ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 529/1660/22

провадження № 51-7201км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора (у режимі відеоконференції) ОСОБА_5 ,

захисників (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

(у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на вирок Полтавського апеляційного суду від 02 травня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0002216 від 06 липня 2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Шевченкове Шевченківського району Харківської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111-2 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Диканського районного суду Полтавської області від 01 вересня 2023 року ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ст. 111-2 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК України) у зв`язку із недоведенням того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів.

Полтавський апеляційний суд вироком від 02 травня 2024 року визнав ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111-2 КК України, та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах, органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги на строк 15 років з конфіскацією 1/2 частини майна, що належить ОСОБА_8 на праві власності.

Відповідно до обставин, детально викладених у вироку апеляційного суду, після того як з 25 лютого 2022 року на тимчасово окупованій території смт Шевченкове Куп`янського району Харківської області представниками окупаційної влади було припинено нормальну роботу державних установ та господарських підприємств України, ОСОБА_8 , будучи особою, негативно налаштованою до представників правоохоронних органів України, оцінивши ситуацію, що склалася, у період з третьої декади квітня по кінець червня 2022 року, діючи умисно, всупереч інтересам територіальної громади, а також інтересам держави України, співпрацював із представниками збройних формувань держави-агресора на території Шевченківської територіальної громади Куп`янського району Харківської області. Він, постійно перебуваючи в колі осіб із числа представників військових збройних формувань держави-агресора - російської федерації, добровільно надавав їм інформацію про місце мешкання учасників АТО, працівників правоохоронних органів, громадян України, які негативно налаштовані до представників окупаційних військ, допомагав облаштовувати незаконно зведені блокпости на території Шевченківської територіальної громади, пропонував місцевим мешканцям посередницькі послуги у вирішенні питань з військовим керівництвом окупаційної влади на території смт Шевченкове Куп`янського району Харківської області, тим самим всіляко підтримував у такий спосіб дії та рішення держави-агресора з метою завдання шкоди України.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок апеляційного суду та закрити кримінальне провадження.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:

· кваліфікуючи дії ОСОБА_8 за ст. 111-2 КК України, суд апеляційної інстанції не встановив, які саме дії держави-агресора підтримував засуджений;

· показання свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 надавали на підтвердження обвинувачення за ч. 7 ст. 111-1 КК України, отже при зміненому обвинуваченні за ст. 111-2 КК України ці показання не мають доказового значення. Зауважує, що з урахуванням показань указаних свідків ОСОБА_8 був виправданий місцевим судом;

· поза увагою апеляційного суду залишилися показання свідків сторони обвинувачення ОСОБА_19 та ОСОБА_21 у частині того, що він мав проукраїнську позицію, за що неодноразово був незаконно позбавлений волі, де до нього застосовували фізичний і психологічний вплив, що підтверджується, зокрема, фотознімками та відеозаписами, які надав свідок ОСОБА_22 , показаннями свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_22 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , допитаних місцевим судом;

· «Грамота» та «Благодарность» є недопустимими доказами, оскільки є чорно-білими копіями, не мають печатки, а також стороною обвинувачення не ідентифіковані підписи на вказаних документах. Стверджує, що ці документи з`явилися в матеріалах справи пізніше, ніж встановлено апеляційним судом. Більше того, допитаний у судовому засіданні слідчий ОСОБА_31 вказував, що огляд цих документів не проводив, речовими доказами їх не визнавав;

· доручення слідчому на здійснення досудового розслідування не відповідає положенням статей 110, 214 КПК України, що є підставою для визнання доказів недопустимими;

· свідки сторони обвинувачення, усупереч ст. 290 КПК України, стороні захисту відкриті не були. Також зауважує, що з указаними свідками він знайомий не був, останні його не впізнали та плуталися у свідченнях, а тому саме суд першої інстанції надав правильну оцінку їхнім показанням;

· апеляційний суд безпідставно відмовив стороні захисту в допиті свідка ОСОБА_32 та в задоволенні клопотання про проведення експертизи;

· КК України було доповнено ст. 111-2 лише 24 квітня 2022 року, проте стороною обвинувачення та судом, зокрема, не було встановлено час вчинення злочину, що має суттєве значення з огляду на приписи ст. 5 КК України;

· 10 вересня 2022 року з порушенням чинного законодавства був затриманий та підданий тортурам разом з іншими місцевими мешканцями, проте офіційне затримання на досудовому розслідуванні відбулося лише 14 вересня 2022 року. Стверджує, що працівники прокуратури здійснювали тиск на нього, його сім`ю, свідків і суддів;

