Рівненський апеляційний суд
___________________________________________________________
В И Р О К

Іменем України

01 жовтня 2024 року м. Рівне

Справа № 159/6683/20

Провадження № 11-кп/4815/484/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2022 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0001422 від 12.11.2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Брест Брестської області (Республіка Білорусь), українця, громадянина Республіки Білорусь, зареєстрованого та фактично проживаючого по АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, працюючого різноробочим ФГ " ОСОБА_8 ", раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 307, ч.2 ст. 307 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду ОСОБА_6 в період часу з березня по серпень 2020 року, з корисливих мотивів, з метою отримання кримінальних прибутків, вчиняв всупереч вимогам Законів України "Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори", "Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів та зловживанню ними" від 15 лютого 1995 року, тяжкі злочини, пов`язані із незаконним придбанням, зберіганням з метою збуту та незаконним збутом наркотичних засобів.

Так, ОСОБА_6 , діючи з корисливих мотивів та керуючись прямим умислом, спрямованим на придбання та зберігання з метою збуту та на збут наркотичних засобів, при невстановлених досудовим слідством обставинах, даті та часі, незаконно придбав та, помістивши в пачку з під цигарок "Фест", незаконно зберігав з метою збуту в спеціально підготовленому для цього місці, яке розміщене неподалік магазину "Укроп", що по АДРЕСА_2 , наркотичний засіб, обіг якого обмежено - бупренорфін, у вигляді частини таблетки "Subutex", масою бупренорфіну 0,0036 г, який в подальшому 19 березня 2020 року, приблизно о 20 год. 15 хв., збув ОСОБА_9 (анкетні дані змінено), за що від останнього отримав грошові кошти в сумі 250 грн.

Крім цього, ОСОБА_6 , повторно, з корисливих мотивів, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на придбання та зберігання з метою збуту та збут наркотичних засобів, при невстановлених досудовим слідством обставинах, даті та часі, незаконно придбав та незаконно зберігав при собі наркотичний засіб, обіг якого обмежено - бупренорфін, у вигляді таблетки "Subutex" в блістері, масою бупренорфіну 0,0079 г, з метою його збуту, який в подальшому 05 серпня 2020 року, близько 15 год. 20 хв., на території дачного масиву "Дружба", що по АДРЕСА_3 , збув ОСОБА_9 (анкетні дані змінено), за що від останнього отримав грошові кошти в сумі 600 грн.

Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України, і призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст. 307 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

- за ч. 2 ст. 307 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна (додаткове покарання не призначене на підставі ст. 77 КК України).

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України, звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 3 років не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підставі ст. 72 КК України, зараховано ОСОБА_6 строк його попереднього ув`язнення за період з 20 листопада 2020 року по 25 листопада 2020 року до строку відбування покарання за даним вироком з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу щодо обвинуваченого ОСОБА_6 залишено попередній заставу.

Ухвалено, що після набрання вироком законної сили, заставу в сумі 40240 грн. 00 коп., внесену на депозитний рахунок ТУ ДСА України у Волинській області згідно квитанції АТ "Ощадбанк" від 24.11.2020 року, повернути заставодавцю ОСОБА_10 .

Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави процесуальні витрати по кримінальному провадженню в сумі 1307 грн. 60 коп. за проведення судових експертиз наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів.

Вирішено питання щодо речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 05 червня 2024 року касаційну скаргу прокурора задоволено частково. Вирок Волинського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року щодо ОСОБА_6 , яким скасовано вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2022 року в частині призначеного ОСОБА_6 покарання з відповідним призначенням покарання, ? скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Обрано обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 03 серпня 2024 року (ухвалою Рівненського апеляційного суду від 29 липня 2024 року продовжено ОСОБА_6 строк тримання під вартою до 26 вересня 2024 року включно; ухвалою Рівненського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року продовжено ОСОБА_6 строк тримання під вартою до 22 листопада 2024 року включно).

В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, покликається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вважає, що суд формально у вироку вказав на врахування при призначенні покарання обвинуваченому тяжкості злочинів, не надавши належної оцінки обставинам кримінальних правопорушень, зокрема, вчинення умисних тяжких злочинів. Враховуючи дані про особу обвинуваченого, на переконання прокурора, поза увагою суду залишилось те, що наведені обставини характеризують обвинуваченого в загально-соціальному плані, що жодним чином істотно не знижує ступінь тяжкості вчинених злочинів. Наведені судом обставини, на думку прокурора, лише дають підстави застосувати до ОСОБА_6 покарання, наближене до мінімальної межі покарань, передбачених санкціями ч.1 ст. 307, ч.2 ст. 307 КК України.

Вказує, що ОСОБА_6 вчинив тяжкі кримінальні правопорушення у сфері незаконного обігу наркотичних засобів з метою наживи. Обставини, що пом`якшують покарання не знаходять свого підтвердження.

Звертає увагу, що із врахуванням обставин та способу вчинення конкретних кримінальних правопорушень, наявних даних про особу винного, судом необґрунтовано призначено ОСОБА_6 покарання за вчинення злочинів, передбачених ч.1та ч.2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України. Також, призначаючи ОСОБА_6 покарання та вирішуючи питання про доцільність незастосування додаткового покарання у виді конфіскації майна за ч.2 ст. 307 КК України, яке є обов`язковим, суд першої інстанції не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого.

Також вважає, що судом повною мірою не вмотивовано можливість досягнення мети виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів за умови призначення заходу примусу нижче від найвищої межі та необґрунтовано звільнення від його відбування з випробуванням.

Просить вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02.02.2022 року відносно ОСОБА_6 скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим за ч.1 ст. 307, ч.2 ст. 307 КК України та призначити покарання за ч.1 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, за ч.2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, визначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією майна.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу, просив скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з неправильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням і необхідністю призначення додаткового покарання за ч.2 ст. 307 КК України у виді конфіскації майна, погодившись з врахуванням висновків ВС, викладених у постанові від 05.06.2024 року, з призначеним покаранням судом першої інстанції за інкриміновані злочини із застосуванням ст. 69 КК України, та визначеним остаточним покаранням на підставі ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, однак з конфіскацією майна, залишивши в решті вирок суду без змін, обвинуваченого, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається, фактичні обставини кримінального провадження, висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст. 307 КК України, як незаконне придбання, зберігання з метою збуту та збут наркотичного засобу та за ч.2 ст. 307 КК України, як незаконне придбання, зберігання з метою збуту та збут наркотичного засобу, вчинене повторно, а також вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання за ч.1 ст.307 КК України та основного покарання за ч.2 ст. 307 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України за інрикмінованими статтями, як і принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим при визначенні основного покарання обвинуваченому на підставі ст. 70 КК України в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому колегією суддів в цій частині вирок суду не перевіряється.

Вирішуючи питання про правильність застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням та незастосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, колегія суддів виходить з наступного.

Так в апеляційні скарзі прокурор вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням та на безпідставність незастосування додаткового покарання у виді конфіскації майна за ч.2 ст. 307 КК України.

Перевіривши наведені апеляційні доводи прокурора, колегія суддів визнає їх такими, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Згідно зі ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст.50 КК України мети покарання ? кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Колегія суддів бере до уваги те, що Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним»; «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

На думку колегії суддів, ці вимоги закону судом не в повній мірі дотримані.

Санкція ч. 2 ст. 307 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна, тобто додаткове покарання у виді конфіскації майна є обов`язковим.

Статтями 51 та 52 КК України встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчиненні злочинів, є конфіскація майна.

Відповідно до положень ст. 59 цього Кодексу покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині Кримінального кодексу.

Під корисливими спонуканнями з усталеної судової практики розуміється бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.

Таким чином, з вище наведеного слідує, що вирішуючи питання щодо призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд має виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву.

Із формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, яке учасниками судового провадження не оспорюється, вбачається, що при вчиненні ОСОБА_6 інкримінованого тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого, зокрема, ч.2 ст. 307 КК України чітко прослідковується корисливий мотив його вчинення, адже, він незаконно придбав та зберігав з метою збуту і збув наркотичний засіб, обіг якого обмежено (бупренорфін), за що отримав відповідні кошти.

За наведеного судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Натомість суд першої інстанції у вироку зазначив, що додаткове покарання у виді конфіскації майна, яке передбачене санкцією ч.2 ст. 307 КК України не призначає в силу вимог ст. 77 КК України у зв`язку із звільненням обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Проте, колегія суддів, не погоджується з висновком суду про застосування відносно ОСОБА_6 , з врахуванням встановлених судом першої інстанції обставин, положень ст. 75 КК України.

На переконання колегії суддів, судом не мотивовано належним чином висновок суду про необхідність застосування вимог ст. 75 КК України відносно ОСОБА_6 , які передбачають, що у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Наведених вимог закону суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 не дотримався.

Як убачається з вироку суду, вирішуючи питання про можливість звільнення обвинуваченого від призначеного покарання на підставі положень ст.75 КК України, суд першої інстанції зазначив, що зважаючи на наведені обставини щодо особи обвинуваченого в сукупності, вбачає можливим виправлення обвинуваченого без його ізоляції від суспільства.

