У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0004283, за апеляційною скаргою прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2023 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Янгіюль Ташкентської області Узбекістану, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого за ч. 1 ст. 185 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2023 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 180 годин.

Запобіжний захід ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою до набрання вироку законної сили змінено на особисте зобов`язання з обов`язками повідомляти суд про зміну свого місця проживання та звільнено з-під варти після оголошення вироку 09.10.2023.

Зараховано в строк покарання ОСОБА_6 строк тримання під вартою з 18.09.2023 до 09.10.2023 включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за вісім годин громадських робіт.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор ОСОБА_8 просить вирок скасувати в частині кваліфікації дій ОСОБА_6 та призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, а саме, у тому, що він 12.11. 2019 у період часу з 10:00 год до 16:00 год, діючи повторно, знаходячись у квартирі АДРЕСА_2 , в результаті раптово виниклого умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна, таємно викрав з комори вищезазначеної квартири соковижималку «Moulinex 753», яка належить ОСОБА_9 , спричинивши матеріальну шкоду на суму 1000 грн, тобто вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно за пом`якшуючої покарання обставиною - вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Призначити ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік. На підставі ст. ст. 75, 104 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік. В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор зазначив, що органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Зазначає, що при вирішенні питання про зменшення обсягу обвинувачення в частині кваліфікації дій обвинуваченого, суд не врахував кваліфікуючу ознаку - повторність, оскільки, на думку суду, ОСОБА_6 вважається згідно з положеннями ст. 89 КК України таким, що не має судимості за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.08.2020 щодо злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, який мав місце 11.07.2017, оскільки ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08.10.2021 його звільнено від призначеного покарання.

Прокурор із вказаними висновками суду щодо відсутності у діях обвинуваченого кваліфікуючої ознаки повторності не погоджується, виходячи з наступного.

Звертає увагу, що у примітці до статті 185 КК України зазначено, що у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Зазначає, що ОСОБА_6 11.07.2017 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, за яке його засуджено вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.08.2020 до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08.10.2021 ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.08.2020.

За оскаржуваним вироком, як органом досудового розслідування, так і судом встановлено фактичні обставини справи, відповідно до яких інкримінований злочин обвинуваченим вчинено 12.11.2019, тобто після вчинення попереднього корисливого злочину.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Вважає, що судом першої інстанції не застосовано закону України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню - ч. 2 ст. 185 КК України, неправильно кваліфіковано дії обвинуваченого, що потягло призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Апелянт зазначає, що суд при призначенні покарання, не врахував, що на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 був неповнолітнім. Тому, призначивши останньому покарання у виді громадських робіт строком 180 годин, суд порушив вимоги ст. 100 КК України, згідно якої громадські роботи можуть бути призначені неповнолітньому у віці від 16 до 18 років від 30 до 120 годин.

Звертає увагу, що відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 66 КК України прокурором в обвинувальному акті, як обставину, що пом`якшує покарання зазначено вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім. Разом з тим судом першої інстанції вказана обставина залишена поза увагою та не врахована при призначенні покарання.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

12 листопада 2019 року у період часу з 10:00 год до 16:00 год, ОСОБА_6 перебував у квартирі АДРЕСА_2 , де з умислом, який виник раптово, на таємне викрадення чужого майна, взяв з комори цієї квартири соковижималку Moulinex 753, яка належить ОСОБА_9 , спричинивши тим самим матеріальну шкоду потерпілій на суму 1000 грн. Після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Згідно з обвинувальним актом дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України є помилковою.

В обґрунтування своєї позиції суд першої інстанції зазначив, що інкримінована обвинувальним актом кваліфікуюча ознака повторність, не враховується, оскільки ОСОБА_6 вважається згідно п. 1 ст. 89 КК України таким, що не має судимості за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.08.2020 за ч. 2 ст. 186 КК України щодо злочину, який мав місце 11.07.2017, оскільки ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08.10.2021 його було звільнено від призначеного покарання. Щодо іншого кримінального провадження, яке перебуває на розгляді у Ленінському районному суді м. Миколаєва, то остаточне рішення не ухвалене.

Суд першої інстанції послався на положення ч. 4 ст. 32 КК України, згідно якого повторність відсутня, якщо за раніше вчинене кримінальне правопорушення особу було звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, установлених законом, або якщо судимість за це кримінальне правопорушення було погашено.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним у таємному викраденні чужого майна (крадіжці) та його дії кваліфіковані за ч. 1 ст. 185 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_5 частково підтримала апеляційну скаргу прокурора та заявила клопотання про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з втратою чинністю закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали клопотання прокурора про закриття кримінального провадження.

Потерпіла ОСОБА_9 належним чином повідомлена про дату та час апеляційного розгляду, до суду не з`явилася, про причини неявки не повідомила. Її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при ухваленні рішення, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційні скарзі прокурора доводи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Як убачається з оскаржуваного вироку, на день ухвалення рішення суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Так, 09 серпня 2024 року набув чинності Закон України № 3886-IX від 18.07.2024 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (далі - Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна) та передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 51 КУпАП, настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене, кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної п.п. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу, для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Зі змісту вироку вбачається, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185 КК України, ОСОБА_6 вчинив 12 листопада 2019 року.

Станом на 01 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1 921 грн, а 50 відсотків від його розміру становили 960,50 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, становив 1921 грн (960,50 х2=1 921).

Як убачається зі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження, діями ОСОБА_6 було заподіяно майнову шкоду потерпілій ОСОБА_9 у розмірі 1000 грн.

Положеннями ч. 1 ст. 3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч. 6 ст. 3 КК України).

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в ч. 1 ст. 5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Ураховуючи те, що вартість таємно викраденого ОСОБА_6 майна становила 1000 грн, тобто ця сума була меншою за розмір, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, колегія суддів вважає, що з огляду на передбачений ст. 58 Конституції України і ст. 5 КК України принцип зворотної дії закону в часі та відповідно до приписів п. 4-1 ч. 1ст. 284 КПК України, кримінальне провадження підлягає закриттю у зв`язку з втратою чинністю законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Тому, наведені зміни в законодавстві, які пом`якшують кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшують становище особи, мають зворотну дію в часі.

Положення п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України регламентують, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

За таких обставин, оскаржуваний вирок підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 185 КК України, підлягає закриттю на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

За такого, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, оскільки містить вимогу про скасування вироку, проте з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 284, 404, 405, 407, 409, 417, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_6 скасувати.

Кримінальне провадження №0004283 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, закрити на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з втратою чинністю закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3