· 10 вересня 2022 року під керівництвом та в присутності прокурора ОСОБА_33 був проведений обшук його будинку без ухвали слідчого судді, у ході чого були вилучені, зокрема, грошові кошти в розмірі 58 000 дол. США, золоті прикраси й інші речі, проте в матеріалах справи наявні лише телефони, паспорт, код, посвідчення працівника міліції та водійське посвідчення, що свідчить про пограбування прокурором будинку засудженого. Ці факти були встановлені під час розгляду справи місцевим судом, проте апеляційний суд на вказане уваги не звернув;

· апеляційний суд вийшов за межі обвинувального акта та був упереджений до ОСОБА_8 , безпідставно взявши його під варту. Вказує, що судом також необґрунтовано було відмовлено у задоволенні клопотань сторони захисту про перебування обвинуваченого поза межами скляного боксу, чим порушено ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

· рішення апеляційного суду не відповідає приписам ст. 370 КПК України.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги вказує, що:

· показання свідків сторони обвинувачення не підтверджують вчинення дій ОСОБА_8 , за які передбачена кримінальна відповідальність за ст. 111-2 КК України;

· апеляційний суд дослідив повторно лише докази сторони обвинувачення, безпідставно відмовив у допиті свідків сторони захисту, а також не допитав ОСОБА_8 . Наголошує, що цей суд позбавлений права давати іншу оцінку доказам без їх безпосереднього дослідження;

· суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував доказів сторони захисту, якими спростовується позиція сторони обвинувачення про надання засудженим російським військовим приміщення кафе, що належить його матері;

· стороною обвинувачення не доведено належним чином, що «Грамота», «Благодарность», «Трудовой договор Временной гражданской Администрации Харьковской области с работником администрации», «Выписка из приказа № 231» видані та підписані саме представниками окупаційної влади;

· у зміненому обвинувальному акті відсутнє посилання на те, що окупаційними органами чи збройними формуваннями були прийняті будь-які рішення для встановлення чи виявлення мешканців - учасників АТО, працівників правоохоронних органів та вороже налаштованих осіб до представників окупаційних військ. Крім того, в обвинувальному акті не зазначено конкретних дат, наслідків, мети та умислу ОСОБА_8 , а також не вказано, у чому полягає завдана шкода;

· рішення апеляційного суду не відповідає приписам ст. 370 КПК України.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок апеляційного суду та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:

· порушуючи ч. 3 ст. 404 КПК України, апеляційний суд повторно допитав лише свідків сторони обвинувачення, показання яких були суперечливими. Водночас необґрунтовано відмовив у повторному дослідженні доказів сторони захисту;

· суд апеляційної інстанції забороняв стороні захисту з`ясовувати у свідків обвинувачення причини надання різних показань у судах першої та апеляційної інстанцій, що порушило право ОСОБА_8 на захист;

· змінене в ході судового розгляду обвинувачення ОСОБА_8 не пов`язане з первісним, отже сторона обвинувачення фактично змінила діяння, обвинувачення в якому останньому не висувалося. Звертає увагу, що ОСОБА_8 не повідомлялася підозра у вчиненні злочину, передбаченого ст. 111-2 КК України;

· докази, на яких ґрунтується обвинувачення саме за ст. 111-2 КК України, у порядку ст. 290 КПК України стороні захисту не відкривалися;

· для спростування показань свідка ОСОБА_12 стороною захисту було заявлено клопотання про проведення експертизи, проте апеляційний суд безпідставно відмовив у його задоволенні та своє рішення не мотивував;

· провівши допит свідків сторони обвинувачення ОСОБА_34 , ОСОБА_20 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 (які не були допитані на досудовому розслідуванні), суд апеляційної інстанції вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, а тому показання цих свідків є недопустимими доказами;

· поза увагою апеляційного суду залишилося те, що «Грамота» і «Благодарность» на ім`я ОСОБА_8 були вилучені з порушенням вимог КПК України. Вказані документи не вилучалися в ОСОБА_8 , не є оригіналами, а підпис на них виконано пишучим приладом. Водночас у справі відсутні докази належності цього підпису ОСОБА_35 ;

· апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотань сторони захисту про перебування ОСОБА_8 поряд із захисниками, тобто поза межами скляної огорожі, що порушило його право на належний захист, адже звузило можливості користуватися порадами адвоката;

· рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

На касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 прокурор направив заперечення, в яких просив вказану скаргу залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор заперечував щодо задоволення касаційних скарг сторони захисту, просив вирок апеляційного суду залишити без зміни.

