ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/378/24 Справа № 199/1787/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , представника потерпілого ОСОБА_9 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2023 року у кримінальному провадженні № 0001587 стосовно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Алушта Автономної Республіки Крим, зареєстрований та проживає за адресою: по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_11

потерпілого ОСОБА_12

представника потерпілого ОСОБА_9

ВСТАНОВИВ:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції та короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_12 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 60 701 грн 60 коп та в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн 00 коп.

Зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто в умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, за наступних обставин.

06 вересня 2019 року приблизно о 19 год 20 хв, ОСОБА_7 , перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_2 , побачив, як між раніше незнайомим йому ОСОБА_12 та його матір`ю ОСОБА_13 , відбувається конфлікт, та в цей момент, у ОСОБА_7 раптово виник злочинний умисел, спрямований на умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , реалізуючи який, цього ж дня приблизно о 19 год 25 хв, ОСОБА_7 , перебувати в тому ж місці, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, стоячи позаду ОСОБА_12 , долонями обох своїх рук штовхнув його в спину, після цього, ОСОБА_7 своєю правою рукою обхопив шию потерпілого та застосовуючи фізичну силу почав душити, чим позбавив можливості дихати на певний час. В свою чергу ОСОБА_12 намагаючись вивільнитись з захвату ОСОБА_7 , нахилився вперед та впав колінами на землю, проте, ОСОБА_7 не припинив своєю правою рукою стискати шию ОСОБА_12 , в результаті чого останній втратив свідомість.

Далі, ОСОБА_7 , стоячи з лівої сторони від лежачого спиною на землі потерпілого, своїми обома ногами взутими в черевики наніс не менше 10 послідовних ударів в область ребер з лівої сторони, після чого своїми обома ногами стрибнув в область грудної клітини потерпілого не менше 3 разів, потім, ОСОБА_7 , перебуваючи ліворуч від лежачого на спині потерпілого, наніс не менше трьох ударів своїми обома ногами взутими в черевики в область правої верхньої кінцівки потерпілого, після чого схопивши останнього за праву руку почав тягнути за неї в бік бордюру, однак, коли це йому не вдалося, наніс ще три удари ногами взутими в черевики в область правої верхньої кінцівки потерпілого.

Прийшовши до тями ОСОБА_12 , намагаючись уникнути подальшого спричинення тілесних ушкоджень підвівся на ноги та почав іти в сторону під`їзду № 5 будинку АДРЕСА_2 , а в цей час, ОСОБА_7 знов наблизився до потерпілого та стоячи обличчям до останнього ребром долоні своєї правої руки наніс потерпілому удар в область горла, від чого ОСОБА_12 не втримавши рівновагу впав на лавку, яка розташована біля під`їзду, та вдарився спиною.

Не зупиняючись на досягнутому, ОСОБА_7 , продовжуючи стояти обличчям до ОСОБА_12 , своїми обома руками схопив потерпілого за верхній одяг в області грудної клітини та з силою відштовхнув від себе, в результаті чого останній впав спиною на металеву огорожу клумби.

Доводячи свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_7 схилився над потерпілим та завдав не менш трьох ударів кулаками обох рук в область обличчя, голови та шиї останнього, після чого залишив місце вчинення злочину.

В результаті своїх злочинних дій ОСОБА_7 згідно з висновком судово-медичної експертизи № 3346е від 04.11.2019 спричинив потерпілому ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми грудної клітини: чисельних саден грудної клітини, косих переломів 4-го, 5-го, 6-го ребер ліворуч по середньо-пахвовій лінії, лінійного розриву лівої легені, з розвитком в посттравматичному періоді міжтканьової емфіземи та лівостороннього пневмотораксу, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння та інші легкі тілесні ушкодження.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор не оскаржуючи фактичні обставини справи та правову кваліфікацію своїх дій просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову потерпілого у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого правопорушення та його особі, внаслідок його м`якості і просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців. В частині вирішення цивільного позову призначити новий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що судом при призначенні покарання не було враховано тяжкість вчиненого злочину та обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку, яка була зазначена в обвинувальному акті, що на думку прокурора, вплинуло на визначення міри покарання та призначення м`якого покарання. Зазначає, що потерпілий заявляв позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 400 000 грн, проте суд зменшив розмір відшкодування до 100 000 грн, не навівши мотивів прийняття такого рішення.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду скасувати з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Мотивуючи свої апеляційні вимоги зазначає, що жодного умислу спричиняти ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження він не мав та в область голови, а також грудної клітин та ребер ногами ударів не наносив. Зазначає, що потерпілий під час взаємного конфлікту із застосуванням взаємного фізичного впливу, падав на землю, а також падав на лівий бік на бетонну лавку, внаслідок цього він можливо отримав лише тріщини в ребрах з лівої сторони тулубу. В подальшому під час медичного огляду потерпілий ОСОБА_12 відмовився від госпіталізації та в період з 22 години 06.09.2019 року до 15 годин 07.09.2019 діяв за власним розсудом, перебував поза межами медичного контролю та за наслідком необережних самостійних дій спричинив собі тріщини ребер, їх уламковий перелом, який і пошкодив легеню за наслідком якого настав пневмоторакс.

