Провадження №1-кс/522/4795/24
УХВАЛА

09 вересня 2024 року м. Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Приморського районного суду м. Одеси клопотання слідчого СВ ВП №5 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 , погоджене прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_5 , про арешт майна в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000640 від 22.08.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У провадження слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання слідчого СВ ВП №5 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 , погоджене прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_5 , про арешт майна в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000640 від 22.08.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, обґрунтоване наступним.

СВ ВП №5 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0000640 від 22.08.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.309 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 22.04.2024 до ЧЧ ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення «102» про те, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , збула наркотичні засоби, а саме кокаїн (ЄО №11916 від 22.08.2024).

У подальшому, в ході відпрацювання оперативної інформації встановлено, що до вчинення вказаного кримінального правопорушення причетна ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1

22.08.2024 року було проведено огляд місця події за адресою: АДРЕСА_1 , де в службовому кабінеті №10 відділу поліції №5 ОРУП №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області у ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було вилучено мобільний телефон марки «iPhone», моделі «12 Pro Max», в корпусі синього кольору ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 , з карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар» з номером НОМЕР_3 , та в подальшому упаковано до сейф-пакету SUD2014897.

Слідчий, посилаючись на вимоги ст.ст. 98, 170 КПК України, з метою забезпечення збереження речових доказів та подальшого експертного дослідження, просить накласти арешт на вказане майно.

Слідчий у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій клопотання підтримав та просив судове засідання провести за його відсутності.

Представник власника майна ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання слідчого, посилаючись на його необґрунтованість.

Вивчивши матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, приходжу до висновку, що клопотання слідчого підлягає задоволенню з наступних підстав.

Слідчим суддею встановлено, що СВ ВП №5 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0000640 від 22.08.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України.

22.08.2024 року було проведено огляд місця події за адресою: АДРЕСА_1 , де в службовому кабінеті №10 відділу поліції №5 ОРУП №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області у ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було вилучено мобільний телефон марки «iPhone», моделі «12 Pro Max», в корпусі синього кольору ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 , з карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар» з номером НОМЕР_3 , та в подальшому упаковано до сейф-пакету SUD2014897.

В подальшому, вищевказане вилучене майно було визнано речовим доказом та винесено відповідну постанову від 22.08.2024 року.

Слідчий звертається з клопотанням про арешт майна з метою збереження речових доказів.

Відповідно до п.1, п.2 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою збереження речових доказів.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Слідчим суддею встановлено, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно не відповідає вимогам ст. 171 КПК України, оскільки у ньому належним чином не мотивовано мету та підстави накладення арешту на вищевказане майно, яке доказове значення має саме це майно у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, у даному випадку накладення арешту на майно не відповідатиме принципу розумності та співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання слідчого.

Керуючись ст.ст. 167-173, 309, 372, 376 КПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання слідчого СВ ВП №5 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 , погодженого прокурором Приморської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_5 , про арешт майна в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000640 від 22.08.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено безпосередньо до Одеського апеляційного суду на протязі 5 (п`яти) днів.

Слідчий суддя ОСОБА_1