В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2024 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в м. Ужгород кримінальну справу №308/16817/23, кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000460 від 27.05.2023 р. про обвинувачення :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Стрий, громадянина України, українця за національністю, тимчасово не працюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

-вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01.10.2019 року за ч.2 ст.186, ч.ч. 2,3 ст. 185, ч.2 ст. 190, з застосуванням ч.1 ст. 70 КК України до 4-х років позбавлення волі, звільненого 29.11.2022 по відбуттю покарання;

- вироком Ужгородського міськрайонного суду від 26.07.2023 року за ст. 395 КК України до 2-х місяців арешту;

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 190, ч.4 ст. 186 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

сторона обвинувачення :

з участю прокурора - ОСОБА_4

сторона захисту:

захисника - ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків, форми вини і мотивів кримінального правопорушення:

29 квітня 2023 року близько 20 години 00 хвилини, точного часу в ході досудового розслідування встановити не вдалося можливим, ОСОБА_3 , перебуваючи на залізничному вокзалі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », за адресою: АДРЕСА_3 , де на той час також перебував ОСОБА_6 , який у своєму користуванні мав належний йому мобільний телефон марки «TECNO SPARK» 8С (КG5n) 4/64 Гб , в цей час ОСОБА_3 , шляхом зловживання довірою потерпілого ОСОБА_6 , під приводом потреби в телефонному дзвінку, вирішив заволодіти вказаним мобільним телефоном останнього, в ході чого ОСОБА_3 , реалізуючи свій намір на кримінальне правопорушення, направлений на заволодіння чужим майном та звернення його на свою користь, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно небезпечних наслідків, з корисливих мотивів, попросив у ОСОБА_6 належний йому мобільний телефон, для здійснення дзвінка, пообіцявши його повернути.

В свою чергу потерпілий ОСОБА_6 , добровільно надав останньому свій мобільний телефон, після чого ОСОБА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, скориставшись тим, що ОСОБА_6 , не усвідомлює його злочинного наміру та не спостерігає за його діями, повторно заволодів належним потерпілому телефоном марки «TECNO SPARK» 8С (КG5n) 4/64 Гб, не маючи наміру повертати його потерпілому, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись вказаним майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_6 матеріального збитку на суму 2 136 гривень.

Окрім того, 06 серпня 2023 року , близько 04 години 30 хвилин ОСОБА_3 , перебуваючи на літній терасі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 підійшов до потерпілого ОСОБА_7 , з яким у нього зав`язалася розмова, в ході спільного вживання алкогольних напоїв, та у ході якої у ОСОБА_3 виник раптовий злочинний корисливий умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), в умовах воєнного стану. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на задоволення корисливого мотиву, ОСОБА_3 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою особистої наживи та збагачення за рахунок викраденого чужого майна, шляхом ривка з рук відкрито, повторно викрав у потерпілого ОСОБА_7 мобільний телефон марки «Huawei P30 RRO» в корпусі синього кольору вартістю близько 7666 грн., після чого ОСОБА_3 із викраденим майном , належним потерпілому ОСОБА_7 , з місця скоєння кримінального правопорушення втік , розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, тим самим відкрито викрав чуже майно, чим спричинив матеріальної шкоди потерпілому - ОСОБА_7 на загальну суму 7666,00 гривень.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися : - у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану; - у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно, ОСОБА_3 , вчинив кримінальні правопорушення , передбачені за ч.4 ст. 186 КК України та за ч. 2 ст. 190 КК України.

Судовий розгляд проведено стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно обвинувального акту згідно до вимог статті 337 КПК України.

Під час здійснення головуючим процесуальних дій по визначенню обсягу та порядку дослідження доказів, обвинувачений ОСОБА_3 вказав, що свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.2 ст.190 КК України визнає повністю. Вчинення кримінального правопорушення передбаченого за ч.4 ст. 186 КК України не визнав. Під час допиту обвинуваченого ОСОБА_3 в судовому засіданні по суті фактичних обставин справи відмовився надати суду покази в частині обвинувачення за ч.4 ст. 186 КК України. Показав, що він не вихвачував телефон з рук потерпілого. Наголосив, що потерпілий був п`яний, він сам не пам`ятає обставин. Що стосується епізоду заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно, ОСОБА_3 вину у вчиненому при обставинах виклаених в обвинувальному акті визнав повністю. Показав, що продав мобільний телефон іншій особі.

Не зважаючи на процесуальну позицію обвинуваченого ОСОБА_3 в судовому засіданні, його вина у вчиненні кримінальних правопорушень за встановлених судом обставин підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.

Так, потерпілий ОСОБА_7 , допитаний в судовому засіданні, показав, що він раніше не був знайомий з обвинуваченим ОСОБА_8 . Повертався вночі з мікрорайону « Шахта » на автомобілі « Таксі» до « пяного базару» , вийшовши з автомобіля служби « Таксі» виявив відсутність у нього мобільного телефону, який у нього випав . Він зайшов до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_5 », попросити продавця зателефонувати таксисту , щоб повернув йому телефон, він буде очікувати. Вказав, що чекав на перехресті доріг, після чого через 20 хвилин йому таксист підвіз телефон та він повернувся до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_5 », щоб подякувати продавцю. В той час там з`явився обвинувачений та його друг, і він на « радощах» вирішив пригостити їх та замовив 3 по 50 гр. алкогольного напою. Зазначив, що два чи три рази замовляв алкогольні напої. В ході спільного вживання алкогольних напоїв вони розмовляли . В подальшому друг обвинуваченого пішов, а вони двоє з обвинуваченим сиділи на бордюрі і тоді обвинувачений вихопив з його рук мобільний телефон і втік. Вказав, що він за ним не побіг в темний провулок, а кричав йому . В подальшому він телефонував на свій номер телефону, трубку підіймали, проте мовчали, нічого не казав, а в подальшому його телефон був поза зоною досяжності. Після чого він побіг додому, взяв телефон від мами та зателефонував в поліцію. Вказав, що це відбулось 06 серпня 2023 року близько 2-3 год. ночі, біля магазину « ІНФОРМАЦІЯ_5» в м. Ужгород. Вказав, що мобільний телефон йому не повернуто, шкода не відшкодована.

Потерпілий ОСОБА_6 , в судове засідання не зявився. Надав суду заяву відповідно до якої просить суд провести судовий розгляд без його участі.

Враховуючи, що потерпілий ОСОБА_6 подав до суду заяву про розгляд без його участі, заслухавши думку обвинуваченого, захисника, прокурора, які не наполягали на допиті потерпілого ОСОБА_6 , в судовому засіданні, суд, керуючись ст.325 КПК України, ухвалив рішення про проведення судового розгляду за його відсутності.