Зазначає, що його дії були обумовлені захистом своєї матері, яку вдарив потерпілий та остання отримала тілесні ушкодження.

В спростування правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК, вказує, що у потерпілого ОСОБА_12 06 вересня 2019 року о 21 години 20 хвилин при медичному огляді були відсутні жодні зовнішні ознаки пневмотораксу, а на рентгенограмі не були виявлені ані переломи ребер, ані рентгенографічні ознаки ушкодження легені та пневмотораксу. Ці ознаки (перелому та пневмотораксу) були виявлені лише через добу після зазначених вище подій.

Стверджує, що виявлений у ОСОБА_12 пневмоторакс (наслідок розриву легені) взагалі не пов`язаний з його діями, а висновки суду а цій частині вважає такими, що не ґрунтуються на досліджених доказах.

Наводить доводи, що суд першої інстанції не допитав експертів з приводу суперечностей у їх висновках та не взяв до уваги його твердження про те, що ініціація пневмотораксу внаслідок самостійних активних дій потерпілого ОСОБА_12 під час його перебування поза межами медичного контролю.

Зазначає, що з матеріалів кримінального провадження видно, що для проведення трьох судових медичних експертиз за № 3346e, 872e, 130 сторона обвинувачення в розпорядженні експертів взагалі не надавала рентгенограми органів грудної клітини потерпілого ОСОБА_12 від 06.09.2019, тому суд першої інстанції, надаючи оцінку цим доказам, не врахував, що за відсутністю такої медичної документації експерти дійшли помилкових висновків про те, що всі встановлені тілесні ушкодження, зокрема, розрив легені і пневмоторакс, спричиненні незадовго до первинного звернення за наданням медичної допомоги в КЗ «МКЛ № 6», тобто 06.09.2019.

Також суд першої інстанції, не врахував, що надалі для проведення судової медичної експертизи № 217Д комісія експертів дослідила рентгенограми органів грудної клітини потерпілого ОСОБА_12 від 06.09.2019 і зазначила, що на рентгенограмах органів грудної клітини потерпілого ОСОБА_12 , є непрямі (косвені) ознаки перелому шостого (підкреслено мною) ребра зліва по середньо-пахвовій лінії без зміщення уламків. Але, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що комісія експертів взагалі не навели у своєму висновку № 217Д які саме непрямі (косвені) ознаки перелому ребра мають місце, а також взагалі не вказали про наявність або відсутність на рентгенограмах потерпілого пневмотораксу.

Посилається на неналежну правову допомогу під час судового розгляду в суді першої інстанції до стадії судових дебатів, яка позбавила його можливості в порядку ст. 363 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), доповнити судовий розгляд клопотаннями з ініціювання ретельного допиту експертів з метою роз`яснення ними своїх суперечливих висновків, а також проведення слідчих експериментів з ним та свідками ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , чим суттєво порушено його право на захист і є підставою для скасування вироку.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з закінченням строків досудового розслідування, визначених статтею 219 цього Кодексу та жодній особі не було повідомлено про підозру. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що кримінальне провадження у цій справі було закрито слідчим з підстав п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, проте прокурор на підставі ч. 6 ст. 36 КПК, поза межами процесуального строку скасував постанову слідчого, у зв`язку з чим строки досудового розслідування у даному кримінальному провадженні закінчились і ОСОБА_7 не могли повідомити про підозру та висувати обвинувачення. Посилається на правовий висновок, викладений в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03 квітня 2023 року у справі № 367/1335/21.

В апеляційній скарзі представник потерпілого просить вирок суду в частині вирішення цивільного позову скасувати та стягнути на користь потерпілого 400 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що суд першої інстанції неналежним чином врахував фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення та рівень душевних страждань потерпілого, які він зазнав в результаті отриманих тяжких тілесних ушкоджень, не виконав належним чином положення ст. 127, 128 КПК та ст. 23, 1167, 1168, 1177 Цивільного кодексу України (далі ЦК) та невмотивовано стягнув значно менший розмір відшкодування порівняно з тим, який просив потерпілий.

Позиції учасників судового провадження.

Захисники та обвинувачений в судовому засіданні підтримали апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого і з підстав, викладених у скарзі, просили їх задовольнити. Заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та представника потерпілого, вважали її безпідставними і просили залишити без задоволення.

Прокурор в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу прокурора, який брав участь в суді першої інстанції та з підстав, викладених у скарзі просив її задовольнити.

Потерпілий та його представник підтримали апеляційну скаргу представника та прокурора і з підстав, викладених у скаргах просили їх задовольнити.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого...

За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції (1) зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови: (а) що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або (б) з порушеннями, та (2) може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо (1) про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або (2) якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі - ККС ВС) від 05 жовтня 2021 року у справі №589/5015/19, суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.

Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

В апеляційній скарзі та клопотаннях сторона захисту просила повторно дослідити частину доказів кримінального провадження та викликати і повторно допитати експертів (т. 4 а.с. 155-157, 211-213), які були задоволенні апеляційним судом, а щодо допиту всіх експертів, які проводили комісійну експертизу задоволено частково та здійснено повторне дослідження доказів.

Крім того, в судовому засіданні 23 травня 2024 року захисник ОСОБА_11 також заявив клопотання про витребування у потерпілого ОСОБА_12 та дослідження в судовому засіданні оригіналів рентгенограми грудної клітини останнього, яке також було задоволено апеляційним судом.

Суд апеляційної інстанції зважає на усталену практику суду касаційної інстанції, викладену, зокрема у постанові ККС ВС від 05 жовтня 2021 року у справі № 589/5015/19, відповідно до якої суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Сам апелянт визначає те коло питань, які є предметом перевірки апеляційного суду.

Таким чином, процесуальні вимоги сторін відіграють роль орієнтиру, показуючи, з якими частинами судового рішення учасник судового провадження не погоджується, та зобов`язують апеляційну інстанцію надати мотивовані відповіді на доводи апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Заслухавши думки сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційних скарг та повторно, безпосередньо дослідивши частину доказів у кримінальному провадженні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону суд першої інстанції виконав у повній мірі.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час оцінки доказів, перевіривши висновки і мотиви суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що такі доводи є необґрунтованими, а вирок суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості з огляду на наступне.

За змістом ст. 411 КПК судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: (1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; (2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; (3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; (4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Вирок підлягає скасуванню із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За результатами апеляційного розгляду вказаних підстав для скасування або зміни вироку суду не встановлено.

В апеляційних скаргах сторони наводили доводи, аналогічні з їхньою позицією в суді першої інстанції, які були належним чином перевірені судом.

Разом з тим, апеляційний суд на виконання вимог ст. 419 КПК, вважає за необхідне здійснити повторну перевірку таких доводів та викласти свої мотиви в їх спростування.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини скоєного кримінального правопорушення і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у його вчиненні, що підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та ретельно дослідженими судом наступними доказами, зокрема:

- показаннями потерпілого ОСОБА_12 , який в суді першої та апеляційної інстанції пояснив, що 06.09.2019 можливо приблизно о 19 год 20 хв він під`їхав додому в АДРЕСА_2 , припаркував авто на вільне місце, коли сидів у машині перед ним стояли 3 чоловіки, потім жінка попросила звільнити їх місце на що він відповів, що у багатоквартирному домі нікому не можуть бути присвоєні місця для парковки авто, на що обвинувачений ОСОБА_7 відповів що він пошкодує про це і йому пошкодять його авто, він почав діставати речі з авто, та в момент коли в нього були зайняті руки, його штовхнули та він спіткнувся через корні дерева, а коли він впав, то зверху нього була дружина обвинуваченого, а сам обвинувачений його захопив та почав душити руками, він впав і втратив свідомість, прийшов в себе коли обвинувачений бив його ногами, його зупинили прохожі, він піднявся щоб у відповідь нанести удар обвинуваченому, але травми були сильні, у нього нічого не вийшло, як потім виявилось, що його машина залишилась відкрита, а ключі від неї забрала ОСОБА_13 , і вона відмовлялась віддавати ключів, потім прибігла його дружина, приїхала швидка, та він поїхав до лікарні, де у нього виявили такі травми: закритої травми грудної клітини: чисельних саден грудної клітини, косих переломів 4-го, 5-го, 6-го ребер ліворуч по середньо-пахвовій лінії, лінійного розриву лівої легені, з розвитком в посттравматичному періоді міжтканьової емфіземи та лівостороннього пневмотораксу, та численні синці та забої, просить задовольнити заявлений цивільний позов і покарати обвинуваченого;

- показаннями свідка ОСОБА_15 , яка в суді першої інстанції пояснила, що вона дружина потерпілого ОСОБА_12 , з яким вона разом мешкає в АДРЕСА_2 , та 06.09.2019 ввечері вона знаходилась на кухні квартири, готувала вечерю, чекала на чоловіка, почула звук машини, чоловік припаркувався, вона виглянула у вікно та побачила чоловіка три і серед яких був обвинувачений ОСОБА_7 , який душив ОСОБА_12 та були ще мати обвинуваченого та його дружина, які вживали слабоалкогольні напої, ОСОБА_12 впав і втратив свідомість, у нього випали ключі від машини, ОСОБА_13 їх вхопила і в бардачку авто щось шукала, вона викликала швидку і поліцію, потім ОСОБА_7 підійшов до її чоловіка і почав його бити сильно і потім пригав на груди ОСОБА_12 , потім взяв ОСОБА_12 за руку і почав тягти на узбіччя, почала кричати на допомогу, прохожі були поруч, неповнолітні 6 чоловік, його почали проводити до лавки, ОСОБА_7 ударив ОСОБА_12 і він упав через огорожу. В результаті дій ОСОБА_7 її чоловік ОСОБА_12 проходив довготривале лікування;

- показаннями свідка ОСОБА_16 , який в суді першої інстанції пояснив, що він як лікар, проводив огляд потерпілого ОСОБА_12 , після проведення рентгену він побачив у нього забій грудної клітини, перелом ребер, пневмотораксу у потерпілого він не помітив на той момент, пам`ятає що потерпілий казав, що відбулась бійка із кимось, будь-якої винагороди від сторонніх осіб за поставлений діагноз ОСОБА_12 він не отримував;

