Справа № 204/3254/21
Провадження № 1-в/204/789/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з приміщення зали судових засідань Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська клопотання засудженого ОСОБА_5 про приведення вироку суду у відповідність до вимог чинного КПК України,

ВСТАНОВИВ:

У провадження Красногвардійського районного суду надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про приведення вироку суду у відповідність до вимог чинного КПК України. В обґрунтування клопотання засудженим зазначено, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року його було визнано винним за ст. 93 п.п. «б», «г», «з», ч. 2 ст. 17, 93, п.п. «б», «г», «з» КК України та засуджено до довічного позбавлення волі. ОСОБА_5 вважає порушенням його прав людини і громадянина те, що станом на даний час він незаконно перебуває в ув`язненні, оскільки вирок Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року, яким його було визнано винним за ст. 93 п.п. «б», «г», «з», ч. 2 ст. 17, 93, п.п. «б», «г», «з» КК України та засуджено до довічного позбавлення волі, досі у встановленому законом порядку не був взятий до виконання та відповідно не був виконаний. Відтак згідно з положеннями ст. 80 КК України особа має бути звільнена від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в певний строк та за певних обставин. Положення, як чинного процесуального законодавства так і чинного на час набрання вказаним вироком суду законної сили, чітко, ясно і однозначно, та які розширеному тлумаченню не підлягають, встановлюють порядок звернення судового рішення до виконання. Відповідно до ст.87 КВК не пізніше десятиденного строку з дня набранням вироком законної сили або з дня надходження з суду розпорядження про виконання вироку, який набрав законної сили, особи засуджені до позбавлення волі, направляються для відбування покарання. Вирок відносно ОСОБА_5 від 14.11.2000 року, який набрав законної сили 16.01.2001 року, після його перегляду у касаційному порядку ВСУ та постановленої ухвали за результатами такого перегляду 16.01.2001 року, не був прийнятий до виконання начальником Дніпровського СІЗО, у якому станом на 16.01.2001 року ОСОБА_5 перебував в ув`язненні та відповідно не був виконаний. Оскільки до Дніпропетровського обласного суду, який постановив вирок 14.11.2000 року відносно ОСОБА_5 і, який набрав законної сили 16.01.2001 року, розпорядження про його виконання до Дніпропетровського СІЗО, як до установи, на яку покладено обов`язок виконання даного вироку, не надійшло, що підтверджується матеріалами особової справи, на думку ОСОБА_5 Дніпропетровський обласний суд, нібито, формально направив до СІЗО розпорядження про виконання вироку, у той же час означене розпорядження до Дніпропетровського СІЗО не надходило, що документально підтверджується матеріалами особової справи. При цьому сам факт наявності в матеріалах особової справи копії розпорядження про виконання вироку не є самим по собі переконливим доказом того, що таке розпорядження насправді було направлено до Дніпропетровського СІЗО. Натомість навпаки переконливим доказом саме імітації відправлення до СІЗО розпорядження про виконання вироку, на переконання ОСОБА_5 , є та обставина, що контроль за подальшим виконанням вироку суд фактично не здійснював, що підтверджується матеріалами кримінальної справи № 1-165/00, і це при тому, що форма самого розпорядження про виконання вироку містить пряму вказівку щодо здійснення такого контролю. Натомість матеріали кримінальної справи № 1-165/00 повідомлення СІЗО про звернення вироку до виконання та про місце відбування покарання ОСОБА_5 не містять, що в свою чергу є теж достовірно встановленим фактом. Відомостей про направлення повідомлення до Дніпропетровського обласного суду про звернення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 до виконання, а також про місце відбування покарання ОСОБА_5 не містять також і матеріали особової справи, що також є достовірно встановленим фактом. Таким чином, станом на сьогоднішній день достовірно встановлений та документально підтверджений матеріалами справи факт того, що з 16.01.2001 року, тобто з дати набрання вироком відносно ОСОБА_5 законної сили минуло вже понад 15 років (20 років 3 місяці 13 днів), і як він вважає вказане судове рішення, згідно із встановленим законом порядку не було виконано. Враховуючи викладене, ОСОБА_5 просив суд, у зв`язку з закінченням строку давності виконання обвинувального вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року, яким ОСОБА_5 було засуджено до довічного позбавлення волі звільнити його від відбування покарання.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 подане клопотання підтримав, пояснив суду, що розпорядження про виконання вироку з`явилося в особовій справі лише у 2023 році, коли він звернувся до суду. Тобто розпорядження про виконання вироку з`явилося у матеріалах справи на 20 років пізніше. Також, у матеріалах особової справи відсутнє повідомлення установи виконання покарань адресоване суду про те, що вирок виконується. У зв`язку з викладеним ОСОБА_5 вважає, що вирок суду у встановленому законом порядку виконаний не був, тобто закінчився строк давності виконання обвинувального вироку відносно нього.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_4 клопотання підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував в повному обсязі, у зв`язку з відсутністю правових підстав для його задоволення. На даний час вирок відносно ОСОБА_5 виконується. Оскільки ОСОБА_5 засуджений до покарання у вигляді довідного позбавлення волі ст. 80 КК України, застосуванню не підлягає.