Як доказ вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 190, ч.4 ст. 186 КК України прокурор в судовому засіданні зазначає показання свідка: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Так, в судовому засіданні був допитаний свідок зі сторони обвинувачення ОСОБА_11 , який суду надав показання про те, що він працює фізичною особою-підприємцем, з обвинуваченим та потерпілими не знайомий. Показав, що на початку серпня 2023 року до нього підійшла знайома дівчина, яка проживала на АДРЕСА_5 , та попросила, щоб він здав телефон в ломбард. Він погодився та від свого імені здав телефон марки «Хуавей про» в ломбард «Сакура», за що отримав від дівчини 500,00 грн. Зазначив, що грошові кошти, які отримав за зданий телефон він передав дівчині, ім`я якої не пам`ятає. Він не запитував дівчину звідки у неї телефон. Також вказав, що через півтора тижня він забрав телефон з ломбарду , а через день здав його знову. В подальшому вказав, що імя дівчини - ОСОБА_13 .

Оцінюючи покази свідка ОСОБА_11 та потерпілого, суд вважає їх логічними та послідовними , такими, що узгоджуються між собою, не викликають сумнівів в їх достовірності, та враховує, що свідок попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, а свідчення надані під присягою, а відтак аналізуючи зміст показань свідка та потерпілого в частині обставин, які вони сприймали особисто, суд визнає їх належними, оскільки вони підтверджують обставини , що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та обставини, які мають значення для кримінального провадження, та допустимими доказами вини обвинуваченого в пред`явленому обвинуваченні.

З аналізу показів свідка у їх сукупності та нерозривному взаємозв`язку із показаннями потерпілого ОСОБА_7 , які є процесуальними джерелами доказів , у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджуються обставини того, що обвинувачений вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись вказаним майном на власний розсуд.

Обставин, регламентованих ст. 87 КПК України щодо свідка в ході судового розгляду встановлено не було.

Даних передбачених ч.2 ст. 96 КПК України стороною захисту відносно допитаного під час судового розгляду свідка для доведення недостовірності його показань надано не було.

Cуд вважає за необхідне зауважити, що до обсягу дослідження доказів у кримінальному провадженні було включено допит свідка обвинувачення ОСОБА_12 зазначеної у реєстрі матеріалів кримінального провадження. Однак стороною обвинувачення не забезпечено явку свідка обвинувачення ОСОБА_12 в судове засідання.

Судом було задоволено клопотання сторони обвинувачення про допит свідка ОСОБА_12 в судовому засіданні.

Слід зазначити, що судом та стороною обвинувачення вживались усі можливі заходи для допиту свідка ОСОБА_12 .

Суд неодноразово надсилав свідку ОСОБА_12 повідомлення про дату, час та місце розгляду справи , однак такі повернулись без вручення адресату.

Суд вжив всіх передбачених КПК заходів щодо забезпечення його прибуття в судове засідання, постановлені ухвали про привід свідка в судове засідання .

Відповідно до рапорту ст. ДОП СДОП ВП Ужгородського РУП ГУНП у Закарпатській області ОСОБА_14 свідка ОСОБА_12 (прож. За адресою АДРЕСА_6 ) доставити до суду неможливо, оскільки шляхом опитування сусідів встановлено, що гр. ОСОБА_12 більше року не проживає за вказаною у приводі адресою. Також під час опитування мешканців АДРЕСА_6 встановлено, що гр. ОСОБА_12 може проживати в АДРЕСА_7 .

Відповідно до заяви начальника Ужгородського РУП ГУНП у Закарпатській області ОСОБА_15 свідка ОСОБА_12 (прож. За адресою АДРЕСА_6 ) доставити до суду неможливо, оскільки шляхом опитування сусідів встановлено, що гр. ОСОБА_12 більше року не проживає за вказаною у приводі адресою.

Відповідно до повідомлення заступника начальника ВП №1 Ужгородського РУП ГУНП у Закарпатській області ОСОБА_16 свідка ОСОБА_12 (мешканки АДРЕСА_8 ) доставити до суду неможливо, оскільки за вищевказаною адресою знаходиться «Обласний соціальний центр матері та дитини`де гр. ОСОБА_12 проживала декілька місяців як одинока мати. Зі слів головного бухгалтера ОСОБА_17 , 1964 р.н., гр. ОСОБА_12 за погану поведінку у 2013 році була відрахована з соціального центру, з того часу будь-які контакти з нею були втрачені.

Судом належним чином були виконані вимоги ч. 6 ст. 22 КПК щодо створення необхідних умов для реалізації, зокрема, стороною обвинувачення її процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Суд зазначає, що прокурор не забезпечив участі свідка обвинувачення ОСОБА_12 для її безпосереднього допиту в судовому засіданні (що з огляду на вимоги ч. 3 ст. 23 КПК є обов`язком прокурора), а вжиті судом заходи із цього приводу не дали дієвих результатів.

Вказані правові висновки узгоджуються із правовою позицією, яку висловив ВС у постанові від 03 серпня 2021 року у справі № 761/6970/14-к, де ВС вказав : «Таким чином, місцевий суд правильно зазначив, що прокурор не забезпечив участі свідка обвинувачення для його безпосереднього допиту в судовому засіданні (що з огляду на вимоги ч. 3 ст. 23 КПК є обов`язком прокурора), а вжиті судом заходи із цього приводу не дали дієвих результатів».

У зв`язку з обєктивною неможливістю допиту свідка ОСОБА_12 , яка була включена стороною обвинувачення до обсягу дослідження доказів у кримінальному провадженні , протягом тривалого часу , суд визнав неможливим допит особи ОСОБА_12 .

Відповідно до ст. 23 ч.1 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Однією з загальних засад кримінального провадження є безпосередність дослідження показань яка передбачена ст. 7 КПК України. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених КПК. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених КПК.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Статтею 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу покладається на слідчого, прокурора, а обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

На підтвердження події вчинення кримінальних правопорушень та винуватості ОСОБА_3 у їх вчиненні стороною обвинувачення надані суду та безпосередньо у судовому засіданні дослідженні наступні докази :

Письмові докази щодо епізоду за ч.2 ст. 190 КК України:

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_18 від 26.05.2023 року, згідно якого заявник ОСОБА_18 повідомляє про те, що 29.04.2023 року його син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебував на залізничному вокзалі в м. Ужгород, де до нього підійшов хлопець та попросив здійснити дзвінок з його мобільного телефону. У подальшому його син надав телефон для здійснення дзвінка, однак в цей момент невідома особа втекла з місця події вкравши мобільний телефон.

- Протокол огляду місця події від 21.06.2023 року відповідно до якого дізнавачем СД Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_19 в присутності понятих було проведено огляд мобільного телефону марки «TECNO SPARK» DUAL CAMERA» , який вилучено та упаковано до спеціального пакету НПУ PSR1294805 та ілюстративна таблиця до протоколу;

- Постанова дізнавача ОСОБА_19 про визнання речовим доказом в кримінальному провадженні мобільного телефону марки «TECNO SPARK», який було упаковано до спеціального пакету НПУ PSR1294805;

- висновок експерта Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 23.06.2023 №СЕ-19/107-23/6156-ТВ згідно якого на підставі постанови дізнавача Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_19 проведено товарознавчу експертизу та згідно висновку: ринкова вартість наданого на дослідження мобільного телефону марки «Tecno» Spark 8C (KG5n) 4/64 ГБ, бувшого у використанні, з врахуванням ознак зносу, станом цін на 29 квітня 2023 року становить 2136,00 грн.;

- Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.07.2023 року відповідно до якого в присутності понятих свідок ОСОБА_20 на запитання дізнавача чи впізнає він кого-небудь із осіб, що зображені на фотокартках у фото таблиці АДРЕСА_6 , і якщо впізнає, то у зв`язку з якими обставинами він бачив таку особу (осіб), кого саме, по яким рисам, свідок ОСОБА_20 заявив, що він впізнає особу під номером № 3, у якої придбав мобільний телефон марки «TECNO SPARK», за загальними рисами обличчя, а саме: виглядом, кольором волосся, зачіскою, формою обличчя, розміром носа та формою губ. Серед осіб, які пред`являлися для впізнання під номером № 3 знаходився ОСОБА_3

- Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01.08.2023 року відповідно до якого в присутності понятих потерпілий ОСОБА_6 на запитання дізнавача чи впізнає він кого-небудь із осіб, що зображені на фотокартках у фото таблиці АДРЕСА_6 , і якщо впізнає, то у зв`язку з якими обставинами він бачив таку особу (осіб), кого саме, по яким рисам, потерпілий ОСОБА_6 заявив, що він впізнає особу під номером № НОМЕР_1 , з якою 29.04.2023 розпивав спиртні напої на залізничному вокзалі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , за загальними рисами обличчя, а саме: виглядом, кольором волосся, зачіскою, формою обличчя, розміром та формою губ. Серед осіб, які пред`являлися для впізнання під номером № 1 знаходився ОСОБА_3 .

Письмові докази щодо епізоду за ч.4 ст. 186 КК України:

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_7 від 06.08.2023 року, згідно якого заявник ОСОБА_7 повідомляє про те, що 06.08.2023 року біля 04:30 год. невідома особа чоловічої статі, віком близько 25-ти років, перебуваючи біля АВС «ІНФОРМАЦІЯ_3», що розташоване за адресою АДРЕСА_9 , відкрито заволоділа чужим майном без застосування насильства, а саме мобільним телефоном Huawei р30 pro, який невідомий вирвав з його рук;

- Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.08.2023 року відповідно до якого в присутності понятих потерпілий ОСОБА_7 на запитання слідчого чи впізнає він кого-небудь із осіб, що зображені на фотокартках у фото таблиці заявив, що він впізнає особу під номером №3, який 06.08.2023 приблизно о 04:30 год. перебуваючи поблизу магазину АВС « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що розташоване за адресою м. Ужгород, вул. П. Чубинського, 21-г, відкрито заволодів його мобільним телефоном «Huawei Р30 Рro» у корпусі синього кольору у силіконовому прозорому чохлі, з сім-карткою оператора «Київстар» НОМЕР_2 . Впізнання провів старший слідчий Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_21 . Відповідно до довідки до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.08.2023 року за участю потерпілого ОСОБА_7 на фото № 3 зображений ОСОБА_3

- Протокол затримання особи підозрюваної у вчиненні злочину від 06.08.2023 року відповідно до якого 06.08.2023 року о 12 год. 50 хв. було затримано ОСОБА_3 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення та слідчий СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області у присутності понятих , за участі захисника ОСОБА_5 здійснив обшук на підставі ч. 3 ст. 208 КПК України затриманої особи під час якого у ОСОБА_3 не було нічого виявлено та вилучено;

- Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 07.08.2023 року відповідно до якого в присутності понятих свідок ОСОБА_12 на запитання слідчого чи впізнає вона кого-небудь із осіб, що зображені на фотокартках у фото таблиці заявила, що вона впізнає особу під номером №4, який 06.08.2023 приблизно о 05:00 год. перебуваючи на автостанції в м. Ужгород, запропонував продати належний йому мобільний телефон марки «Huawei Р30 Рro» та пообіцяв грошові кошти в сумі 500,00 грн. за рисами обличчя, віком, зачіскою. Впізнання провів слідчий СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_22 . Відповідно до довідки до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 07.08.2023 року за участю свідока ОСОБА_12 на фото № 4 зображений ОСОБА_3

- Протокол про зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису від 07.08.2023 року відповідно до якого слідчим СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області знято відеозапис з камер внутрішнього відео спостереження магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3».

- протокол огляду відеозапису від 07.08.2023 року згідно якого слідчим СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатські області ОСОБА_22 було здійснено огляд матеріального носія та перегляд відеозапису на ньому, скопійованого, знятого на камеру відео спостереження в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_3», який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , який було відтворено у судовому засіданні в ході судового розгляду справи за участі сторін.

- оптичний носій до протоколу огляду відеозапису від 07.08.2023 року (диск) з відеозаписом з магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , який було відтворено в ході судового розгляду за участі сторін кримінального провадження.

- Постанова слідчого СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_22 від 07.08.2023 року, про визнання речовим доказом у кримінальному провадженні №0001637 від 06.08.2023 року односторонній оптичний диск з написом: «Axent CD-R 700MB/80MIN/52X», де наявне відео, яке знято на камеру відео спостереження в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_3 », за адресою: АДРЕСА_4 , який упаковано до паперового конверту з пояснювальними записами та приєднано до матеріалів кримінального провадження.

- Постанова слідчого СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_22 від 07.08.2023 року, про визнання речовим доказом у кримінальному провадженні №0001637 від 06.08.2023 року односторонній оптичний диск з написом: «My MEDIA 4.7GB/120MIN/16X», де наявне відео, яке знято на камеру відео спостереження «безпечне місто», яка розташована на АДРЕСА_10 , який упаковано до паперового конверту з пояснювальними записами та приєднано до матеріалів кримінального провадження.

- Протокол огляду від 10.08.2023 року відповідно до якого слідчим СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_22 за участю потерпілого ОСОБА_7 було проведено огляд картонної коробки білого кольору з мобільного телефону марки «Huawei Р30 Рro».

- Постанова слідчого СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_22 від 10.08.2023 року, про визнання речовим доказом у кримінальному провадженні №0001637 від 06.08.2023 року картонної коробки білого кольору з мобільного телефону марки «Huawei Р30 Рro».

- висновок експерта Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 18.08.2023 №СЕ-19/107-23/7773-ТВ згідно якого на підставі постанови слідчого Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_22 проведено товарознавчу експертизу та згідно висновку: ринкова вартість наданого на дослідження мобільного телефону марки «Huawei» Р30 Рro 8/128Гб, бувшого у використанні, з врахуванням ознак зносу, станом цін на 06.08.2023 року становить 7666,00 грн.