- показаннями свідка ОСОБА_17 , який в суді першої інстанції пояснив, що він 06.09.2019 ввечері приїхав на вечерю до ОСОБА_12 , та побачили що у останнього побите обличчя, вияснилось що у нього виник конфлікт за парко місце по АДРЕСА_2 , його побили і ОСОБА_13 , сусідка його, забрала ключі від авто і потім вже віддала йому їх, вони поїхали до лікарні на машині ОСОБА_12 , в той час було багато людей, ОСОБА_12 був на обстеженні, йому робили рентген, коли вони виїжджали з лікарні помітили, що ліве заднє колесо на авто ОСОБА_12 було проколоте, потім зранку 07.09.2019 поїхали в лікарню ім. Мечникова, ОСОБА_18 проходив обстеження після обстеження відвезли його в лікарню 16, там йому призначили операцію і він там знаходився десь три тижні;

- показаннями свідка ОСОБА_19 , яка в суді першої інстанції пояснила, що події відбувались 06.09.2019 року, в АДРЕСА_2 , ввечері їй у двері постукала жінка потерпілого ОСОБА_12 та попросила про допомогу, коли вона вийшла на вулицю, то побачила потерпілого ОСОБА_12 , який сидів на підлозі та вид у нього був поганий, там були ще люди, зокрема обвинувачений ОСОБА_7 , вона дочекалась швидкої, допомогла і пішла. Як і хто наносив удари потерпілому ОСОБА_12 , зокрема чи наносив обвинувачений ОСОБА_7 - вона не бачила;

- показаннями свідка ОСОБА_20 , яка в суді першої інстанції пояснила, що 06.09.2019 року вона з ОСОБА_14 перебувала на вулиці біля буд. АДРЕСА_2 , та приїхав потерпілий ОСОБА_12 , припаркував своє авто біля їх вікон, вона підійшла до нього та попросила не ставити там своє авто, на що останній почав погрожувати та лаятись, вийшов ОСОБА_7 , який доводиться їй сином та намагався його словами заспокоїти, але той не зупинявся та вдарив головою її в область носа, від чого вона впала та їй почала надавати допомогу ОСОБА_14 , а ОСОБА_7 в той час почав заступатися за неї, а ОСОБА_12 намагався вдарити його, ОСОБА_7 лише оборонявся та потім вони разом із ОСОБА_12 впали на землю та там боролись, після чого вони поїхали у лікарню, у неї були виявлені легкі тілесні ушкодження, у ОСОБА_12 вона не бачила ушкоджень, та не бачила аби ОСОБА_7 наносив будь-які удари потерпілому ОСОБА_12 , як у неї в руках опинились ключі від авто ОСОБА_12 вона не знає, вона їх не забирала;

- показаннями свідка ОСОБА_21 , яка в суді першої інстанції пояснила, що вона на момент 2019 року працювала в лікарні ім. Мечникова та підтверджує свій лікарський висновок, в якому встановила у потерпілого ОСОБА_12 забій грудної клітини, перелом ребер із пневмотораксом. Вказує, що може бути таке, що ввечері пневмоторакс міг бути не виявлений на рентгені.

- показаннями неповнолітнього свідка ОСОБА_22 , в присутності законного представника ОСОБА_23 , який в суді першої інстанції пояснив, що 06.09.2019 2020 року, він був на спортивному майданчику в АДРЕСА_2 , разом із своїм знайомим та був свідком конфлікту між ОСОБА_20 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 стосовно парко місця, ОСОБА_20 попросила ОСОБА_12 не ставити авто на їх місце, на що той почав лаятись та вдарив її головою в обличчя, ОСОБА_7 почав заступатись за мати і штовхнув ОСОБА_12 , той перечепився і впав через лавку, та потім він пішов. Вказує, що він не бачив аби ОСОБА_7 наносив удар ОСОБА_12 , конфлікт до кінця він не бачив, як приїхала швидка та поліція він не бачив.

Винуватість ОСОБА_7 підтверджується і відомостями, які містяться в документах (письмових доказах) кримінального провадження та частково дослідженими в суді апеляційної інстанції, зокрема:

- протоколами проведення слідчих експериментів від 25.10.2019 та від 20.03.2020, за участю потерпілого ОСОБА_12 , під час якого останній вказував на механізм нанесення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_7 (т. 2 а.п.36-39, а.п.61-67);

- висновком судово-медичної експертизи № 3346е від 04.11.2019, відповідно до якої, у ОСОБА_12 виявлені наступні тілесні ушкодження: закритої травми грудної клітини: чисельних саден грудної клітини, косих переломів 4-го, 5-го, 6-го ребер ліворуч по середньо-пахвовій лінії, лінійного розриву лівої легені, з розвитком в посттравматичному періоді міжтканьової емфіземи та лівостороннього пневмотораксу, які відносяться до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння. Тілесні ушкодження у вигляді: численних саден обличчя, голови та правої вушної раковини, синця в лівій параорбітальній області, сколу емалі зубів верхньої щелепи, садна в поперековій області ліворуч та численних синців та саден правої верхньої кінцівці (як кожне окремо) відноситься до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки (т. 2 а.п. 43-48);

- висновком комісійної судово-медичної експертизи № 130 від 17.08.2020, відповідно до якої у ОСОБА_12 виявлені наступні тілесні ушкодження: закритої травми грудної клітини: чисельних саден грудної клітини, косих переломів 4-го, 5-го, 6-го ребер ліворуч по середньо-пахвовій лінії, лінійного розриву лівої легені, з розвитком в посттравматичному періоді міжтканьової емфіземи та лівостороннього пневмотораксу, які відносяться до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння. Тілесні ушкодження у вигляді: числених саден обличчя, голови та правої вушної раковини, синця в лівій параорбітальній області, сколу емалі зубів верхньої щелепи, садна в поперековій області ліворуч та численних синців та саден правої верхньої кінцівці (як кожне окремо) відноситься до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки; виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_12 не є характерними для спричинення їх самостійно (т. 2 а.п. 110-132);

- протоколом слідчого експерименту від 20.03.2020 р., за участю свідка ОСОБА_15 , під час якого остання вказувала на механізм нанесення тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_7 її чоловіку ОСОБА_12 (т.2 а.п.68-74). Відповідно до додаткового висновку судово-медичної експертизи №872е від 23.03.2023, виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_12 , механізм їх нанесення не суперечать тому, на який вказує свідок ОСОБА_15 , під час проведеного слідчого експерименту від 20.03.2020 року (т.2 а.п.78-80);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.03.2020 р., відповідно до якого, свідок ОСОБА_24 впізнає особу зображену на фотознімку № 4, як особу яка 06.09.2019 року в АДРЕСА_2 , нанесла тілесні ушкодження її чоловіку, ОСОБА_12 (відповідно до долученої довідки до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, особа зображена на фото №4 ОСОБА_7 ) (т.2 а.п.53-55,56);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.03.2020 р., відповідно до якого, потерпілий ОСОБА_12 впізнає особу зображену на фотознімку № 2, як особу, яка 06.09.2019 року в АДРЕСА_2 , нанесла йому тілесні ушкодження (відповідно до долученої довідки до протоколу особа зображена на фото № 2 ОСОБА_7 ) (т.2 а.п.57-59, 60).

Отже, усупереч твердженням у поданих апеляційних скаргах місцевий суд, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, дав їм належну оцінку в аспекті ст. 94 КПК з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також з`ясував передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування й ухвалив обґрунтоване та цілком мотивоване судове рішення.

Із матеріалів кримінального провадження, журналу судового розгляду та його технічної фіксації, вбачається, що суд повно та всебічно дослідив всі обставини кримінального провадження, вирішив у відповідності до закону клопотання сторін, належним чином перевірив версію сторони захисту і виклав переконливі мотиви в її спростування, які ґрунтуються на досліджених доказах, яким дав належну правову оцінку, в тому числі й тим, на які посилалась сторона захисту.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту, апеляційний суд доходить висновку, що за своїм змістом вони зводились до оспорювання тяжкості тілесного ушкодження, яке отримав ОСОБА_12 та оспорювання причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинуваченого та наслідком у виді тілесного ушкодження, зазначаючи, що пневмоторакс розвинувся у потерпілого в результаті його дій та відмови від отримання медичної допомоги.

Перевіривши такі доводи захисту, шляхом допиту експерта ОСОБА_25 та експерта ОСОБА_26 , які входили до комісії експертів, встановлено наступне.

В судовому засіданні 23.05.2024 експерт ОСОБА_25 в суді апеляційної інстанції підтримала надані нею висновки, роз`яснила висновки експертизи та пояснила про характер тілесного ушкодження, встановленого у ОСОБА_12 та його ознаки, які вплинули та визначення ступеня тяжкості.

Експерт пояснила, що вона безпосередньо проводила огляд потерпілого та його опитування щодо скарг на здоров`я. Частина документів була надана слідчим, частина документів була надана потерпілим, на підставі яких були і зроблені висновки.

На питання суду чи вплинуло б на висновок експертів надання первинної рентгенограми органів грудної клітини потерпілого, на якому зафіксований перелом ребра без зміщення, експерт повідомила, що висновки б не змінились, оскільки на комп`ютерній томографії вже були встановлені переломи трьох ребер, деякі з них з подвійним зміщенням. Травматичний процес почався ще 06 вересня (в день події злочину), які спричинили пошкодження легені, розвиток підшкірної емфіземи, лівосторонній гемопневмоторакс це наслідки отриманої травми і знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з отриманою травмою. І навіть, як би надали на дослідження перший рентгенівський знімок, експерт все одно б встановила вказані тілесні ушкодження. Тяжкість тілесного ушкодження встановлений не тільки за ознакою пневмотораксу, а й за ушкодженням легені. В даному випадку встановлені пошкодження у виді перелому трьох ребер, деякі зламані подвійно, які призвели до пошкодження легені, розвиток підшкірної емфіземи, гемопневмотораксу, які є наслідком отриманої травми 06 числа і були небезпечними для життя в момент їх заподіяння.

При цьому експерт пояснила, що переломи інших ребер могло не бути видно на першій рентгенограмі, а вони могли бути виявлені тільки при комп`ютерній томографії. Рентгенівський знімок робиться тільки в одній проекції, а при КТ робиться дослідження з різних проекцій і можна сконструювати каркас ребер грудної клітини і є більш точним та інформативним дослідженням.

Пневмоторакс в даному випадку є не ключовим для визначення ступеня тяжкості тілесного ушкодження, а є наслідком отриманого тілесного ушкодження. Період розвитку пневмотораксу в кожному випадку є індивідуальним.

Захисник в судовому засіданні аргументував свою позицію тим, що у потерпілого була встановлена тільки тріщина у ребрі потерпілого, проте такі твердження спростовані експертом з посиланням на медичні дослідження, зокрема висновок комп`ютерної томографії, на якому було встановлено переломи трьох ребер, деякі з них подвійні, які потягнули вищенаведені тілесні ушкодження.

За клопотанням сторони захисту у потерпілого витребуваний оригінал знімку і в судовому засіданні апеляційного суду від 18.07.2024 відкритий стороні захисту для дослідження в суді.

В судовому засіданні 13.08.2024 експерт ОСОБА_26 підтвердила раніше надані висновки експертиз та дала пояснення, зміст яких зводиться до того, що на першому знімку рентгенографічного дослідження може бути не виявлено переломів ребер зі зміщенням, оскільки знімок робиться тільки в одній проекції, проте для повного висновку потрібно робити комп`ютерну томографію, на якому і були виявленні вищенаведені переломи ребер у ОСОБА_12 . Гемопневмоторакс є наслідком отриманої травми.

Експерту ОСОБА_26 в судовому засіданні наданий оригінал знімку рентгенографії грудної клітини потерпілого, надрукованого на папері, який досліджений експертом за участю сторони захисту, та яка повідомила, що знімок є низької якості, проте лікар рентгенолог досліджує знімок на моніторі, де якість зображення краще. Проте, на питання представника потерпілого, експерт пояснила, що за даним знімком неможливо встановити наявність переломів інших ребер.

Враховуючи вищенаведені висновок судово-медичної експертизи № 3346е від 04.11.2019 та висновок комісійної судово-медичної експертизи № 130 від 17.08.2020 у взаємозв`язку з показаннями експертів, які були допитані в суді апеляційної інстанції, у колегії суддів не виникає сумнівів в доведеності характеру тілесного ушкодження, його ступеня тяжкості та наявністю прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_7 та тілесними ушкодженнями, заподіяними потерпілому ОСОБА_12 .

Отже питання механізму спричинення, характеру та ступеню тяжкості тілесного ушкодження, як кваліфікуючої ознаки застосованого закону України про кримінальну відповідальність, за яким ОСОБА_7 визнаний винуватим з достатньою ретельністю та повнотою встановленні, перевірена позиція захисту, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційних скарг захисту є необґрунтованими та спростовуються доказами кримінального провадження.

Вищевикладеним спростовуються і доводи апеляційної скарги обвинуваченого, що він не мав умислу спричиняти ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження та в область голови, а також грудної клітин та ребер ударів ногами не наносив. За його поясненнями потерпілий під час взаємного конфлікту із застосуванням взаємного фізичного впливу падав на землю, а також падав на лівий бік на бетонну лавку, внаслідок цього він можливо отримав лише тріщини в ребрах з лівої сторони тулубу. В подальшому під час медичного огляду потерпілий ОСОБА_12 відмовився від госпіталізації та в період з 22 години 06.09.2019 року до 15 годин 07.09.2019 діяв за власним розсудом, перебував поза межами медичного контролю та за наслідком необережних самостійних дій спричинив собі тріщини ребер, їх уламковий перелом, який і пошкодив легеню, за наслідком якого настав пневмоторакс.

Проте така версія подій повністю спростована доказами, дослідженими в суді першої інстанції та перевіреними апеляційним судом і розцінюється як спосіб реалізації свого права на захист, давати будь-які показання в свій захист, які спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину.

В спростування правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК вказує, що у потерпілого ОСОБА_12 06 вересня 2019 року о 21 години 20 хвилин при медичному огляді були відсутні жодні зовнішні ознаки пневмотораксу, а на рентгенограмі не були виявлені ані переломи ребер, ані рентгенографічні ознаки ушкодження легені та пневмотораксу. Ці ознаки (перелому та пневмотораксу) були виявлені лише через добу після зазначених вище подій. Твердження обвинуваченого, що виявлений у ОСОБА_12 пневмоторакс (наслідок розриву легені) взагалі не пов`язаний з його діями, а висновки суду в цій частині вважає такими, що не ґрунтуються на досліджених доказах, з мотивів, викладених вище щодо характеру тілесних ушкоджень потерпілого. Такі доводи апеляційної скарги обвинуваченого апеляційний суд відхиляє.

Посилання обвинуваченого, як на неповноту судового розгляду, що суд першої інстанції не допитав експертів з приводу суперечностей у їх висновках та не взяв до уваги його твердження про те, що ініціація пневмотораксу внаслідок самостійних активних дій потерпілого ОСОБА_12 , враховані та перевірені в суді апеляційної інстанції, зокрема за клопотанням сторони захисту передосліджена частина доказів кримінального провадження та допитані експерти.

Доводи обвинуваченого, що з матеріалів кримінального провадження видно, що для проведення трьох судових медичних експертиз за № 3346e, 872e, 130 сторона обвинувачення в розпорядженні експертів не надавала рентгенограми органів грудної клітини потерпілого ОСОБА_12 від 06.09.2019, тому суд першої інстанції, надаючи оцінку цим доказам, не врахував, що за відсутністю такої медичної документації експерти дійшли помилкових висновків, спростовані за результатами апеляційного провадження, в ході якого встановлено, що висновок рентгенографічного дослідження не є достатньо інформативним для діагностики і на ньому не були видні інші тілесні пошкодження, які були встановленні під час комп`ютерної томограми та були враховані експертами при визначенні тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого.

Посилання обвинуваченого на неналежну правову допомогу під час судового розгляду в суді першої інстанції до стадії судових дебатів, яка позбавила його можливості в порядку ст. 363 КПК, доповнити судовий розгляд клопотаннями про допит експертів, а також проведення слідчих експериментів з ним та свідками ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , чим суттєво порушено його право на захист і є підставою для скасування вироку, відхиляються апеляційним судом з таких підстав.

Під час досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_7 був представлений захисником ОСОБА_8 на підставі договору про надання правничої допомоги, при цьому обвинувачений був обізнаним зі своїми процесуальними правами, в тому числі і в будь-який час відмовитись або замінити захисника, проте цим правом не скористався. Під час вирішення питання в суді першої інстанції про закінчення стадії дослідження доказів та переходу до судових дебатів, не заперечував закінчити цю стадію і не зазначав про необхідність проведення слідчих експериментів або інших дій. В суді апеляційної інстанції обвинувачений не відмовився від послуг захисника ОСОБА_8 та не зазначав про неефективний правовий захист.

В апеляційному суді сторона захисту також не клопотала про надання доручення про проведення певних слідчих дій, зокрема слідчих експериментів тощо. На стадії судових дебатів в суді першої інстанції та апеляційного перегляду вироку у справу вступив як захисник, адвокат ОСОБА_11 , який займав активну захисну позицію, брав участь в допиті експертів, в дослідженні доказів кримінального провадження, подавав клопотання до апеляційного суду тощо.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає безпідставними доводи обвинуваченого про порушення права на захист та про неефективну правову допомогу, оскільки не отримання бажаного результату від судового розгляду кримінального провадження не можна ототожнювати з поняттями неефективності захисту.

Вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з закінченням строків досудового розслідування, визначених статтею 219 цього Кодексу та жодній особі не було повідомлено про підозру, апеляційний суд безпідставними.

В обґрунтування таких вимог захисник посилається на те, що кримінальне провадження у цій справі було закрито слідчим з підстав п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, проте прокурор на підставі ч. 6 ст. 36 КПК, поза межами процесуального строку скасував постанову слідчого, у зв`язку з чим строки досудового розслідування у даному кримінальному провадженні закінчились і ОСОБА_7 не могли повідомити про підозру та висувати обвинувачення. Посилається на правовий висновок, викладений в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03 квітня 2023 року у справі № 367/1335/21.

Як видно з матеріалів кримінального провадження 01.03.2022 слідчим СВ ВП № 1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК.

На момент прийняття рішення про закриття кримінального провадження залишалось 17 днів строку досудового розслідування. 11.01.2023 першим заступником керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра постанову слідчого від 01.03.2022 про закриття даного кримінального провадження скасовано.

Визначення залишку строку досудового розслідування, який встановив після скасування прокурором постанови про закриття кримінального провадження, позбавлене правового сенсу, оскільки відповідно до ч. 8 ст. 615 КПК (в редакції Закону № 2201-IX від 14.04.2022 чинній на час ухвалення прокурором рішення про скасування постанови про закриття кримінального провадження) у кримінальних провадженнях, в яких жодній особі не було повідомлено про підозру на дату введення воєнного стану, строк від зазначеної дати до дати припинення чи скасування воєнного стану не зараховується до загальних строків, передбачених статтею 219 цього Кодексу.

11.01.2023 скасована постанова про закриття кримінального провадження, а 25.01.2023 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК. З цього дня розпочався строк досудового розслідування, передбачений п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК, відповідно до якого з дня повідомлення особі про підозру досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

23.02.2023 досудове розслідування у кримінальному провадженні завершено направленням обвинувального акту відносно ОСОБА_7 до суду.

Таким чином, повідомлення про підозру ОСОБА_7 та скерування обвинувального акту у кримінальному проваджені відносно ОСОБА_7 до суду відбулось в межах строку досудового розслідування.

Помилковість правового висновку, викладеного в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі ККС ВС) від 03 квітня 2023 року у справі № 367/1335/21 щодо обчислення строків досудового розслідування, на який покликається захисник в апеляційній скарзі, констатована Об`єднаною палатою ККС ВС у постановах від 09 вересня 2024 року у справі справі № 759/7254/22 та від 01 квітня 2024 року у справі № 178/50/20. У цій справі Об`єднана палата ККС дійшла висновку, що у разі скасування прокурором постанови слідчого, дізнавача чи прокурора про закриття кримінального провадження, у якому жодній особі не було повідомлено про підозру, період з моменту винесення постанови про закриття кримінального провадження до моменту її скасування не включається до строку досудового розслідування.