Однак судом залишено поза увагою, що дані про особу обвинуваченого щодо визнання вини, щире каяття, вперше притягнення до кримінальної відповідальності, позитивна характеристика по місцю проживання і роботи, не перебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра, наявність двох малолітніх дітей, відсутність обставин, які обтяжують покарання, більш характеризують обвинуваченого в загально-соціальному плані та враховані судом, з рахуванням всіх встановлених обставин і кількості вчинених злочинів при призначенні більш м`якого покарання ніж передбачено законом, з чим погодилась і сторона обвинувачення, у зв`язку з чим, вирок суду в цій частині і не оскаржувався.

Проте, на переконання колегії суддів, зазначені обставини жодним чином не свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.

Застосовуючи інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням у даному випадку, суд належним чином не врахував конкретних обставин тяжких кримінальних правопорушень щодо незаконного придбання, зберігання з метою збуту і збут наркотичної речовини, залишивши поза увагою суспільну небезпеку даної категорії злочинів, що характеризуються підвищеною суспільною небезпечністю, яка полягає у поширенні та згубному впливі наркоманії і токсикоманії на здоров`я, свідомість психічно нестійких людей, їх мораль і спосіб життя, що призводить до поступового занепаду, деградації і навіть смерті.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням відповідно до положень ст. 75 КК України з покладенням відповідних обовязків, передбачених ст. 76 КК України, не навівши у вироку переконливих мотивів для прийняття такого рішення.

Таким чином, застосовуючи положення ст.75 КК України, суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (п.2 ч.1 ст.413КПК).

Колегія суддів звертає увагу, що кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів у даному випадку з врахуванням наведених обставин, беручи до уваги категорію даних злочинів, який відноситься до кримінальних правопорушень у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, кількість злочинів, їх суспільну небезпеку, саме таке покарання у виді позбавлення волі з застосуванням ст. 69 КК України з реальним його відбуванням в умовах ізоляції від суспільства з призначенням додаткового покарання у виді конфіскації майна за ч.2 ст. 307 КК України та визначенням остаточного покарання з застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 у зв`язку із ухваленням вироку Волинським апеляційним судом від 28 листопада 2023 року та призначенням останньому остаточного покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з конфіскацією майна відбував призначене покарання у ДУ «Городоцький випраний центр (№ 131)», що свідчить з повідомлення філії ДУ «Центр пробації» у Волинській області від 26.01.2024 року № 37/6/365-24, в якому міститься посилання на підтвердження з ДУ «Городоцький виправний центр (№131)» № 5/422 від 25.01.2024 року про прибуття ОСОБА_6 до місця відбування покарання (Т.2, а.с.135). Також з матеріалів кримінального провадження вбачається, що копія вироку Волинського апеляційного суду від 28.11.2023 року отримана органом пробації для виконання 12.12.2023 року (Т.2, а.с.127). З повідомлення органу пробації від 03.01.2024 року № 37/6/55-24 вбачається, що ОСОБА_6 знятий з обліку на підставі вироку Волинського апеляційного суду від 28.11.2023 року (Т.2, а.с.133).

З надання інформації від 14.06.2024 року № Сі/2273/4 ДУ «Луцький слідчий ізолятор» вбачається, що ОСОБА_6 13.06.2024 року прибув до ДУ «Луцький слідчий ізолятор» на підставі постанови ВС від 05.06.2024 року (Т.2 , а.с.196).

Однак колегією суддів з матеріалів даного кримінального провадження не представляється за можливе встановити чіткі дати перебування обвинуваченого ОСОБА_6 у ДУ «Городоцький випраний центр (№ 131)» у зв`язку з відбуванням ним покарання у виді обмеження волі, відтак колегія суддів позбавлена можливості застосування відносно ОСОБА_6 положень підпункту б) п.1 ч.1 ст. 72 КК України.

За наведеного, колегія суддів звертає увагу обвинуваченого, що питання, пов`язані із виконанням вироку вирішуються відповідно до положень розділу VIII КПК України.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України колегія суддів вважає за необхідне зарахувати обвинуваченому строк його попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку день попередьногого ув`язнення за день позбавлення волі.

За наведеного, оскаржуваний вирок не може залишатись чинним і з врахуванням положень ст. 420 КПК України підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку, а апеляційна скарга прокурора задоволенню.

Керуючись ст.ст. 373, 374, 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И ЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2022 року відносно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 307, ч.2 ст. 307 КК України скасувати в частині призначеного покарання та неправильного звільнення від відбування покарання.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним за ч.1 ст. 307, ч.2 ст. 307 КК України і призначити покарання: за ч.1 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки; за ч.2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з конфіскацією майна.

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з конфіскацією майна.

На підставі ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення за період з 20 листопада 2020 року по 25 листопада 2020 року, з 05 червня 2024 року по 01 жовтня 2024 року у строк покарання з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з 01 жовтня 2024 року.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а ОСОБА_6 ? в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Копію вироку негайно вручити ОСОБА_6 і прокурору.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3