Засуджений і захисники підтримали подані касаційні скарги та просили скасувати вирок апеляційного суду.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як визначено ч. 2 ст. 420 КПК України, вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Водночас у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку, крім іншого, зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Проте, переглядаючи вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_8 , апеляційний суд не дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону з огляду на таке.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Апеляційне провадження є важливою гарантією досягнення мети і виконання завдань кримінального провадження. Підтверджуючи законність судових рішень, ухвалених судами першої інстанції, вносячи в них зміни, а також скасовуючи незаконні судові рішення, суд апеляційної інстанції тим самим забезпечує охорону прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована відповідна правова процедура.

Належний апеляційний перегляд забезпечує реалізацію права кожного на справедливий суд; перевірку законності й обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції; виправлення помилок у застосуванні норм матеріального чи процесуального права; недопущення виконання незаконних і необґрунтованих судових рішень.

Приписами ст. 420 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення. Водночас вирок апеляційного суду повинен відповідати загальним вимогам до вироків та повинен містити короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення та рішення по суті вимог апеляційної скарги. Рішення має містити відповідну власну оцінку та переоцінку доказів, у випадку, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку, що судом першої інстанції помилково було враховано той чи інший доказ як такий, що підтверджує вину особи, так і висновки щодо належності та допустимості доказів, які, на думку апеляційного суду, не є такими. В такому разі дотримання принципу безпосередності дослідження доказів апеляційним судом є обов`язковим.

Водночас перевірка повноти і правильності висновків місцевого суду за обґрунтованими вимогами про скасування оскарженого судового рішення, за апеляційною скаргою поданою на погіршення становища обвинуваченого, де йдеться про неповноту судового розгляду та/або невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, наводяться відповідні переконливі мотиви щодо того, що обставини, встановлені під час кримінального провадження, досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, має здійснюватися шляхом безпосереднього дослідження доказів, якщо доводи апеляційної скарги виглядають небезпідставними.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Апеляційний суд покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити й оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування судом норм матеріального і процесуального закону, безпомилковість вирішення тих питань, що підлягають з`ясуванню під час ухвалення судового рішення.

З огляду на приписи статей 370, 374, 420 КПК України, суд апеляційної інстанції має надати вмотивовані відповіді на всі доводи скарги і постановити законне та обґрунтоване рішення. Водночас положення статей 420, 421 КПК України пов`язують скасування вироку суду першої інстанції з наявністю відповідних підстав, які мають бути відображені в апеляційній скарзі прокурора, потерпілого чи його представника.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог КПК України, неповне дослідження доказів, ненадання цим судом належної оцінки наявним у матеріалах кримінального провадження доказам як кожному окремо, так і їх сукупності, на підтвердження чи спростування винуватості особи у пред`явленому обвинуваченні, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, за своїм змістом є адресованим апеляційному суду зверненням про повторне дослідження обставин справи.

Так, згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За приписами ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, що є важливою гарантією права на справедливий суд. Положення цієї норми необхідно розглядати як такі, що автоматично висувають вимогу про нове дослідження доказів у суді апеляційної інстанції кожного разу, коли йдеться про скасування виправдувального вироку.

Принцип безпосередності дослідження доказів на стадії апеляційного розгляду хоча і не є абсолютним, як у суді першої інстанції, але в ситуації, коли перед апеляційним судом ставиться питання про скасування виправдувального вироку і постановлення обвинувального вироку, цей принцип висуває більш суворі вимоги, ніж у разі скасування чи зміни обвинувального вироку, оскільки в такому випадку висновок про винуватість чи невинуватість особи робить безпосередньо апеляційний суд, який у зв`язку із цим має забезпечити всі гарантії права на справедливий судовий розгляд.

Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинуваченого, потерпілого, свідків, оголошення документів, відтворення відеозапису тощо. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду не тільки належним чином перевірити їх, але й здійснити оцінку за критеріями, визначеними в ч. 1 ст. 94 КПК України. Недодержання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальності сторін і свободи в поданні ними своїх доказів й у доведенні перед судом їх переконливості.

Отже, вибіркова перевірка доказів без безпосереднього дослідження тих, які було подано стороною захисту та покладено в основу рішення, за яким виправдано обвинуваченого, є істотним порушенням вимог КПК України, що тягне за собою скасування обвинувального вироку, ухваленого апеляційним судом.

Переглядаючи виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_8 , апеляційний суд зазначеного не врахував.

Як убачається з матеріалів справи, протягом здійснення провадження ОСОБА_8 заперечував свою причетність до інкримінованого йому злочину. Суд першої інстанції, проаналізувавши всі зібрані докази, з урахуванням показань обвинуваченого, свідків сторони обвинувачення та захисту, зокрема ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_25 , ОСОБА_22 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_29 , ОСОБА_40 , ОСОБА_27 , ОСОБА_26 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , письмових доказів сторони захисту (відповідь з Шевченківської селищної військової адміністрації Куп`янського району Харківської області від 30 березня 2023 року за № 02-28/484, відповідь з ГУНП в Харківській області від 05 квітня 2023 року за № 34аз/119/01/25-2023, повідомлення Старшого слідчого відділення № 3 СВ Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області про початок досудового розслідування від 14 березня 2022 року, акти комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок озброєної агресії Російської Федерації від 18 серпня 2023 року, фототаблиці з зображенням приміщення кафе та складського приміщення, відповідь з Ізолятора тимчасового тримання № 1 ГУНП в Харківській області від 01 березня 2023 року за № 4аз/119-37-1/01-23, витяг із журналу первинного обстеження осіб, які поміщаються в ІТТ) дійшов висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 111-2 КК України.

Не погодившись із таким рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій, наводячи аргументи, просив скасувати виправдувальний вирок і ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111-2 КК України.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого суду за вказаною апеляційною скаргою, частково дослідивши докази у кримінальному провадженні, дійшов висновку про обґрунтованість доводів прокурора, визнав ОСОБА_8 винуватим у вчиненні інкримінованого йому органами досудового слідства злочину й ухвалив обвинувальний вирок стосовно останнього, а виправдувальний - скасував.

Однак апеляційний суд не зважив на те, що в ситуації, коли під час процедури перегляду наявні підстави для ретельної перевірки аргументів сторони обвинувачення про неправильну оцінку доказів та про невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам справи, така перевірка здійснюється із додержанням вимог ст. 404 КПК України і включає безпосереднє дослідження всіх фактичних даних, які переоцінюються та стосуються обставин, які належать до предмета доказування.

Так, у ході апеляційного перегляду суд безпосередньо не дослідив доказів сторони захисту, які на переконання захисників, мають істотне значення для справедливого вирішення справи. Водночас апеляційний суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, показання свідків сторони захисту не взяв до уваги та не надав їм оцінки, враховуючи, що, зокрема, ці докази суд першої інстанції поклав, серед іншого, в основу рішення про виправдання ОСОБА_8 .

Отже, апеляційний суд, ухвалюючи протилежне рішення по суті, дослідив та оцінив докази сторони обвинувачення і залишив поза увагою докази й аргументи сторони захисту, що є несумісним із гарантіями, передбаченими ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим Верховний Суд звертає увагу, що відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного в постанові від 03 квітня 2023 року у справі № 537/984/20, під час апеляційного розгляду за апеляційною скаргою прокурора, потерпілого чи його представника з вимогою щодо постановлення нового вироку, за наявності доводів про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та/або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд має право повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, безвідносно до того, чи заявлено клопотання про повторне дослідження доказів.

Крім того, за приписами ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Так, зі зміненого обвинувального акта вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, тобто у вчиненні умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням, вчинені громадянином України, з метою завдання шкоди Україні, шляхом реалізації та підтримки рішень та дій збройних формувань держави-агресора.

Проте за результатом судового розгляду апеляційний суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111-2 КК України, а саме у вчиненні умисних дій, спрямованих на допомогу державі агресору (пособництво), збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, з метою завдання шкоди Україні шляхом реалізації та підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань та окупаційної адміністрації держави агресора.

Отже, Верховний Суд констатує, що апеляційний суд, формулюючи висновки, вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, оскільки ОСОБА_8 не висувалося обвинувачення у вчиненні умисних дій, спрямованих на допомогу окупаційній адміністрації держави-агресора, з метою завдання шкоди Україні шляхом реалізації та підтримки рішень і дій держави-агресора та її окупаційної адміністрації.

Тож оскаржений обвинувальний вирок апеляційного суду не можна вважати законним, обґрунтованим і вмотивованим, адже його ухвалено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, про що слушно йдеться в касаційних скаргах сторони захисту.

Тому вказане рішення підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України, а кримінальне провадження - призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

З огляду на допущені порушення колегія суддів позбавлена можливості надати оцінку іншим доводам, наведеним у касаційних скаргах сторони захисту.

У ході здійснення нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, ретельно з використанням усіх процесуальних можливостей перевірити доводи, зазначені в апеляційній скарзі прокурора, та аргументи сторони захисту, а також перевірити всі доводи в касаційних скаргах захисників і засудженого, надати на них вичерпні відповіді та ухвалити справедливе рішення, яке відповідатиме положенням ст. 370 КПК України.

Водночас, згідно з приписами ч. 3 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції.

Ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наявність ризиків, які передбачені ст. 177 КПК України, зокрема можливого переховування від суду, та з метою забезпечення виконання процесуальних рішень у справі, Верховний Суд вважає, що ОСОБА_8 необхідно обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Полтавського апеляційного суду від 02 травня 2024 року скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обрати ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 25 січня 2025 року включно.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3