Закриття кримінального провадження є однією з форм його закінчення, внаслідок чого строк досудового розслідування зупиняє свій перебіг з моменту прийняття постанови про закриття кримінального провадження.

Скасування постанови про закриття кримінального провадження щодо підозрюваного відновлює перебіг строку досудового розслідування, оскільки в такому випадку кримінальне провадження продовжується з тієї стадії, на якій воно перебувало до прийняття постанови про закриття кримінального провадження.

Тобто в період часу з моменту прийняття прокурором постанови про закриття кримінального провадження, у якому особі було повідомлено про підозру, до моменту скасування такої постанови прокурором вищого рівня досудове розслідування не здійснюється. Відповідно цей період не зараховується до строку досудового розслідування.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про наявність підстав для скасування вироку та закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора.

Прокурор вважає, що при призначенні покарання судом не було враховано тяжкість вчиненого злочину та обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку, яка була зазначена в обвинувальному акті, що, на думку прокурора, вплинуло на визначення міри покарання та призначення м`якого покарання, у зв`язку з чим міру покарання потрібно збільшити на пів року.

З такими доводами прокурора апеляційний суд погодитись не може, з огляду на наступне.

Покарання призначене ОСОБА_7 з належним дотриманням вимог ст. 50, 65 КК та з урахуванням ступені тяжкості вчиненого злочину, даних про його особу, відсутності обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання. Так, ОСОБА_7 вчинив умисний тяжкий злочин, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, характеризується задовільно, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення йому покарання, з урахуванням позиції потерпілого, у виді позбавлення волі та правильно вважав, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Санкція частини 1 статті 121 КК, передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 8 років. Суд першої інстанції, хоча прямо у вироку і не вказав, що врахував обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку, в той же час призначив покарання не у мінімальному розмірі, що свідчить про те, що вказане обставина була врахована судом.

Статтею 414 КПК як одну з підстав зміни вироку визначено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, а прокурор просить 6 років і 6 місяців, що, на думку апеляційного суду, не свідчить про суттєву диспропорцію між тим покаранням, яке призначив суд, і тим кримінальним правопорушенням, яке вчинив обвинувачений, та відомостями про його особу.

Таким чином, прокурор не навів в апеляційній скарзі належних доводів та аргументів, чому призначене обвинуваченому покарання є явно несправедливим внаслідок його м`якості, а всі обставини, які впливають на вид і розмір покарання враховані місцевим судом, а відтак призначене ОСОБА_7 покарання за вчинене кримінальне правопорушення є законним, обґрунтованим та достатньо мотивованим, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги прокурора не підлягають задоволенню.

Стосовно доводів апеляційних скарг прокурора та потерпілого щодо цивільного позову.

В апеляційній скарзі прокурор та представник потерпілого просили вирок суду в частині вирішення цивільного позову скасувати та стягнути на користь потерпілого 400 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Зазначають, що суд першої інстанції належним чином не врахував фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення та рівень душевних страждань потерпілого, які він зазнав в результаті отриманих тяжких тілесних ушкоджень, не виконав належним чином положення ст. 127, 128 КПК та ст. 23, 1167, 1168, 1177 Цивільного кодексу України (далі ЦК) та невмотивовано стягнув значно менший розмір відшкодування порівняно з тим, який просив потерпілий.

Апеляційний суд відхиляє такі доводи з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Частиною 1 ст. 128 КПК визначено, що особа якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК і при цьому застосовуються норми ЦПК.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Із систематичного аналізу норм закону випливає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством та судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При цьому розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону при ухваленні вироку суду в частині вирішення цивільного позову.

Так, відповідно до висновків судово-медичної експертизи № 130 від 17.08.2020 у ОСОБА_12 встановлені, зокрема закрита травма грудної клітини: чисельних саден грудної клітини, косих переломів 4-го, 5-го, 6-го ребер ліворуч по середньо-пахвовій лінії, лінійного розриву лівої легені, з розвитком в посттравматичному періоді міжтканьової емфіземи та лівостороннього пневмотораксу, які відносяться до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Суд вважає, що потерпілому була заподіяна моральна шкода, але враховує, що мова йде про розумне і справедливе відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення цивільного позивача з боку цивільного відповідача, а не про покарання останнього за його неправомірні дії, що не відповідало б принципам законодавства, визначеним статтею 3 ЦК України. За таких обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й, беручи до уваги глибину фізичних і моральних страждань потерпілого, відсутність істотних тривалих вимушених змін у їх життєвих стосунках, апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим рішення суду про стягнення на користь потерпілого моральної шкоди частково у розмірі 100 000 гривень.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

За результатами апеляційного перегляду оскарженого вироку апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статей 22, 94, 370, 373 КПК забезпечив повне та всебічне дослідження всіх обставин кримінального провадження, належним чином дослідив та оцінив всі докази і виклав переконливі мотиви чому він приймає їх до уваги. Суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК, і не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б могли бути визнані істотними в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК або потягнути несправедливість судового розгляду в даному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а вирок суду має бути залишений без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , представника потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2023 року стосовно ОСОБА_7 за частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4