За клопотанням ОСОБА_5 у судовому засіданні допитано інспектора відділу по контролю за виконанням судових рішень ДУ «Криворізька УВП №3» ОСОБА_6 , яка пояснила суду, що на момент набрання вироком відносно ОСОБА_5 законної сили, останній перебував в установі виконання покарань у м. Дніпрі. До ДУ «Криворізька УВП №3» ОСОБА_5 прибув у 2019 році, відповідно до ухвали суду. Відповідно до норм КВК, КК, КПК України, після набрання вироком законної сили, до установи повинно бути надіслано розпорядження про виконання вироку. У разі, коли розпорядження не надходить установа повинна зробити запит до суду, чому цього не зробили, не відомо. Коли засуджений прибуває до установи виконання покарань повинні бути вирок, ухвала, розпорядження.

Суд, дослідивши клопотання засудженого ОСОБА_5 , матеріали справи, вислухавши позиції учасників судового розгляду, заслухавши інспектора відділу по контролю за виконанням судових рішень ДУ «Криворізька УВП №3» ОСОБА_6 , дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України слідує, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Судом встановлено, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 ОСОБА_5 засуджено за п.п. «б», «г», «з» ст.93, ч.2 ст.17 п.п. «б», «г», «з» ст.93, ч.1 ст.145 КК України (в редакції 1960 року), на підставі ст.42 КК України (в редакції 1960 року) остаточно призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного суду України від 16.01.2001 вирок судової колегії в кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 залишено без змін.

Отже, вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року набрав законної сили 16 січня 2001 року.

07.02.2001 Дніпровським обласним судом за вих.1-165/00 начальнику СІЗО-3 м.Дніпропетровська направлено розпорядження про виконання вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 відносно засудженого ОСОБА_5 , 1968 року народження.

Постановою Староміського районного суду міста Вінниці від 22 жовтня 2010 року було приведено вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року у відповідність з Кримінальним кодексом України (в редакції 2001 року), виключено ч. 1 ст. 145 КК України. В іншій частині вирок суду залишено без змін. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24 лютого 2011 року постанову Староміського районного суду міста Вінниці від 22 жовтня 2010 року залишено без змін.

Відповідно до довідки ДУ «ДУВП № 4», без номера та дати видачі, згідно особової справи засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 14.11.2000 Дніпропетровським обласним судом за ст.93 п.п. «б», «г», «з», 17 ч. 2, 145 ч. 1, 42 КК України, до довічного позбавлення волі, розпорядження про виконання вироку, який набрав законної сили відсутнє.

Згідно з ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 51 КК України визначено, що до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань: 1) штраф; 2) позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу; 3) позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; 4) громадські роботи; 5) виправні роботи; 6) службові обмеження для військовослужбовців; 7) конфіскація майна; 8) арешт; 9) обмеження волі; 10) тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців; 11) позбавлення волі на певний строк; 12) довічне позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Згідно з ч. 4 ст.532 КПК України судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Відповідно до ст. 533 КПК України вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Згідно з ст. 152 КВК України підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; прийняття уповноваженим органом рішення про передачу особи для обміну як військовополоненого; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Відповідно до ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; 3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин; 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються (частина 3 статті 80 КК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 80 КК України перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.

