Справа № 442/1465/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/546/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 квітня 2024 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

представника цивільного позивача ОСОБА_11 ,

захисника ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 квітня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

У задоволенні цивільного позову Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Дрогобицької міської ради Львівської області до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням відмовлено.

Цивільний позов ОСОБА_13 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_13 108618,09 різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. В решті позову відмовлено.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної, моральної шкоди та витрат та правову допомогу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 15000 гривень витрат на правову допомогу. В решті позову відмовлено.

Вирішено питання про речові докази, арешт майна та процесуальні витрати.

Згідно оскаржуваного вироку суду, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , орієнтовно о 09.25 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «BMW» моделі «735І», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись вул. Дрогобицькою в селищі міського типу Меденичі Дрогобицького району Львівської область, в напрямку міста Львова, маючи намір здійснити поворот ліворуч та заїхати на АЗС «Укрнафта», проявив неуважність до дорожньої обстановки, не переконався у безпечності зміни напрямку руху, не надав дорогу зустрічному транспортному засобу та почав виконувати маневр повороту ліворуч для заїзду на А3С « ІНФОРМАЦІЯ_2 », виїжджаючи на смуху зустрічного руху, де зіткнувся з автомобілем марки «Renault» моделі «Megane», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який перевозив в салоні автомобіля пасажира ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та рухався у зустрічному напрямку в межах своєї смуги руху.

В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «Renault» моделі «Megane», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_9 , отримала тілесні ушкодження у вигляді дев?яти синців навколо обох очей, на передній поверхні лівого колінного суглоба та верхньої третини лівої гомілки, на правій щоці, відкриту черепно-мозкову травму у вигляді забійної рани м?яких тканин в ділянці чола, перелому лобної, решітчастої клиновидної (турецьке сідло, спинку сідла), скат, виросток потиличної кістки справа із порушенням цілісності медіальної стінки лівої орбіти, поверхонь тіла верхньої щелепи зліва, величної кістки та великого крила клиновидної кістки справа та із забоєм головного мозку та травматичним субарахноїдальним крововиливом, які маються характер тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент виникнення.

В даній дорожній обстановці, що призвела до дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля марки «BMW» моделі «735І», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем, грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (із змінами та доповненнями), зокрема:

Розділу 1 пункту: - 1.5: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров?ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; «дорожня обстановка - сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом»;

Розділу 2 пункту 2.3 підпунктів: -«б бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; -- «д не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Розділу 10 пунктів: -«10.1 - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; -«10.4 - перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам».

Допущені водієм ОСОБА_7 порушення вимог вищевказаних Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв?язку із виникненням дорожньо-транспортної пригоди і настанням шкідливих наслідків у вигляді заподіяння потерпілій ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, в результаті чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої потерпілій ОСОБА_9 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України.

На вказаний вирок суду захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити оскаржуваний вирок у частині призначеного обвинуваченому покарання, а саме на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, з визначенням йому іспитового строку.

Не оспорюючи кваліфікацію дій ОСОБА_7 та доведеності його вини у вчиненні ним інкримінованого йому злочину, захисник покликається, вирок суду є надто суворим і підлягає зміні у бік пом`якшення.

На підтримку своїх апеляційних вимог захисник покликається, що у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні ним зазначеного злочину не визнав, оскільки вважав, що у настанні вказаної вище ДТП також винен і водій іншого автомобіля. Даючи показання в ході судового розгляду справи, ОСОБА_7 пояснив, що обставини, які викладені в обвинувальному акті частково відповідають дійсності, він дійсно був учасником даної ДТП і дуже шкодує, що потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження та запропонував і надав їй посильну допомогу на лікування у розмірі 10 тисяч гривень. Свою вину у скоєнні ДТП не визнавав не через можливість уникнення відповідальності, а тому, що бажав щоб суд встановив істинні причини настання дорожньо-транспортної пригоди.

Звертає увагу, що ОСОБА_7 є людиною похилого віку, не є суспільно небезпечною собою, оскільки вчинив злочин з необережності, раніше не судимий, на даний час усвідомив свої дії, зробив правильні висновки, щиро розкаявся у скоєному, повністю визнає свою вину, сприяв розкриттю злочину і розслідуванню справи, оскільки не уникав слідчих дій, давав показання та відповідав на поставлені питання як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду справи, позитивно характеризується по місцю проживання, не має схильності до скоєння злочинів, так як до кримінальної відповідальності не притягався,

Акцентує, що обвинувачений неодноразово, як поза судом, так і під час судових засідань, просив пробачення у потерпілої, вживав заходів до відшкодування завданої їй шкоди, має постійне місце проживання і міцні соціальні зв`язки, не працює, бо є пенсіонером, сумлінно отримувався належної процесуальної поведінки як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду справи, що свідчить про те, що його вправлення і перевиховання можливе без ізоляції від суспільства та без позбавлення його волі. Також зазначає про відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Однак, суд першої інстанції, при ухваленні вироку, лише частково врахував наявні в обвинуваченого ОСОБА_7 пом`якшуючі покарання обставини і не знайшов підстав для застосування відносно нього вимог ст.75 КК країни, призначивши покарання, пов`язане із позбавленням волі.

При апеляційному розгляді справи обвинувачений та його захисник підтримали подану апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів, та просили таку задоволити.

Прокурор, потерпіла, її представник та представник цивільного позивача заперечили апеляційну скаргу сторони захисту з огляду на безпідставність такої, зазначивши про законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваного судового рішення.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Крім цього, згідно поданої апеляційної скарги сторона захисту не оспорює вид та розмір призначеного ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

В силу вимог ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Як вбачається з вироку суду при призначенні ОСОБА_7 покарання місцевим судом враховано характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, спосіб вчинення кримінального правопорушення і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення, особу обвинуваченого та стан його поведінки, те, що обвинувачений не усвідомив протиправність своїх дій, у вчиненому не розкаявся, раніше не судимий, є особою похилого віку, шкоду потерпілій ОСОБА_9 відшкодував частково, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Отже, на переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у межах санкції інкримінованої йому статті, а саме у виді 3 років позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки, у повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України.

З приводу апеляційних доводів захисника про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Колегія суддів враховує, що системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРДР (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що на даний час обвинувачений ОСОБА_7 вину свою визнав повністю та щиро розкаявся у вчиненому, оскільки жодних фактичних обставин кримінального провадження, встановлених місцевим судом, в апеляційному порядку не оскаржує.

Крім того, під час апеляційного перегляду обвинувачений пояснив, що у січні 2024 року на фронті загинув його зять, і він з дружиною усіляко допомагає доньці, яка залишилась одна із двома неповнолітніми дітьми та проживає у сусідньому селі, при цьому також вказав, що його син ОСОБА_15 є військовослужбовцем з 06.03.2022 року і постійно перебуває у зоні бойових дій, про що надав довідку з військової частини НОМЕР_3 . Також обвинувачений вказав, що він є особою похилого віку (73 роки), є пенсіонером, та має незадовільний стан здоров`я (додав медичні довідки) і пересувається із палицею.

Такі обставини колегія суддів визнає обставинами, які пом`якшують покарання.

Також колегія суддів враховує, що після події з боку обвинуваченого ОСОБА_7 вживались заходи для відшкодування заподіяної шкоди потерпілій, і така була відшкодована частково в сумі 10000 грн., про що потерпіла також не заперечила.

Крім цього, колегія суддів вважає, що відсутність даних про вчинення обвинуваченим інших правопорушень після ДТП, свідчить про його позитивну посткримінальну поведінку.

Отже, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та конкретні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу винного, який раніше не судимий, є особою похилого віку (1951 р.н.), частково відшкодував заподіяну шкоду, наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме визнання вини, щире каяття, незадовільний стан здоров`я обвинуваченого.

При цьому, колегія суддів враховує також відсутність даних про негативну посткримінальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 та також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Наведені вище обставини у своїй сукупності дають право апеляційному суду прийти до переконання, що ОСОБА_7 на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, а тому надалі досягнення мети його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж річного іспитового строку, що передбачено законом.

З урахуванням викладених вище обставин кримінального провадження, даних про особу винного, який на даний час не представляє підвищеної суспільної небезпеки, колегія суддів дійшла висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі й звільнення його на підставі ст.75 КК України від його відбування з випробуванням з іспитовим строком та з покладенням на обвинуваченого обов`язків, визначених ст.76 КК України.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, із звільненням від відбування основного покарання з випробуванням із встановленим іспитовим строком в один рік буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, а відтак буде досягнуто, передбачену ст.50 КК України, мету покарання.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задоволити.

Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 квітня 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити у частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю один рік.

Згідно п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції шляхом подання касаційної скарги на протязі трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: