Справа № 461/1854/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/433/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року у м. Львові Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 18 березня 2024 року щодо ОСОБА_6

з участю: прокурора ОСОБА_9

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

В С Т А Н О В И Л А:

цим вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з моменту його фактичного затримання, тобто з 06 лютого 2024 року.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою, застосований відносно ОСОБА_6 ухвалою - до вступу вироку в законну силу залишено без змін.

Вирішено питання з речовими доказами.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , 06 лютого 2024 року, приблизно о 08 год. 00 хв., перебуваючи у приміщенні костелу «In Town», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), у час запровадження воєнного стану, введеного, відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 р., у зв`язку із збройноюагресією російської федерації на території України з 05:30 год. по 24.02.2022 р., який продовжено до 14.02.2024 р. на підставі Указу Президента України № 734/2023 від 06.11.2023 р., з корисливих мотивів та з метою власного безпідставного збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, таємно, шляхом підбору ключа, відкрив дверцята до шафи № А9, звідки викрав із рюкзака, належного потерпілому ОСОБА_10 , грошові кошти на загальну суму 25000 грн., чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

Таким чином ОСОБА_6 вчинив дії, спрямовані на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України.

На вказаний вирок суду захисники обвинуваченого ОСОБА_6 адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить змінити оскаржуваний вирок, пом`якшити ОСОБА_6 покарання, визначивши таке остаточно із застосуванням ст. 69 КК України.

Свої апеляційні вимоги захисник мотивує тим, що призначене обвинуваченому покарання є надто суворим, не відповідає обставинам справи та особі обвинуваченого.

Звертає увагу, що обвинувачений є особою молодого віку, визнав вину, щиро розкаявся, під час досудового розслідування та судового розгляду висловив бажання відшкодувати завдану шкоду потерпілому.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок Галицького районного суду м. Львова від 18 березня 2024 року щодо ОСОБА_6 та повернути справу на новий розгляд до Галицького районного суду м. Львова в іншому складі суду.

Вважає, що призначене обвинуваченому покарання за ч.4 ст.185 КК України не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через надмірну тяжкість призначеного покарання.

На підтримку своїх апеляційних вимог захисник покликається, що суд першої інстанції хоча і послався на пом`якшуючі обставини, проте не взяв їх до уваги при ухваленні рішення, адже не було враховано такої обставини як добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди. Звертає увагу, що обвинувачений мав та має намір повністю компенсувати завдану ним шкоду, що не було враховано судом першої інстанції.

Також, зазначає, що суд розглядаючи справу в спрощеному порядку не провів допиту обвинуваченого в розумінні ст.351 КПК України.

Захисник ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилася, учасники провадження не заперечили про розгляд апеляційних скарг без її участі.

При апеляційному розгляді справи обвинувачений підтримав апеляційні скарги захисників. Захисник ОСОБА_8 підтримав подану ним апеляційну скаргу, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 підтримав частково.

Прокурор заперечив апеляційні доводи захисників, з огляду на безпідставність таких, та просив залишити без змін оскаржуване судове рішення.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кримінальне провадженні щодо ОСОБА_6 розглянуто в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Частиною другою ст. 394 КПК України передбачено, що судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як слідує із матеріалів кримінального провадження, перед прийняттям рішення про дослідження доказів у передбаченому ч.3 ст.349 КПК України порядку, суд попередньо з`ясував у обвинуваченого та інших учасників судового провадження, всі вищевказані в цьому законі обставини і, впевнившись що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, а його позиція добровільна, роз`яснив ОСОБА_6 наслідки розгляду провадження у зазначеному вище порядку, проти чого останній не заперечував.

Даних, які б свідчили про неналежне виконання судом вимог ч.3 ст.349 КПК України щодо роз`яснення порядку і наслідків розгляду кримінального провадження в передбаченому вище порядку, не встановлено.

За таких обставин суд обґрунтовано розглянув кримінальне провадження у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують особу останнього.

З огляду на наведене, висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів не перевіряє оскільки вони у судовому засіданні ніким не оспорювались і щодо них докази не досліджувалися відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, порядок застосування якої не був порушеним.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 підтвердив вищезазначені обставини, які зазначені в обвинувальному акті та надав суду показання про те, що все викладене в обвинувальному акті відповідає дійсності та ним не оспорюється. У вчиненому щиро розкаявся та просив суд суворо його не карати, вказавши, що повністю усвідомив протиправність своїх дій, а відтак доводи в цій частині захисника є безпідставними.

Щодо призначеного ОСОБА_6 покарання з яким не погоджується сторона захисту, то слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання у повній мірі відповідає вимогам закону.

Згідно матеріалів справи, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання місцевим судом у повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставини, при яких таке вчинено, дані про його особу, який на обліках в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, не працює, постійного місця проживання немає, раніше неодноразово судимий, наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття, визнання вини та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у межах санкції інкримінованої йому статті, а саме у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

На думку колегії суддів, такі висновки місцевого суд, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання.

Крім цього, колегія суддів, вважає не обґрунтованими доводи захисника про необхідність застосування до обвинуваченого положень ст.69 КК України.

За змістом ст.69 КК України вбачається, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Згідно роз`яснень п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», застосування ст.69 КК може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Аналіз положень ст. 69 КК України вказує на те, що для застосування цієї норми закону є не просто наявність сукупності обставин, визнаних судом такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого. Встановлені судом обставини також повинні відповідати критеріям, які здатні, з урахуванням характеру скоєного, знизити ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину.

На переконання колегії суддів, у даному випадку обставин, які б задовольняли ці критерії, відсутні.

Окрім того, обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 у цьому кримінальному провадженні - повне визнання вини, щире каяття, в їх сукупності, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який неодноразово судимий та після відбуття покарання у місцях позбавлення волі на шлях виправлення та перевиховання не став, а знову вчинив корисливий злочин, що свідчить про те, що він належних висновків для себе не зробив та вперто не бажає ставати на шлях виправлення, істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а тому є відсутніми підстави для обрання ОСОБА_6 заходу примусу в розмірі, нижчому від найнижчої межі.

Окрім того, згідно з матеріалами провадження обвинувачений ніде не працює і суспільно-корисною працею не займається.

Також, з матеріалів кримінального провадження слідує, що матеріальна шкода потерпілому відшкодована частково, а саме в сумі 9 020 грн, а тому лише бажання обвинуваченого відшкодувати її повністю в майбутньому не може слугувати обставиною, що пом`якшує покарання в розумінні ч.1 п.2 ст.66 КК України.

Таким чином колегією суддів не встановлено обставин неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, як покликаються захисники в апеляційній скарзі.

Призначене обвинуваченому покарання, яке за санкцією ч.4 ст.185 КК України є фактично мінімальним, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Підстави вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим внаслідок суворості відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги не містять правових підстав для скасування чи зміни оскаржуваного вироку суду, а отже такі визнаються судом апеляційної інстанції необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Крім того, за наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

апеляційні скаргизахисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Галицького районного суду м. Львова від 18 березня 2024 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка утримується під вартою, в цей же строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий:

Судді: