Окрім цього, суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 своїми умисними діями за попередньою змовою групою осіб заволоділи майном ОСОБА_18 , а саме 90 тисячами гривень шляхом обману (шахрайство), що завдало значної шкоди потерпілій, за вирішення питання про зняття арешту з майна боржника, накладеного під час здійснення вказаних виконавчих проваджень, хоча, виходячи з наданих їм повноважень, вони не могли такий арешт зняти в даному виконавчому провадженні.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що прокурором поза розумним сумнівом не доведено, що ОСОБА_7 вчинено злочин, передбачений ч. 2 ст. 368 КК України, а ОСОБА_8 вчинено злочин, передбачений ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 368 КК України.

Оцінивши фактичні дані, які містяться в показаннях свідка ОСОБА_18 , суд визнав їх по своїй суті послідовними та правдивими; що з вказаних показань вбачається, що саме ОСОБА_7 запропонувала їй вирішити питання про скасування арешту на майно ОСОБА_16 , інтереси якого вона представляла, посилаючись, що сама цього не вирішує, та не відкривати у подальшому провадження про стягнення виконавчого збору; залишила свій номер телефону та взяла телефон заявниці. Сама ОСОБА_7 у подальшому їй зателефонувала, нагадала про можливість вирішення цих питань. У подальшому водила ОСОБА_18 до іншого працівника, де їй були названі конкретні суми. Під час цих розмов була присутня ОСОБА_26 . ОСОБА_18 , хоч на даний час з невпевненістю, однак, вказує, що цим чоловіком був саме ОСОБА_8 . Вона повідомила, про те, що повинна поговорити зі своїм довірителем, однак, вважаючи на названу суму, вирішила звернутись у поліцію з заявою про вчинення злочину державними виконавцями. Згідно з домовленістю вона прийшла до ОСОБА_26 , з якою пішла до ОСОБА_8 , де залишила обумовлену суму, як вона вважала, еквіваленту 5 тисячам доларів США, а 10 тисяч гривень залишила в кабінеті ОСОБА_7 у присутності останньої.

Також суд дійшов висновку, що показання ОСОБА_18 в цілому є послідовними і логічними, узгоджуються з характером, логікою і послідовністю розвитку подій, наявними відеозаписами і в сукупності з іншими доказами їх можна покласти в основу обвинувального вироку. Судом не встановлено обставин, що у ОСОБА_18 були мотиви оговорити ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та давати щодо них неправдиві показання, а деякі неточності в її показаннях судом розцінено як їх щирість, так як вона природно не пам`ятає деяких обставин через перебіг часу. Суд дійшов висновку, що коли б у ОСОБА_18 були спеціальні наміри оговорити обвинувачених, вона б могла завчити всі найдрібніші деталі і давати відповідні показання. За таких обставин фактичні дані, які містяться в її показаннях, судом визнані належними та допустимими.

Окрім того, суд дійшов висновку, що показання свідка ОСОБА_18 узгоджуються з фактичними даними, відображеними у сукупності доказів, зібраних у справі, які є допустимими і такими, які в сукупності з іншими доказами підтверджують вчинення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 злочинів.

Аналізуючи показання обвинуваченої ОСОБА_7 , судом звернута увага, що обвинувачена ОСОБА_7 не заперечує, що мала розмову з ОСОБА_18 з приводу виконавчого провадження ОСОБА_16 , що вона дійсно залишала свій телефон ОСОБА_18 . Проте, такі показання судом оцінені критично у тій частині, що така практика для неї є загальноприйнятою, а саме залишати телефон учасникам виконавчого провадження. ОСОБА_7 визнає, що саме вона телефонувала ОСОБА_18 і повідомляла про свій вихід з відпустки на роботу і що цей дзвінок не був пов`язаний з розглядом по суті виконавчого провадження, яке на той час було закрито. Вона не заперечує, що бачила як ОСОБА_18 клала пакет на стіл ОСОБА_8 , що після цього разом з ОСОБА_18 заходила до її кабінету. Однак, з врахуванням переглянутого відеозапису негласних дій, суд критично віднісся до показань ОСОБА_7 , про те що вона не чула висловлювань ОСОБА_18 про 10 тисяч гривень, які остання передає їй. Таку позицію обвинуваченої суд розцінює як бажання уникнути кримінальної відповідальності.

Аналізуючи показання обвинуваченого ОСОБА_8 , суд звернув увагу, що він не заперечує, що до нього звернулась ОСОБА_7 та ОСОБА_18 , яка поклала пакунок на стіл. При цьому суд критично відноситься до його доводів, що він пакет з грошима не забирав, що його забрала ОСОБА_18 . Суд звернув увагу, що під час розмови ОСОБА_8 з ОСОБА_18 він спілкується з ОСОБА_18 як з особою, з якою спілкувався раніше і володіє суттю питання, що спростовує його твердження про те, що з ОСОБА_18 до цього не спілкувався. Суд також дійшов висновку, що доводи ОСОБА_27 спростовуються сукупністю досліджених доказів, а його позицію розцінив як бажання уникнути кримінальної відповідальності. Суд не встановив фактичних обставин, що пакет з грошима ОСОБА_8 могли підкинути сторонні особи.

Також суд критично оцінив доводи обвинувачених та їх захисників, що ОСОБА_7 не могла використовувати своє службове становище, діючи в інтересах довірителя ОСОБА_18 не відкривати знову виконавче провадження про стягнення судового збору, за що, за пособництва ОСОБА_8 , отримала 10 тисяч гривень, оскільки згідно з приписами ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Саме на державного виконавця закон покладає обов`язок його стягнення, оскільки, він стягується на користь держави, а не зацікавлених осіб. Також виконавче провадження було безпосередньо в її провадженні, вона готувала в тому числі процесуальні документи. Якщо, навіть, взяти до уваги, що її дії необхідно було погоджувати з керівництвом, однак, вона використовуючи своє службове становище, могла впливати на прийняття рішення, підписувати відповідні документи, доповідати керівництву обставини справи, так як вона їх бачила, досягаючи бажаного результату. Судом також взято до уваги, що, маючи у своєму провадженні справу, вона у тому числі і шляхом зловживання службовим становищем могла вплинути на прийняття рішення в інтересах особи, яку представляла ОСОБА_18 .

Окрім того, суд вказав, що на його висновок не впливають доводи ОСОБА_26 , що вона грошей не торкалась. Суд встановив, що кошти були залишені в її кабінеті і, на переконання суду, вона бачила і чула про те, що це за кошти і за що саме залишаються в місці, доступ до якого має ОСОБА_26 і може ними розпоряджатися.

Щодо доводів захисника ОСОБА_11 про визнання недопустимими фактичних даних, які містяться у протоколі від 31 серпня 2016 року про прийняття заяви від ОСОБА_18 про вчинення кримінального правопорушення, оскільки він був складений не у тому місці, яке у ньому вказано, що протокол складався не слідчим ОСОБА_23 , а іншою особою, то суд не погодився з доводами захисника та прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_18 , що заява відбиралась в прокуратурі. Однак, суд не встановив істотних порушень вимог ст. 104 КПК України під час його складання, звернувши увагу, що місце складання у ньому відображено як місто Київ, протокол складений і підписаний старшим слідчим ОСОБА_23 , з відображенням, що при цьому присутня прокурор ОСОБА_10 .

Суд не погодився з доводами захисника ОСОБА_11 про визнання недопустимими фактичних обставин, як містяться у протоколі огляду та вручення ОСОБА_18 грошових коштів від 5 вересня 2016 року, що здійснювалось за участю техніка - криміналіста із забезпечення роботи слідчих дій СВ Шевченківського УП ГУ НП, понятих ОСОБА_24 і ОСОБА_25 та на підставі постанови про проведення негласної слідчої (розшукової) дії контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину із застосуванням заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів від 2 вересня 2016 року в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001294 від 31 серпня 2016 року. При цьому суд вказав про відсутність сумнівів у тому, що вказаний протокол було складено уповноваженою особою, у присутності понятих. На переконання суду, на такий висновок не впливає та обставина, що на початок огляду ОСОБА_18 могла бути відсутня, а огляд було проведено за участю спеціаліста і понятих, після чого їй вручили кошти.

В той же час суд дійшов висновку, що прокурором поза розумнім сумнівом не доведено, що ОСОБА_18 передала ОСОБА_8 саме 132 тисячі гривень. Судом взято до уваги, що під час обшуку у ОСОБА_8 було вилучено лише 90 тисяч гривень. Інша частина грошей не виявлена, ОСОБА_8 був затриманий невдовзі після передачі грошей, фактичних даних, що він розпорядився 42 тисячами гривень до затримання, не встановлено. Оскільки всі сумніви трактуються на користь обвинуваченого, судом виключено з обвинувачення ОСОБА_8 і ОСОБА_7 посилання на отримання ними 132 тисячі гривень і є встановленим в цій частині передачу обвинуваченим під час вчинення шахрайства 90 тисяч гривень.

Також судом не встановлено істотних порушень під час винесення постанови про проведення контролю за вчиненням злочину та протоколів проведення негласних слідчих розшукових дій, вважаючи, що вона винесена з дотриманням вимог КПК України, а також підстав для визнання недопустимими фактичних обставин, які містяться у протоколі обшуку від 5 вересня 2016 року, оскільки він проведений на підставі ухвали слідчого судді, з дотриманням вимог передбачених ст. 234-236 КПК України, якими не передбачено безумовної норми, що обшук не може проводитись без захисника особи, в якої обшук проводиться. Судом взято до уваги, що обшук проводився в державній установі, у присутності її представника. Під час судового розслідування не встановлено, що під час проведення обшуку прибули захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , яких слідчий не допустив для проведення цієї дії. Так захистом не надано будь-яких документів про прибуття захисників, це зі слів обвинувачених не відображено у протоколі обшуку, а до показань свідків ОСОБА_17 , який не був безпосереднім учасником подій, та ОСОБА_20 суд віднісся критично, так як вважає їх зацікавленими у долі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Суд не погодився з доводами захисту, що ОСОБА_18 не дала прямих показань про участь ОСОБА_8 у злочинах. Суд вбачав в показаннях ОСОБА_18 детальні показання щодо участі ОСОБА_8 у злочині, які підтверджуються фактичними записами, відображеними у відео та аудіо контролі за вчиненням злочину, які суд визнає належними та допустимими.

Аналізуючи доводи захисника ОСОБА_9 про неконкретність пред`явленого обвинувачення ОСОБА_28 , судом не встановлено істотних порушень вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України щодо викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими і які підлягають доказуванню згідно вимог ст. 91 КПК України.

Разом з тим суд частково погодився з доводами захисників щодо неправильності кваліфікації дій обвинувачених. Суд виходив з того, що, виходячи з законодавчо закріплених повноважень державного виконавця, ОСОБА_7 була наділена правами у межах своєї компетенції ставити вимоги, а також приймати рішення, обов`язкові для виконання юридичними і фізичними особами незалежно від відомчої належності та підлеглості, тобто вона була представником влади.Однак, в конкретному виконавчому провадженні відносно ОСОБА_16 вона згідно приписів ст. 26 та ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції на 5 вересня 2016 року дійсно була наділена повноваженнями відкривати нове виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_16 виконавчого збору в сумі 448390 тисяч 11 гривень. У той же час відповідно до вимог ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» ні ОСОБА_7 , ні ОСОБА_8 не були наділені в даному виконавчому провадженні повноваженнями зняти арешт з майна ОСОБА_16 . Тому суд, з врахуванням встановлених фактичних обставин, перекваліфікував дії обвинувачених в бік пом`якшення їх становища.

Оцінюючи доводи захисту, що мала місце провокація ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на вчинення злочину, судом взято до уваги вимоги ч. 3 ст. 271 КПК України про те, що під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, як би слідчий цьому не сприяв, або з цією самою метою впливати на її поведінку насильством, погрозами, шантажем. Здобуті в такий спосіб речі і документи не можуть бути використані у кримінальному провадженні.Разом з тим, з посиланням на висновки Європейського Суду з прав людини у справах «Сєкєйра проти Португалії». «Мілінііне проти Литви», «Горгиєвський проти колишньої Югославської Республіки Македонії» та в ухвалі щодо неприйнятності справи «Шеннон проти Сполученого Королівства», суд дійшов висновку про відсутність порушень вимог ч. 3 ст. 271 КПК України та Рішень Європейського Суду з прав людини, виходячи з такого.

Суд дійшов висновку, що в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_18 не була агентом чи була якимось іншим чином заздалегідь пов`язана з МВС чи Прокуратурою України чи її працівниками. Суд встановив, що пропозиція у вчиненні дій в інтересах ОСОБА_16 виходила від ОСОБА_7 , про що свідчить і активність останньої у спілкуванні з ОСОБА_18 , яка спочатку погодилась, однак, взнавши про суму неправомірної вигоди, усвідомлюючи, що у випадку відмови можуть виникнути негативні наслідки для ОСОБА_16 , звернулась з заявою до правоохоронних органів. Суд дійшов висновку, що, отримавши інформацію від ОСОБА_18 , правоохоронні органи лише фіксували дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , супроводжуючи їх злочинну діяльність, використовуючи слідчі та оперативні можливості. При цьому участь в подіях ОСОБА_7 та ОСОБА_8 була надзвичайно активна. Їх дії фіксувались з допомогою технічних засобів. Все це переконало суд в тому, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили злочинні дії, до яких вони з боку не підштовхувались, не спонукались, а діяли добровільно, усвідомлено, реалізуючи виключно своє волевиявлення.

У свою чергу суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 своїми умисними діями, які виразились в одержанні службовою особою неправомірної вигоди за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй службового становища, вчинила злочин передбачений ч. 1 ст. 368 КК України, а своїми умисними діями, які виразились у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб, що завдало значної шкоди потерпілій, ОСОБА_7 вчинила злочин передбачений ч. 2 ст. 190 КК України.

Окрім цього суд вважав встановленим, що своїми умисними діями, які виразилися у пособництві в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе, за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй службового становища, ОСОБА_8 вчинив злочин передбачений ч.5 ст. 27, ч. 1 ст. 368 КК України. Також своїми умисними діями, які виразились в заволодінні чужим майном шляхом обману ( шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб, що завдало значної шкоди потерпілій, ОСОБА_8 вчинив злочин передбачений ч.2 ст. 190 КК України.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, враховуючи додаткові обставини, встановлені під час апеляційного розгляду.

Так, під час апеляційного розгляду допитана свідок ОСОБА_18 пояснила, що не пам`ятає події 2016 року, про що вона вже повідомляла. Її викликали, як свідка, а особисто цих людей вона не знає. Якщо є документи з її підписами, значить так було, зараз відповісти на запитання вона не може. За яких обставин вона познайомилась з ОСОБА_8 , не пам`ятає. Підтверджує, що на час допиту в суді першої інстанції події пам`ятала краще, підтверджує їх і не відмовляється, якщо зазначено, що ОСОБА_8 до цього вона не бачила, то так і є.

Станом на вересень 2016 року вона була одружена, її чоловіком був ОСОБА_19 , він працював у поліції, більш точно, сказати не може. Обставини передачі неправомірної вигоди не пам`ятає. ОСОБА_19 дійсно є її чоловіком, проте, вона не знала про його участь у даному кримінальному провадженні.

Після оголошення показань ОСОБА_18 як свідка, викладених у вироку, вона підтвердила, що допитувалась як свідок в суді, говорила правду при допиті, і, якщо зазначені так її показання, значить вона таке говорила.

Заявником була тільки один раз, пам`ятає, що її допитували в суді. Підтвердити або спростувати будь-які документи та обставини наразі вона не може, оскільки не пам`ятає. Якщо підпис є на протоколі, то вона від нього не відмовляється. Вона була у приміщенні поліції, але чи це було на вул. Володимирській, 15 , не може сказати, як і не може сказати, де те приміщення, в якому вона була. Не може надати відповідь на питання, у якому приміщенні поліції це відбувалось, наразі, не пам`ятає. Їй видавались для фіксації аудіо-, відеоапаратура. Предмети для аудіо-, відеофіксації видавались у цьому ж приміщені поліції.

ОСОБА_19 жодним чином задіяний у кримінальному проваджені не був. Він не був поряд, вона його не бачила. Гроші, коли вручались, вона не перераховувала, і в якому виді гроші їй передавались, не може відповісти. Яка їй була передана сума, не знає. Гроші їй не повернуті, долею грошей не цікавилась, їй все рівно, що з цими грошима. Яка сума особисто її грошей було, не може надати відповідь. Вона не пам`ятає ті події. Вона не знає, які може надати показання. 100000 грн. їй не повертали.

За матеріалами кримінального провадження, дослідженими під час апеляційного розгляду за клопотанням сторін, 31 серпня 2016 року ОСОБА_18 звернулась з заявою про вчинення кримінального правопорушення, за змістом якої у період часу з 22 липня 2016 року - 31 серпня 2016 року службові особи відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області, а саме, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та інші невідомі їй особи, вимагають у неї неправомірну вигоду у розмірі 10 тисяч гривень та 5 тисяч доларів США за зняття арешту з майна боржника ОСОБА_16 та не порушення питання про відкриття нового виконавчого провадження (ас. 2-4 т.1).

Показання свідка ОСОБА_18 та процесуальні документи, складені за результатами проведення НСРД, обшуку, огляду, місцевим судом покладені в основу обвинувального вироку.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що під час допиту 27 грудня 2016 року в суді першої інстанції ОСОБА_18 зазначила, що не була при помічені грошових коштів, з ОСОБА_8 познайомилась, коли передавала гроші. Напередодні з ОСОБА_7 , мабуть, був він, але точно сказати не може.

Показання, надані ОСОБА_18 в суді першої інстанції, остання підтвердила і під час апеляційного розгляду, і такі показання спростовують відомості, зазначені у заяві ОСОБА_18 , про вимагання у неї, серед інших, і ОСОБА_8 грошових коштів. Встановлені обставини спростовують висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_18 надала детальні показання щодо участі ОСОБА_8 у злочині, і що ці її показання підтверджуються фактичними записами, відображеними у відео та аудіо контролі за вчиненням злочину.

При цьому колегія суддів враховує, що порядок, послідовність, строки проведення НСРД, а також фіксація наслідків проведення таких дій регламентовані Інструкцією про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України від 16 листопада 2012 року № 114/1042/516/1199/936/1687/5.

Так, рішення про проведення негласної слідчої (розшукової) дії слідчий, прокурор викладає в постанові, яка має відповідати вимогам ст.ст. 246, 251 КПК України, якщо ця дія проводиться без дозволу слідчого судді або в невідкладних випадках, передбачених ст. 250 КПК України.

У постанові про прийняття рішення щодо проведення негласної слідчої (розшукової) дії та у клопотанні до слідчого судді про дозвіл на проведення такої слідчої дії зазначається строк її проведення, який визначається залежно від виду конкретної дії, необхідності отримання відомостей одноразово чи протягом певного часу, у межах, визначених ст.ст. 246, 249 КПК України. Слідчий, прокурор надсилає доручення керівнику органу, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення і у складі якого знаходяться орган розслідування та/або оперативні підрозділи, уповноважені на проведення негласних слідчих (розшукових) дій (ст. 246 КПК України). До доручення слідчого, прокурора додається ухвала слідчого судді про дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії чи постанова слідчого, прокурора про проведення негласної слідчої (розшукової) дії. Доручення складається у двох примірниках на офіційному бланку органу досудового розслідування чи прокуратури відповідного рівня. Доручення повинно бути мотивованим, містити інформацію, яка необхідна для його виконання, чітко поставлене завдання, що підлягає вирішенню, строки його виконання, визначати конкретного прокурора, якому слід направляти матеріали в порядку, передбаченому ст. 252 Кримінального процесуального кодексу України. Оперативний підрозділ не має права передоручати виконання доручення іншим оперативним підрозділам. У дорученні також може визначатись порядок взаємодії між слідчим, прокурором і уповноваженим оперативним підрозділом, а також терміни складання протоколів про хід і результати проведеної негласної слідчої (розшукової) дії або її проміжного етапу.

Протокол про хід і результати проведеної негласної слідчої (розшукової) дії (або її етапів) складається слідчим, якщо вона проводиться за його безпосередньої участі, в інших випадках - уповноваженим працівником оперативного підрозділу, і повинен відповідати загальним правилам фіксації кримінального провадження.

Під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій слідчий, уповноважений оперативний підрозділ, який виконує доручення слідчого, прокурора, має право використовувати інформацію, отриману внаслідок конфіденційного співробітництва з іншими особами, або залучати цих осіб до проведення негласних слідчих (розшукових) дій у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом (ст. 275 КПК України). До протоколу долучаються додатки, якими можуть бути: спеціально виготовлені копії, зразки об`єктів, речей і документів, письмові пояснення спеціалістів, які брали участь у проведенні відповідної дії, стенограма, аудіо-, відеозаписи, фототаблиці, схеми, зліпки, носії комп`ютерної інформації та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу.

Додатки до протоколу мають бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами осіб, які виконували негласну слідчу (розшукову) дію (ст. 105 КПК України).

Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 246 КПК України виключно прокурор має право прийняти рішення про проведення такої негласної слідчої (розшукової) дії, як контроль за вчиненням злочину.

Згідно з вимогами ч. 7 ст. 271 КПК України прокурор у своєму рішенні про проведення контролю за вчиненням злочину, крім відомостей, передбачених ст. 251 цього Кодексу, зобов`язаний викласти, у тому числі, обставини, які свідчать про відсутність під час негласної слідчої (розшукуваної) дії провокування особи на вчинення злочину.

Обов`язок довести те, що провокація відсутня, в кримінальному провадженні покладений на сторону обвинувачення. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість створив необхідні умови для виконання сторонами їх процесуальних обов`язків та здійснення наданих їм прав, але сторона обвинувачення не скористалася процесуальними можливостями відстоювання своїх інтересів в цій частині.

Зважаючи на викладені положення закону, наявність рішень прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину підлягає обов`язковій перевірці, оскільки це має істотне значення для визнання чи невизнання у відповідності до ст. 94 КПК України належними, допустимими, достовірними докази, якими сторона обвинувачення обґрунтовує доведеність винуватості особи.

Колегія суддів звертає увагу, що зміст постанови про проведення контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину від 2 вересня 2016 року не містить будь-якої вказівки про необхідність застосування аудіо,-відеоконтролю щодо обвинувачених, як і не викладені у постанові обставини, які свідчать про відсутність під час негласної слідчої (розшукуваної) дії провокування обвинувачених на вчинення злочину.

Окрім того, згідно з дослідженими під час судового розгляду та апеляційного розгляду доказами у кримінальному провадженні проведені негласні слідчі (розшукові) дії - аудіо, відеоконроль стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , дозвіл на які надано на підставі ухвал слідчого судді Апеляційного суду м. Києва від 1 вересня 2016 року прокурору відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_10 .

Разом з тим, НСРД проведено іншими особами, а доручення прокурора на проведення НСРД оперативними підрозділами, складене відповідно до вимог КПК України, матеріали справи не містять і стороні захисту не відкривалось, про що обґрунтовано зазначено стороною захисту, що, на переконання колегії суддів, свідчить про проведення НСРД неуповноваженими особами, а, відтак, і про недопустимість доказів, отриманих в результаті проведених НСРД.

Окрім того, перевіряючи доводи апеляційних скарг з доповненнями сторони захисту, колегія суддів враховує, що згідно з даними, викладеними у Декларації ОСОБА_19 за 2016 та 2018 роки, який працює в Управлінні захисту економіки Департаменту захисту економіки Національної поліції України на посаді старшого оперуповноваженого; його дружина - ОСОБА_18 , яка працює у ТОВ «Юр-груп» (ас. 15-20 т. 9).

Доручення слідчого ОСОБА_23 на проведення слідчих (розшукових) дій (в порядку ст. 40 КПК України) 1 вересня 2016 року отримане о/у УЗЕ ст.лейтенантом ОСОБА_19 (ас. 33-34 т.1).

Також, з посиланням на доручення слідчого № 7315 від 12 вересня 2016 року (в порядку ст. 40 КПК України), 20 вересня 2016 року ОСОБА_19 поданий рапорт, згідно з даними якого він зазначає, що було вручено повістки ОСОБА_17 ; надані зразки спеціальної хімічної речовини, якою були помічені грошові кошти в сумі 142 тис. грн.; проведено огляд мобільного телефону, вилученого у підозрюваного ОСОБА_8 (ас. 187 т.1).

Наведені обставини свідчать про те, що огляд телефону, вилученого у ОСОБА_8 , був проведений ще до проведення такого огляду слідчим 29 вересня 2016 року (ас. 207 т.1), і процесуальний документ про проведення такого огляду оперуповноваженими працівниками поліції матеріали справи не містять, як і не відкривались стороні захисту, про що свідчать дані протоколу про надання доступу до матеріалів кримінального провадження.

Окрім того, протокол за результатами здійснення НСРД № 1.6 від 9 вересня 2016 року та протокол про результати проведення дослідчих (розшукових) дій - контроль за вчиненням злочину від 9 вересня 2016 року також складений оперуповноваженим відділу УЗЕ в м. Киві ДЗЕ НП України старшим лейтенантом ОСОБА_19 (ас. 131-137 т. 1).

При цьому колегія суддів враховує, що положеннями ст. 77 КПК України передбачено, що прокурор, слідчий, дізнавач не має права брати участь у кримінальному провадженні, серед іншого, якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, членом сім`ї або близьким родичем сторони, заявника, потерпілого, цивільного позивача або цивільного відповідача.

Статтею 41 КПК закріплено, що оперативні підрозділи здійснюють слідчі (розшукові) дії та НСРД в кримінальному провадженні за письмовим дорученням слідчого, прокурора, а підрозділ детективів, оперативно-технічний підрозділ та підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України - за письмовим дорученням детектива або прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Під час виконання доручень слідчого, дізнавача, прокурора співробітник оперативного підрозділу користується повноваженнями слідчого. Співробітники оперативних підрозділів (крім підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України) не мають права здійснювати процесуальні дії у кримінальному провадженні за власною ініціативою або звертатися з клопотаннями до слідчого судді чи прокурора.

Таким чином, на думку колегії суддів, об`єм участі оперативних працівників у кримінальному провадженні, визначений ст. 41 КПК України, тобто, вчинення тих дій, які за загальними правилами віднесені до компетенції слідчого/прокурора виключно на підставі доручення слідчого, прокурора, дає підстави стверджувати про те, що під час виконання цих дій, а також у ході підготовки до виконання або фіксування результатів таких дій співробітники оперативних підрозділів користуються правами слідчого, оскільки, надаючи доручення оперативному підрозділу на проведення слідчих (розшукових) дій чи НСРД слідчий або прокурор делегує відповідні повноваження слідчого оперативному підрозділу з можливістю подальшого використання доказів, здобутих у результаті проведення співробітниками оперативних підрозділів відповідних слідчих (розшукових) дій чи НСРД. За таких обставин, на оперативних працівників поширюються не тільки права, а й обов`язки та обмеження, передбачені нормами КПК України, зокрема і обмеження, передбачені ст. 77 цього Кодексу.

За таких обставин колегія суддів вважає небезпідставними доводи сторони захисту щодо порушень вимог КПК України у даному кримінальному провадженні, яке полягає у тому, що участь під час досудового розслідування брав чоловік ОСОБА_18 - ОСОБА_19 , який є оперуповноваженим та проводив слідчі (розшукові) дії та брав участь при проведенні НСРД, враховуючи, що ОСОБА_18 є заявником і свідком у даному кримінальному провадженні.

З урахуванням вимог КПК України колегія суддів доходить висновку, що оперуповноважений ОСОБА_19 , який є чоловіком заявника та свідка ОСОБА_18 , не мав права брати участь у цьому ж кримінальному провадженні у будь-якій формі при проведенні слідчих (розшукових) дій, а також НСРД, а, відтак, встановлені під час апеляційного розгляду обставини свідчать про істотне порушення вимог КПК України під час досудового розслідування, що тягне за собою визнання документів, складених ОСОБА_19 , у т.ч. вище зазначених протоколів, недопустимими доказами.

Окрім того, встановлені обставини спростовують висновок суду про відсутність даних про те, що ОСОБА_18 не була якимось іншим чином заздалегідь пов`язана з МВС або її працівниками.

Також, всупереч висновку суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що обшук 5 вересня 2016 року в кабінеті № 19 в приміщенні будівлі 5/ 2 по вул. Ярославській в місті Києві , що займав ОСОБА_8 , та у кабінеті № 23, який займала ОСОБА_7 , проведений з порушенням вимог КПК України, а саме порушенням права на захист обвинувачених.

Так, з матеріалів кримінального провадження встановлено, що о 17 год. 5 вересня 2016 року і ОСОБА_7 , і ОСОБА_8 були затримані, про що свідчать відомості у протоколах їхнього затримання.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що під час судового розгляду не встановлено, що під час проведення обшуку прибули захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , яких слідчий не допустив для проведення цієї дії, оскільки захистом не надано будь-яких документів про прибуття захисників, це зі слів обвинувачених не відображено у протоколі обшуку, а до показань свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_20 віднісся критично, так як вважав їх зацікавленими у долі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Разом з тим, у протоколі обшуку, який проводився 5 вересня 2016 року з 18.20 до 20.38 год. та який не підписаний ОСОБА_29 , зазначено про те, що ОСОБА_17 відмовився підписувати протокол обшуку, мотивуючи це відсутністю адвокатів, що було зафіксовано і в судовому засіданні 14 березня 2017 року під час огляду речових доказів, у т.ч. відео обшуку, згідно з яким свідок ОСОБА_17 вказав про недопуск адвокатів.

У протоколі затримання ОСОБА_7 останньою також вказано про недопуск адвоката.

Окрім того, колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 6 ст. 104 КПК України, якщо особа, яка брала участь у проведенні процесуальної дії, відмовилася підписати протокол, про це зазначається у протоколі. Такій особі надається право дати письмові пояснення щодо причин відмови від підписання, які заносяться до протоколу. Факт відмови особи від підписання протоколу, а також факт надання письмових пояснень особи щодо причин такої відмови засвідчується підписом її захисника (законного представника), а у разі його відсутності - понятих.

Разом з тим, протокол обшуку не підписаний ні ОСОБА_8 , ні ОСОБА_7 , за участю яких проводився обшук. Будь-яких даних про те, що вказані особи відмовились підписувати процесуальний документ, протокол не містить, хоча у протоколі обшуку статус ОСОБА_8 вказаний як підозрюваний.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів враховує, що згідно з п. 3 «с» ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - захищати себе особисто чи використовувати правову допомогу захисника, обраного на власний розсуд, або - якщо він не має достатніх коштів для оплати правової допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, якщо цього вимагають інтереси правосуддя. Обвинувачений має право на правову «практичну й ефективну», а не «теоретичну й ілюзорну» допомогу.

При цьому, відповідно до п. 89 рішення Рішення ЄСПЛ від 13 лютого 2001 року у справі «Кромбах проти Франції»: «хоча право кожної особи, обвинувачуваної у вчиненні кримінального правопорушення, на ефективний захист адвокатом не є абсолютним, воно становить одну з головних підвалин справедливого судового розгляду».

У Рішенні Конституційного Суду України у рішенні від 30 вересня 2009 року зазначено, що положення про те, що кожен має право на правову допомогу, є нормами прямої дії і навіть за умови, якщо це право не передбачене відповідними законами України чи іншими актами, особа не може бути обмежена в його реалізації.

Реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України у Рішенні від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника. Зокрема, в абзаці п`ятому пункту 5 мотивувальної частини цього Рішення зазначено, що «закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис «кожен є вільним у виборі захисника своїх прав» (частина перша статті 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин».

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права у суспільстві слід окремо виділити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й, насамперед, спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини і громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. При цьому у передбачених законом випадках, зокрема для захисту прав і свобод дітей, неповнолітніх батьків та для захисту від обвинувачення, відповідні державні органи, їх посадові та службові особи під час здійснення своїх повноважень зобов`язані забезпечити надання зазначеним особам необхідної правової допомоги.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

З огляду на те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 затримані о 17 год. 5 вересня 2016 року, що знайшло своє відображення у змісті протоколів затримання, а щодо ОСОБА_8 у протоколі обшуку зазначено ще й про його статус - підозрюваного, кожний з них мав право на участь захисника у проведенні процесуальних дій, до яких відноситься й обшук, що прямо встановлено ст. 42 КПК України. Проте, наявними у провадженні доказами доведено, що захисники до них під час проведення обшуку допущені не були.

Згідно з положеннями ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, порушення права особи на захист.

Оскільки обшук проведений з порушенням права на захист обвинувачених, що є істотним порушенням прав і свобод людини, колегія суддів доходить висновку, що протокол обшуку від 5 червня 2016 року є недопустимим доказом в силу положень ст. 87 КПК України.