-Протокол проведення слідчого експерименту від 30.08.2023 року відповідно до якого слідчим проведено слідчий експеримент за участі потерпілого ОСОБА_7 , понятих, в ході якого потерпілий ОСОБА_7 , відтворив всі обставини та умови вчиненого відносно нього кримінального правопорушення. Під час слідчої дії здійснювалась відеофіксація даної слідчої дії, яка записана на оптичний носій;

Відеозапис слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_7 , який було відтворено у судовому засіданні в ході судового розгляду справи за участі сторін, відповідно до якого останній відтворив всі обставини та умови скоєння відносно нього кримінального правопорушення.

Cуд бере до уваги, що відеозапис є допоміжним засобом фіксації результатів слідчої дії.

-Відповідь на запит Повного товариства «Ломбард Сакура», згідно якої повідомлено Ужгородське РУП ГУНП в Закарпатській області про те, що смартфон Huawei Р30 Рro, s/n: НОМЕР_3 до відділення їхнього ломбарду закладав ОСОБА_11 06.08.2023 року за договором фінансового кредиту №0.23.08.24. Разом з тим повідомлено, що ОСОБА_11 виконав свої зобов`язання за договором фінансового кредиту, у зв`язку з чим предмет застави йому було повернуто 22 серпня 2023 року.

Аналізуючи вищезазначені письмові докази, досліджені в ході судового розгляду , зокрема протоколи слідчих дій, суд визнає їх належними та допустимими доказами, складені відповідно до вимог КПК України.

Окрім того, суд зазначає, що вимоги до оформлення протоколу, який фіксує хід і результати проведення процесуальної дії визначені в ст. 104 КПК України.

Згідно ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюютьнаявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Частиною 1 статті 86 КПК України передбачено, що доказ вважається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином, досліджені письмові докази суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87,99 КПК України, судом не в становлено та сторонами не доведено, дослідженими доказами в їх сукупності підтверджуються , як дата, час, місце, так і спосіб вчинення злочину, тобто обставини встановлені ст.91 КПК України. При цьому , надані у ході судового розгляду показання свідка та показання потерпілого кореспондуються з даними відображеними у протоколах, письмових доказах та узгоджуються між собою цілком і повністю в повній мірі.

Отже, суд визнає здобуті по даній справі докази допустимими, оскільки вони отримані в порядку, встановленому КПК України.

Доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено.

Стороною захисту в судовому засіданні заявлено клопотання про недопустимість доказів, а саме протоколу проведення слідчого експерименту від 30.08.2023 року відповідно до якого слідчим проведено слідчий експеримент за участі потерпілого ОСОБА_7 , оскільки така слідча дія була проведена без участі захисника та слідчою ОСОБА_22 , яка не входить до групи слідчих по даному кримінальному провадженні, а відтак є не уповноваженою.

Сторона захисту вважає, що оскільки слідчий експеримент від 30.08.2023 року який проведено за участі потерпілого ОСОБА_7 , проведено без участі захисника, результати такої слідчої дії є недопустимим доказом.

Надаючи оцінку з точки зору належності та допустимості зазначених доказів, суд виходить з наступного.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20.10.2011 року визнаватися допустимими і використовуватися як докази у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Згідно із ч. 2 цієї статті зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.

Оцінюючи доводи сторони захисту щодо недопустимості доказу, вказаний доказ, а саме протокол проведення слідчого експерименту від 30.08.2023 року відповідно до якого слідчим проведено слідчий експеримент за участі потерпілого ОСОБА_7 , на предмет допустимості, суд зазначає наступне.

За змістом статей 86-87 КПК України, ключовою умовою визнання доказів недопустимими є встановлення факту їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. При цьому, зібрані таким шляхом докази не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень і на них не може посилатись суд при ухваленні судового рішення, оскільки це порушує право особи на справедливий судовий розгляд.

Перевірка доказів на їх допустимість є однією з найважливіших гарантій забезпечення прав і свобод людини в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі. З огляду на це, суд має детально аналізувати надані сторонами докази на предмет їх допустимості.

Відповідно до ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Як убачається з дослідженого судом протоколу слідчого експерименту від 30.08.2023 року, слідчий експеримент було проведено у присутності потерпілого ОСОБА_7 та понятих. Під час цієї слідчої дії потерпілий ОСОБА_7 у присутності понятих, показав про обставини відкритого заволодіння його майном , яке мало місце 06.08.2023 року о 04 год. 30 хв. , відтворив всі обставини та умови вчиненого відносно нього кримінального правопорушення. За результатами проведеного слідчого експерименту було складений відповідний протокол, зміст якого відповідає положенням статей 104, 105 КПК України та який підписано усіма його учасниками без будь-яких зауважень та заперечень.

Указана слідча (розшукова) дія була проведена без участі захисника підозрюваного, участь якого у розумінні ст. 240 КПК не є обов`язковою.

Разом із тим, у судовому засіданні захисник не навів обґрунтування, як саме його присутність під час проведення 30.08.2023 року слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_7 могла позначитись на його результаті.

З огляду на викладене доводи захисника про недопустимість доказів, а саме протоколу проведення слідчого експерименту від 30.08.2023 року відповідно до якого слідчим проведено слідчий експеримент за участі потерпілого ОСОБА_7 , оскільки така слідча дія була проведена без участі захисника є безпідставними.

Вимога обов`язкової участі адвоката в ході проведення слідчого експерименту за участі потерпілого , не передбачена положеннями КПК, Конституції України чи міжнародних договорів України.

Про те, що участь захисника не обов`язкова під час проведення слідчого експерименту Верховний Суд зазначав у постановах від 25 березня 2021 року у справі № 367/5021/16-к; від 29 серпня 2023 року №176/1970/19 , провадження № 51-3695км22 .

Прокурором під час розгляду справи суду була надана постанова про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні від 07.08.2023 року, згідно якої заступником начальника СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_23 було визначено групу слідчих у кримінальному провадженні №0001637 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України у складі: слідчий СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_22 (старший групи), заступник начальника СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_24 , слідчий СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_25 , старший слідчий СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_21 , слідчий СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_26 , старший слідчий СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_27 , слідчий СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_28 .

Відповідно до пункту 1 частини 2статті 39 Кримінального Процесуального Кодексу України керівник органу досудового розслідування визначає слідчого ( слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування.

Об`єднана Палата Касаційного Кримінального Суду у Складі Верховного Суду у Постанові від 04 жовтня 2021 року у справі № 724/86/20 сформулювала висновок про застосування норм права, відповідно до якого:

За приписами статей 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.

Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані неуповноваженою на те особою".

Таким чином, слідча ОСОБА_22 мала відповідні повноваження у цьому провадженні, дані про це у виді відповідної постанови про призначення групи слідчих були надані стороною обвинувачення в судовому засіданні, подальшими рішеннями про зміну групи слідчих її повноваження не скасовувалися, а тому суд відхиляє доводи сторони захисту про неповноважність слідчої ОСОБА_22 у цьому провадженні.

З огляду на викладене, Суд не знаходить підстав вважати, що слідчий експеримент за участі потерпілого ОСОБА_7 , який відбувався за участі понятих проведено з порушенням вимог ст. 240 КПК.

На цих підставах Суд відхиляє доводи сторони захисту про недопустимість зазначеного доказу.

За таких обставин, суд приходить до обґрунтованого висновку, що протокол слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_7 , від 30.08.2023 року є допустимим доказом, оскільки він отриманий з дотриманням вимог ст.ст. 223, 240 КПК України, а тому суд бере його до уваги при ухваленні вироку.

Що стосується доводів сторони захисту про відсутність повноважень прокурорів у кримінальному провадженні та слідчого, який здійснював досудове розслідування, суд зазначає наступне.

Надаючи оцінку аргументам сторони захисту , суд виходить з наступного.

Постанова про призначення групи прокурорів та групи слідчих є процесуальним документом , з огляду на положення ст. 84 КПК України, не є доказом, а тому доводи сторони захисту про недопустимість постанови є безпідставними.

Така позиція суду, узгоджується з позицією Верховного Суду, зокрема викладеною у постанові від 29 червня 2023 року у справі № 759/9497/17.

Під час судового засідання прокурором було надано на підтвердження повноважень слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні : копію постанови про визначення дізнавача від 27.05.2023 року у кримінальному провадженні №0000460 ; копію постанови від 28.05.2023 року про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні №0000460; доручення про провадження досудового розслідування від 06.08.2023 року; постанову про визначення групи слідчих від 06.08.2023 року у кримінальному провадженні №0001637 від 06.08.2023 року; постанову про призначення групи прокурорів від 06.08.2023 року у кримінальному провадженні №0001637 від 06.08.2023 року; постанову від 07.08.2023 року про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні №0001637 від 06.08.2023 року; постанову про правову перекваліфікацію від 30.08.2023 року; постанову від 30.08.2023 року про призначення слідчої групи у кримінальному провадженні №0000460 від 27.05.2023 року; постанову від 30.08.2023 року про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні №0000460, постанову від 30.08.2023 року про об`єднання матеріалів досудових розслідувань.

Постановою першого заступника керівника окружної прокуратури прокурора ОСОБА_29 від 28 травня 2023 року у кримінальному провадженні №0000460 від 28.05.2023 відповідно до вимог ст. 37 КПК України було призначено групу прокурорів у складі прокурора ОСОБА_30 та прокурора ОСОБА_31 . Старшим групи прокурорів було призначено прокурора ОСОБА_32 .

Постановою про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні від 07.08.2023 року, заступником начальника СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_23 було визначено групу слідчих у кримінальному провадженні №0001637 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України у складі: слідчий СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_22 (старший групи), заступник начальника СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_24 , слідчий СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_25 , старший слідчий СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_21 , слідчий СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_26 , старший слідчий СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_27 , слідчий СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_28 .

Положеннями ст. 37 КПК України визначено, що прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.

Прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених частинами 4 та 5 ст. 36, ч. 3 ст. 313, ч. 2 ст. 341 цього Кодексу та ч. 3 цієї статті.

Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року (справа № 477/426/17, провадження № 51-4963 кмо 20) сформовано висновок про те, що постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами.

Враховуючи таку позицію суд вважає, що надання прокурором постанови про визначення групи прокурорів та слідчих під час розгляду справи в судовому засіданні для підтвердження повноважень під час досудового розслідування, не є порушенням вимог КПК України, що має наслідком визнання доказів недопустимими.

Відповідно до висновку про застосування норми права, який міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 лютого 2022 року в справі № 754/7061/15, за змістом статей 36, 37, 110 КПК України рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим КПК України вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у том числі, бути підписаною службовою особою, яка її прийняла.

Відсутність зазначеної постанови в матеріалах досудового розслідування або її непідписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень.

Суд звертає увагу, що прокурором було надано копії необхідних постанов для підтвердження повноважень прокурорів та слідчого, які відповідають передбаченим КПК України вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у том числі, підписані службовою особою, яка їх прийняла.

Таким чином, прокурор ОСОБА_33 та ОСОБА_4 , а також слідчі мали відповідні повноваження у цьому провадженні, дані про це у виді відповідної постанови про призначення групи прокурорів та групи слідчих були надані стороною обвинувачення в судовому засіданні, подальшими рішеннями про зміну групи прокурорів та слідчих їх повноваження не скасовувалися, тому суд відхиляє доводи сторони захисту про неповноважність прокурорів ОСОБА_33 та ОСОБА_4 , а також слідчої у цьому провадженні.

В судовому засіданні прокурор зазначив, що наявні описки в текстах процесуальних документів, а саме в постанові від 30.08.2023 року про призначення слідчої групи у кримінальному провадженні №0000460 від 27.05.2023 року та постанові від 30.08.2023 року про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні №0000460 не можуть свідчити про неправомірність даних документів.

Зазначення в постанові про призначення слідчої групи у кримінальному провадженні номер кримінального провадження №0000246 від 17.01.2013 року за ч.1 ст. 187 КК України, замість кримінального провадження №0000460 від 27.05.2023 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 190, ч.4 ст. 186 КК України оцінюється судом як технічна описка, нащо вказав і прокурор в судовому засіданні.

Вищевказані описки судом визнаються технічними та такими, що не впливають на розгляд судом даного кримінального провадження.

При цьому, суд зауважує, що усі слідчі дії проводилися уповноваженими на те особами, що підтверджується дослідженими документами, зокрема постановами про призначення групи прокурорів та слідчих.

Таким чином, прокурор ОСОБА_4 та ОСОБА_33 , а також слідча ОСОБА_34 мали відповідні повноваження у цьому провадженні, дані про це у виді відповідних постанов про призначення групи прокурорів та групи слідчих були надані стороною обвинувачення в судовому засіданні, подальшими рішеннями про зміну групи прокурорів та групи слідчих їхні повноваження не скасовувалися, а тому суд приходить до висновку про відхилення доводів сторони захисту про неповноважність прокурора та слідчого у цьому провадженні.

Щодо неврахування доказів сторони захисту

Щодо надання стороною захисту доказів того, що обвинувачений ОСОБА_3 на момент інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.4 ст. 186 КК України 06.08.2023 року близько 04 години 30 хвилин перебував в м. Стрий, де з банкомату знімав грошові кошти, а відтак не міг вчинити дане кримінальне правопорушення, суд зазначає наступне.

Стороною захисту в судовому засіданні на спростування доводів сторони обвинувачення щодо винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.4 ст. 186 КК України, надано копії платіжної інструкції від 06.08.2023 року №Р24А845140134D71543 та копію роздруківки з карткового рахунку про зняття готівки в банкомат Стрий, АДРЕСА_11 в сумі 3000,00 грн. 06.08.2023 року о 04 год. 35 хв. З пояснень захисника вбачається, що зазначені документи були надані сестрою обвинуваченого.

Аналізуючи надані стороною захисту докази, суд приходить до висновку, що надані документи є копіями та не містять в собі необхідних реквізитів, які притаманні для документів.