Згідно з ч.5,6 ст. 80 КК України питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Під давністю виконання обвинувального вироку розуміється сплив встановлених у законі строків з дня набрання чинності обвинувальним вироком, що виключає виконання призначеного судом покарання. Існування в Кримінальному кодексі України цього виду звільнення від відбування покарання обумовлюється недоцільністю виконання обвинувального вироку, оскільки після спливу вказаних строків його виконання не може мати належного карального і превентивного впливу, а також тим, що невчинення засудженим у цей період нового злочину, як правило, свідчить про втрату ним суспільної небезпечності.

Початком перебігу строку давності є день набрання чинності обвинувальним вироком, який встановлюється кримінально-процесуальним законодавством.

Виконання вироку це завершальна стадія кримінального процесу, в якій вирок суду, що набрав законної сили, звертається до виконання і безпосередньо реалізується рішення суду (у тому числі й щодо призначеного покарання) та вирішуються питання, що виникають у зв`язку зі зверненням вироку до виконання і його виконанням.

Одним з принципів кримінального процесу є обов`язковість вироку, ухвали і постанови суду, згідно з якою вирок, ухвала і постанова суду, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Обов`язковість судового рішення є конституційним принципом правосуддя, що знайшов закріплення в п. 9 ст. 129 Конституції України. Статтею 382 КК України встановлена кримінальна відповідальність за невиконання судового рішення.

З аналізу вищевикладеного можна зробити висновок, що положення закону, що стосуються звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, застосовуються лише у випадках не звернення обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, до виконання з підстав, які не залежали від волі засудженої особи. Процес виконання вироку починається не з отриманням певних документів установою виконання покарань, а з набранням вироком законної сили та його фактичною реалізацією, у даному випадку, шляхом поміщення засудженого до установи виконання покарань та подальшого відбуття покарання в установах пенітенціарної системи. Отже, набрання вироком законної сили є обов`язковою умовою його виконання, тому що тільки вирок, який набрав законної сили, є підставою для відбування кримінального покарання.

З огляду на зміст заявленого клопотання, досліджені судом матеріали провадження та матеріали особової справи, слід зробити висновок про те, що строк давності виконання вироку суду, яким ОСОБА_5 засуджений до довічного позбавлення волі, у даному випадку не починався і не закінчувався, оскільки встановлено, що вирок суду виконується, засуджений ОСОБА_5 в теперішній час відбуває покарання за вироком Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року, який набрав законної сили 16.01.2001 року, а тому, вказаний вирок суду в теперішній час фактично виконується.

Посилання ОСОБА_5 як на підставу своїх вимог на положення ст. 80 КК України не може бути застосовано в даній справі, оскільки стаття 80 КК України застосовується у випадку, якщо обвинувальний вирок не виконується, а судом встановлено, що вирок Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року відносно ОСОБА_5 набув законної сили після касаційного розгляду справи у Верховному суді України, а саме за ухвалою Верховного Суду України від 16 січня 2001 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року виконується з моменту набрання чинності. Отже, суд доходить висновку, що в даному випадку строк давності виконання обвинувального вироку суду застосуванню не підлягає, а доводи засудженого щодо обов`язковості застосування такого строку ґрунтуються виключно на довільному тлумаченні останнім норми кримінального закону.

Таким чином, оскільки вирок Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року, який набрав законної сили 16.01.2001 року,відносно ОСОБА_5 набрав законної сили і з того часу звернутий до виконання у встановлені законодавством строки і виконується на даний час, засуджений відбуває визначене вироком суду покарання, а тому відсутні правові підстави для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Керуючись ст. 80 КК України, ст.ст. 371, 372, 376, 537, 539 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про приведення вироку суду у відповідність до вимог чинного КПК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її проголошення до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Повний текст ухвали буде оголошений 21 листопада 2024 о 15:30.

Суддя ОСОБА_1