Окрім того, колегія суддів акцентує увагу, що судом першої інстанції в судовому засіданні 22 березня 2017 року визнано очевидно недопустимим доказом диск, який є носієм інформації, на якому, як зазначено прокурором в судовому засіданні, зафіксований початок обшуку, оскільки, як зазначив суд, не дотримана процедура, передбачена ст. 104, ст. 105 КПК України, зокрема, у протоколі проведення обшуку не відображено носій інформації, на якій відображається, посилання зроблено лише на використання якоїсь цифрової відеокамери, однак, чи є ця камера сама носієм цифрової інформації і далі відбувалось перепис на диск, за яких умов, де це відбулось, не відображено, а прокурор не зміг навести, за яких обставин це відбувалось; у самому протоколі взагалі не відображено взагалі посилання на те, що на якомусь носії інформації вона зафіксована, зберігається, і відповідно до вимог ст. 105 КПК України цей відеозапис процесуальної дії оформлений як додаток, належним чином упакований відповідно до вимог ч. 3; також суд ставить під сумнів належність виконання вимог ст. 290 КПК України при ознайомленні з вказаними носіями інформації, оскільки слідчим не відображено, які конкретно відеоматеріали та на яких носіях та у якому виді надавались стороні захисту.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що суд у вироку, як на один із доказів, послався на протокол огляду від 6 вересня 2016 року, за змістом якого об`єктом огляду є мобільний телефон марки «IPhone6», серійний номер ІМЕІ - НОМЕР_1 , з SIM-карткою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» НОМЕР_2 , належний заявнику та свідку ОСОБА_18 , і відомості, зазначені у вказаному протоколі, поклав в основу обвинувального вироку.

Разом з тим, згідно з технічним засобом фіксації судового засідання від 31 січня 2017 року за клопотанням сторони захисту судом визнані очевидно недопустимими доказами фактичні дані, які відображені у додатках до протоколу огляду від 6 вересня 2016 року (ас. 23-28 т.1), які й були предметом огляду, оскільки суд вбачає, що вказані додатки оформлені з порушенням вимог КПК України, а саме ч. 3 ст. 105 КПК України, якою регламентовано порядок оформлення додатків, оскільки наявний підпис ОСОБА_18 , проте, відсутній підпис слідчого при виготовленні вказаних додатків, що не заперечує і сторона обвинувачення в судовому засіданні.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів доходить висновку, що наведені вище письмові докази, як і відеозапис НСРД, покладені в основу обвинувального вироку відносно ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , є недопустимими доказами, оскільки отримані з порушенням вимог КПК України, а інші докази, які є похідними від них, є також недопустимими доказами, оскільки ґрунтуються на доказах, отриманих з порушенням вимог КПК України.

Враховуючи наведене, а також положення ст.. 86 КПК України, вказані докази не можуть бути використані при прийняті процесуальних рішень, на них не може посилатися суд при ухвалені судового рішення.

Що стосується показань свідка ОСОБА_18 , даних, які містяться у її заяві, то вони не є достатніми для визнання ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень як за обставин, викладених в обвинувальному акті, так і за обставин, викладених в оскаржуваному вироку.

При цьому колегія суддів вважає необґрунтованими доводи сторони захисту в тій частині, що при проведенні НСРД були й додатково порушені вимоги ч. 2 ст. 271 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, станом на час інкримінованих обвинуваченим дій, ОСОБА_18 не мала статусу адвоката, хоча і була представником особи, а, відтак, положення ч. 2 ст. 271 КПК України, відповідно до яких забороняється залучати до конфіденційного співробітництва під час проведення негласних слідчих дій адвокатів, нотаріусів, медичних працівників, священнослужителів, журналістів, якщо таке співробітництво буде пов`язане з розкриттям конфіденційної інформації професійного характеру, на неї у даному конкретному випадку, на думку колегії суддів, не розповсюджується.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів зважає на положення ст. 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, чи на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, на думку колегії суддів, у кримінальному провадженні не встановлені достатні, належні, допустимі та беззаперечні докази для доведення винуватості обвинувачених в суді у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, і з урахуванням вимог КПК України вичерпані можливості їх отримати.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Відповідно до ст.. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям кримінального провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 190 КК України, ОСОБА_7 - за ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 190 КК України, в суді і вичерпані можливості їх отримання, а тому апеляційні скарги захисників з доповненнями підлягають до задоволення частково.

За встановлених під час апеляційного розгляду обставин колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення, а апеляційні скарги захисників в інтересах обвинувачених підлягають до задоволення частково.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги з доповненнями захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 11 травня 2017 року щодо ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 190 КК України, ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 190 КК України - скасувати, кримінальне провадження № 0001294 за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 190 КК України, ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 190 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня її оголошення.

Судді:

___________________ ___________________ ___________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4