З копії платіжної інструкції від 06.08.2023 року №Р24А845140134D71543 вбачається, що ОСОБА_3 отримав на рахунок грошові кошти в сумі 4800 грн. - 06.08.2023 року 0 04:23год.

З копії роздруківки з карткового рахунку про зняття готівки в банкомат Стрий, АДРЕСА_11 в сумі 3000,00 грн. 06.08.2023 року о 04 год. 35 хв. неможливо встановити кому саме належить картка для виплат НОМЕР_4 з якої нібито було зняті грошові кошти в сумі 3000 грн.

Водночас зазначені роздруківки не відповідають вимогам статей 86, 94 та 99 КПК, оскільки стороною захисту не надано доказів того, яким шляхом, у розумінні частини третьої статті 93 КПК, і в якому порядку, передбаченому частиною першою статті 86 КПК, отримано відповідний доказ (постанова Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 333/1286/21 [46].

Суд позбавлений можливості врахувати зазначений доказ при ухваленні вироку, також оскільки вказані захистом обставини отримання цих документів не дозволяють перевірити їх автентичність.

З огляду на викладене, Суд не враховує зазначені документи при постановленні вироку.

Окрім того, суд зазначає, що надані стороною захисту докази також суперечать показам наданим обвинуваченим ОСОБА_3 в судовому засіданні, згідно яких останній суду показав , що він не вихвачував телефон з рук потерпілого, потерпілий сам перебував в стані алкогольного сп`яніння, він не пам`ятає обставин, що суперечить доводам сторони захисту про те, що ОСОБА_3 на момент інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.4 ст. 186 КК України 06.08.2023 року близько 04 години 30 хвилин перебував в м. Стрий, де з банкомату знімав грошові кошти.

Обвинуваченим ОСОБА_3 в ході судового розгляду справи не надано жодних показів про те, що 06.08.2023 року він перебував в м. Стрий, Львівської області, а відтак аргументи сторони захисту не узгоджуються з наданими показами обвинуваченого, а відтак суд приходить до висновку про відхилення доводів сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_3 на момент інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.4 ст. 186 КК України 06.08.2023 року перебував в м. Стрий, а відтак не міг вчинити дане кримінальне правопорушення.

Також, суд наголошує на тому, що стороною захисту на підтвердження своїх доводів не надано безумовних доказів того, що обвинувачений ОСОБА_3 06.08.2023 року перебував в м. Стрий та особисто знімав кошти з банкомату, а відтак не міг вчинити дане кримінальне правопорушення. Суду не надано фото або відеоматеріали з камер спостереження банкомату, які б свідчили про те, що 06.08.2023 року у м. Стрий ОСОБА_3 особисто, а не інша особа, знімав кошти з карткового рахунку.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що законодавець у ст. 290 КПК встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію одного з елементів права на справедливий суд, а саме надає сторонам майбутнього судового розгляду можливість ознайомитися з доказами і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду. Частина 11 ст. 290 КПК зобов`язує сторони кримінального провадження здійснювати відкриття одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду, а відповідно до положень частини 12 статті 290 КПК в разі, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Сторона захисту не здійснювала відкриття стороні обвинувачення додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду, а здійснила їх відкриття в судовому засіданні.

Оцінка позиції захисту

Версія подій, яка була представлена стороною захисту, полягає у тому, що обвинувачений ОСОБА_3 на момент інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.4 ст. 186 КК України 06.08.2023 року близько 04 години 30 хвилин перебував в м. Стрий, де з банкомату знімав грошові кошти.

Суд критично сприймає зазначену версію сторони захисту, адже вона не ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах та змісті протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 07.08.2023 року відповідно до якого в присутності понятих свідок ОСОБА_12 на запитання слідчого чи впізнає вона кого-небудь із осіб, що зображені на фотокартках у фото таблиці заявила, що вона впізнає особу під номером №4, який 06.08.2023 приблизно о 05:00 год. перебуваючи на автостанції в м. Ужгород, запропонував продати належний йому мобільний телефон марки «Huawei Р30 Рro» та пообіцяв грошові кошти в сумі 500,00 грн. за рисами обличчя, віком, зачіскою. Відповідно до довідки до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 07.08.2023 року за участю свідока ОСОБА_12 на фото № 4 зображений ОСОБА_3 .

Таким чином, версія сторони захисту суперечить дослідженим у судовому засіданні доказам, не створює обґрунтованих сумнівів у достовірності версії сторони обвинувачення, а тому відхиляється судом.

Таким чином, проаналізувавши вищенаведене та дослідивши в судовому засіданні вказані докази, суд дійшов висновку, що вони спростовують доводи сторони захисту.

Судом було вжито передбачені законом заходи для допиту усіх свідків, зазначених стороною обвинувачення та захисту, а також досліджені всі докази надані учасниками кримінального провадження.

Згідно ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, та сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду доказів.

Згідно ст. 84 КПК України:

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому нимКодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюютьнаявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно ст.370 КПК України, судове рішення ухвалюється судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду.

Відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, в рішенні «Коробов проти України» ЄСПЛ зазначив, що при оцінці доказів Суд як правило застосовує критерій доведеності вини поза розумним сумнівом, та така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Заслухавши покази обвинуваченого ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_7 , заслухавши покази свідка ОСОБА_35 , перевіривши надані стороною обвинувачення докази, оцінюючі кожний досліджений в судовому засіданні доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів -з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 , у скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.190 КК України та за ч.4 ст.186 КК України у відповідності до критерія доведеності вини " поза розумним сумнівом".

Окрім того, у відповідності до ч.4 ст.95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Отже, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, оцінивши їх в аспекті ст. 94 КПКз точки зору належності, допустимості й достовірності, а також з`ясувавши передбачені ст. 91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_3 , у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.190 КК України та за ч.4 ст.186 КК України.

Отже, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд вважає повністю доведеним висунуте ОСОБА_3 , обвинувачення за ч.2 ст.190 КК України та за ч.4 ст.186 КК України.

Дії ОСОБА_3 , суд кваліфікує, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно в умовах воєнного стану тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України та як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України.

При цьому суд бере до уваги, що під кваліфікуючою ознакою повторності, відповідно до ст. 32 КК України, розуміють, вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього кодексу. Кваліфікація повторності однорідних злочинів передбачає, що кожному із злочинів - елементів повторності, дається самостійна правова оцінка; причому особі за вчинення наступного злочину має інкримінуватись ознака повторності.

Також суд враховує, що з суб`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ст. 186 КК, характеризується лише прямим умислом і корисливим мотивом, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Відкрите викрадення чужого майна (грабіж) характеризується об`єктивними та суб`єктивними ознаками. Об`єктивні ознаки відкритого викрадення - це викрадення, що вчиняється у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи. Предметом грабежу є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи. Протиправність дій винної особи полягає в тому, що під час відкритого викрадення у винного немає жодного права і будь-яких підстав для вилучення майна у потерпілого. Інтелектуальні ознаки умислу проявляються в тому, що винний, протиправно вилучаючи майно, чітко усвідомлює незаконний характер своїх дій, розуміє, що не має на майно, яке він вилучає, жодного права. Вилучаючи майно, винний усвідомлює той факт, що воно вибуде з володіння власника чи законного володільця майна, розуміє, що власник чи законний володілець будуть позбавлені можливості реалізувати свої правомочності щодо цього майна. Вольова ознака прямого умислу характеризується бажанням настання суспільно небезпечних наслідків: винний бажає незаконно вилучити відповідне майно і позбавити власника чи законного володільця можливості володіти, користуватися чи розпоряджатися відповідним майном. У випадку звернення винним чужого майна у свою користь або в користь третіх осіб у діях винного є корислива мета, яку винний досягає самим фактом звернення майна. Грабіж потрібно вважати закінченим з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Таким чином, для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст. 186 КК має бути встановлено і доведено, що особа усвідомлювала те, що майно, яким вона заволодіває, є чужим для неї, свої дії вона вчиняє у присутності потерпілого або інших осіб, її дії помічені й оцінюються іншими як протиправні, а також передбачала суспільно небезпечні наслідки своїх протиправних дій і бажала їх настання.

Така позиція відповідає висновкам про застосування норми права, які містяться в постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 727/950/20).

Як встановлено із досліджених судом доказів, умисел ОСОБА_3 , був спрямований на предмет грабежу та, відповідно, матеріальну вигоду для себе. Такий висновок ґрунтується зокрема, на даних відображених у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 07.08.2023 року відповідно до якого в присутності понятих свідок ОСОБА_12 на запитання слідчого чи впізнає вона кого-небудь із осіб, що зображені на фотокартках у фото таблиці заявила, що вона впізнає особу під номером №4, який 06.08.2023 приблизно о 05:00 год. перебуваючи на автостанції в м. Ужгород, запропонував продати належний йому мобільний телефон марки «Huawei Р30 Рro» та пообіцяв грошові кошти в сумі 500,00 грн. Відповідно до довідки до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 07.08.2023 року за участю свідка ОСОБА_12 на фото № 4 зображений ОСОБА_3 .

Також при кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_3 , за ч.4 ст.186 КК України суд зазначає, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 з 24.02.2022 року на всій території України введено воєнний стан, строк дії якого надалі неодноразово продовжувався, та правовий режим воєнного стану діяв на час вчинення вказаних вище діянь.

З огляду на вищевикладене, дії обвинуваченого ОСОБА_3 повністю охоплюються складом злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 186 КК України грабіж, вчинений у великих розмірах чи в умовах воєнного або надзвичайного стану карається позбавленням волі на строк від семи до десяти років.

Згідно ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно - небезпечного діяння, яке містить склад злочину, який передбачено цим Кодексом.

Кримінальна відповідальність передбачає законно обґрунтований обов`язок обвинуваченого , який вчинив кримінальне правопорушення ,відповідальність за яке передбачена КК України, піддатися осуду з боку держави і бути покараним у повній відповідності із законом.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 у справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

Кримінальне провадження в частині обвинувачення за ч.2 ст. 190 КК України підлягає закриттю у зв`язку з декриміналізацією вчиненого діяння за ч.2 ст.190 КК України з огляду на наступне.

Зважаючи на набрання чинності 09 серпня 2024 року Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким ст. 51 КУпАП викладено у новій редакцій, враховуючи те, що прокурор просив закрити кримінальне провадження за ч. 2 ст. 190 КК України у зв`язку із декриміналізацією дій ОСОБА_3 , а обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник в судовому засіданні не заперечили проти доводів прокурора, суд приходить до наступного висновку.

На час, до якого відноситься інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_3 діяння, положення ч. 1 ст. 51 КУпАП діяли в редакції Закону № 1449-VI від 04.06.2009, згідно з якими було встановлено адміністративну відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати.

Викрадення чужого майна вважалося дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищувала 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 3 ст. 51 КУпАП в редакції Закону № 1449-VI від 04.06.2009).

Згідно з п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року. Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу України податкова соціальна пільга дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2023 встановлено в сумі 2684 грн., відтак податкова соціальна пільга у 2023 році складала 1342,00 грн.

Положеннями ч.2 ст. 190 КК України встановлено кримінальну відповідальність за шахрайство, вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому.

Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 51 КУпАП в редакції Закону № 1449-VI від 04.06.2009 у 2023 році на час, до якого відноситься інкриміноване ОСОБА_3 діяння, крадіжка чужого майна вважалася дрібною, якщо вартість такого майна на момент здійснення правопорушення не перевищувала 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 268,40 грн., якщо вартість викраденого майна перевищувала вказану суму то наставала кримінальна відповідальність.

Отже, на час, до якого відносять інкриміноване ОСОБА_3 діяння, заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно, вартістю понад 268,40 грн. кваліфікувалось за ч. 2 ст. 190 КК України шахрайство, вчинене повторно.

В той же час, 09.08.2024 набув чинності Закон України "Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів" № 3886-IX від 18.07.2024.

Цим Законом статтю 51 КУпАП викладено в новій редакції, відтак за ч. 1 ст. 51 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. 2 ст. 51 КУпАП з 09.08.2024, встановлено адміністративну відповідальність за дії, передбачена частиною першою цієї статті, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Чинність закону про кримінальну відповідальність у часі визначено положеннями ст. 4 КК України. Зокрема, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння (ч.2 ст. 4 КК України).

Частиною 6 ст. 3 КК України, визначено, що зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Станом на 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2684 грн, а 50% від його розміру становили 1342,00 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень ПК та Закону 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_3 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК, розмір заподіяної шкоди, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 190 КК України, становив 2684 грн (1342*2=2684).

Отже, має місце часткова декриміналізація, а саме діянь, які полягають у заволодінні чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство) вартістю до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність вчиненого ОСОБА_3 діяння, оскільки вартість майна, у здійсненні шахрайства якого він обвинувачується, згідно обвинувального акта (на 29.04.2023) становить 2136,00 грн., що не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 2684 грн.

Оскільки згідно обвинувального акту, розмір шкоди, заподіяний потерпілому обвинуваченим ОСОБА_3 становить 2136,00 грн., то такі його дії підпадають під регулювання Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно з пунктом 4-1 частини першої статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Відповідно до пункту 1-2 частини другої статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої цієї статті, якщо підозрюваний, обвинувачений заперечує проти закриття за цією підставою.

Частиною сьомою статті 284 КПК України передбачено, що ухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої або пунктом 1-2 частини другої цієї статті, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених статтею 479-2 цього Кодексу.

Суд здійснює судове провадження щодо діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, у загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 479-2 КПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 479-2 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує. За відсутності згоди обвинуваченого та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1-2 частини другої статті 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що обвинуваченим вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд ухвалює виправдувальний вирок.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник висловили згоду на закриття кримінального провадження щодо нього з підстави, передбаченої п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України.

Згідно ч.2 ст.4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Європейський суд з прав людини вважає, що ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Ніякого покарання без закону» є важливою складовою принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, згідно з яким за наявності відмінностей між чинним на час вчинення злочину кримінальним законом та законом, який набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди мають застосовувати той із них, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого.

Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію в часі.

Частиною 1 ст. 5 КК України визначено, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Тому наведені зміни в законодавстві, які пом`якшують кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшують становище особи, мають зворотну дію в часі.

За наведених вище обставин, суд вважає, що оскільки Законом №3886-ІХ підвищилась межа, з якої настає кримінальна відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, то вказані обставини є у даному випадку підставою для закриття кримінального провадження саме за п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України.

За таких обставин, кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 за ч.2 ст.190 КК України підлягає закриттю на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Отже, з урахуванням викладеного вище, висунуте ОСОБА_3 обвинувачення за ч. 4 ст. 186 КК України знайшло своє підтвердження, суд приходить до переконання, що подія кримінального правопорушення мала місце, вина обвинуваченого повністю доведена, а вчинене обвинуваченим ОСОБА_3 кримінальне правопорушення вірно кваліфіковано за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно в умовах воєнного стану.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

За результатами судового розгляду суд констатує, що сторона обвинувачення у змагальному процесі довела винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покараннявиправлення засудженого.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Обвинувачений на момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.4 ст.186 КК України досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність, будь-яким психічним захворюванням чи тимчасовим розладом психічної діяльності на той час не страждав, не страждає на такі і в теперішній час, поводиться адекватно. Тому суд визнає його осудним та відповідальним за скоєне.

Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 в зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 186 Кримінального Кодексу України.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 відповідно до статті 66 КК України не встановлено.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом згідно статті 67 КК України не встановлено.

Щодо призначення покарання.

При призначенні обвинуваченому виду та міри покарання суд враховує загальні засади призначення покарання, тобто призначає покарання в межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин та відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року " Про практику призначення кримінального покарання", визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із класифікації злочинів ( ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, вчинене умисно, з корисливих мотивів, та особу обвинуваченого ОСОБА_3 , який раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень проти власності , офіційно не працює та суспільно-корисною працею не займається, вчинив кримінальне правопорушення після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання, не звертався по медичну допомогу у КНП « Закарпатський обласний медичний центр психічного здоров`я та медицини залежностей» та відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання .

Зважаючи на положення статті 50 КК України якою встановлено, що «покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами», на положення статті 65 КК України, якою встановлено, що «особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень», враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого ОСОБА_3 відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбачене ч.4 ст. 186 КК України у вигляді позбавлення волі на певний строк в межах санкції частини вказаної статті.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення 06 серпня 2023 року тобто після постановлення вироку Ужгородського міськрайонного суду від 26.07.2023 року, але до повного відбуття покарання. Суд бере до уваги позицію сторони обвинувачення, який в судовому засіданні просив суд не враховувати вирок Ужгородського міськрайонного суду від 26.07.2023 року при призначенні остаточного покарання , а виконувати вирок Ужгородського міськрайонного суду від 26.07.2023 року самостійно.

Підстав для застосування до ОСОБА_3 вимог ст.ст.69, 75 КК України суд не вбачає з огляду на особу обвинуваченого, який скоїв нове кримінальне правопорушення після постановлення відносно нього вироку, а отже на шлях виправлення не став.

Саме таке покарання на думку суду буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд переконаний, що таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 слід рахувати з моменту його фактичного затримання, а саме з 06.08.2023 року о 12 год. 50 хв.

Вирішуючи питання про зарахування до строку відбування покарання обвинуваченому терміну попереднього ув`язнення на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, суд вважає зарахувати ОСОБА_3 строк його попереднього ув`язнення у період з 06.08.2023 року по день набрання даного вироку законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі .

Запобіжний захід

Відповідно до абз. 8 п. 2 ч. 3 та абз. 13 п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою у мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження та мотиви його ухвалення.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 23.09.2024 щодо обвинуваченого ОСОБА_3 , в межах кримінального провадження продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком до 19.11.2024 року.

Цивільний позов не заявлявся.

Процесуальні витрати. Згідно ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалою. Питання про судові витрати судом вирішується відповідно до ст. 124 КПК України. У відповідності до ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. Матеріали кримінального провадження містять документально підтвердженні витрати держави на проведення експертизи, тому вони підлягають стягненню з обвинуваченого.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України, з врахуванням доведеності обвинувачення у суді, з обвинуваченого на користь держави слід стягнути 956 гривень 00 копійок.

Речові докази і арешт майна

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ч. 9 ст. 100 КПК України.

Згідно ч. 9 ст. 100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Згідно п. 7 ч. 9 ст. 100 КПК України, документи, що є речовими доказами, залишаються у матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 369-371, 373-376 КПК України, суд , -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 ( вісім ) років .

Строк відбування покарання рахувати з моменту його фактичного затримання, а саме з 06.08.2023 року о 12 год. 50 хв.

Зарахувати ОСОБА_3 в строк відбуття призначеного покарання термін попереднього ув`язнення з 06.08.2023 року, (затримання на підставі ст. 208 КПК України) до вступу вироку в законну силу з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі на підставі ст. 72 ч. 5 КК України.

Запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу залишити без змін.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду від 26.07.2023 року, яким ОСОБА_3 призначено покарання у вигляді арешту строком на 2 (два) місяці, виконувати самостійно.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави судові витрати по справі в розмірі 956,00гривень за проведення судової експертизи. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ч.2 ст. 190 КК України закрити на підставі п. 4-1 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку із втратою чинності законом, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння.

Речові докази у кримінальному провадженні :

- телефон «TECNO SPARK», який було упаковано до спеціального пакету НПУ PSR1294805 та який переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_6 , після вступу вироку в законну силу - залишити останньому, як власнику;

- односторонній оптичний диск з написом: «Axent CD-R 700MB/80MIN/52X», де наявне відео, яке знято на камеру відео спостереження в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_3», за адресою: АДРЕСА_4 , який упаковано до паперового конверту з пояснювальними записами та приєднано до матеріалів кримінального провадження - після набрання вироком законної сили залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження;

- односторонній оптичний диск з написом: «My MEDIA 4.7GB/120MIN/16X», де наявне відео, яке знято на камеру відео спостереження «безпечне місто», яка розташована на АДРЕСА_10 , який упаковано до паперового конверту з пояснювальними записами та приєднано до матеріалів кримінального провадження - після набрання вироком законної сили залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження;

- картонна коробка білого кольору з мобільного телефону марки «Huawei Р30 Рro», яка передана на відповідальне зберігання ОСОБА_7 , після вступу вироку в законну силу - залишити останньому, як власнику.

Вирок може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою - в той же строк із моменту отримання його копії.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1