ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1454/24 Справа № 653/3368/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

із секретарем ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10

захисника ОСОБА_11 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційні скарги прокурора, який приймав участь у розгляді справи у суді, ОСОБА_12 , представника потерпілого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 (із змінами та доповненнями), поданими на вирок Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 лютого 2024 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпропетровськ, має громадянство України, раніше не засудженого, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, із призначенням покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік.

ОСОБА_10 звільнений від зазначеного покарання на підставі ч.5 ст.74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, відповідно до п.3 ч.1 ст.49 КК України.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у м. Дніпропетровськ, має громадянство України, раніше не був засудженим, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, із призначенням покарання у вигляді позбавленням волі строком на 1 рік.

ОСОБА_9 звільнений від зазначеного покарання на підставі ч.5 ст.74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, відповідно до п.3 ч.1 ст.49 КК України.

Позовні вимоги потерпілого ОСОБА_7 до ОСОБА_10 та ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 4000000 грн та матеріальної шкоди у розмірі 1045000 грн задоволено частково і стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 у рахунок відшкодування моральної шкоди 200000 грн, з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 у рахунок відшкодування моральної шкоди 200000 грн. У решті позовних вимог відмовлено,

встановила:

Вироком суду встановлено (у межах зміненого прокурором обвинувачення), що 28 червня 2016 року біля 23 години 30 хвилин ОСОБА_9 , правомірно перебуваючи в спальній кімнаті домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 разом з ОСОБА_10 , в ході конфлікту, який виник між ними та ОСОБА_7 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень останньому, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переслідуючи мотиви особистих неприязних відносин, вчинили насильницькі дії, а саме ОСОБА_10 завдав ОСОБА_7 , який сидів на ліжку один удар тупим предметом по голові (потилиці). ОСОБА_9 продовжуючи обумовлені злочині дії, стягнув потерпілого з ліжка на підлогу та разом із ОСОБА_10 одночасно стали завдати чисельні удари, не менше 12-ти, руками та ногами по тулубу та голові потерпілого, чим спричинили ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, після травматична двостороння сенсоневральна туговухість 2 ступеню праворуч, 3 ступеню ліворуч, синців повік, лобної області та підборіддя, тобто тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров?я.

Дії ОСОБА_9 та ОСОБА_10 кваліфіковані судом як спричинення умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 338 КПК України потерпілому ОСОБА_7 судом роз`яснено його право підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі, після чого потерпілий заявив про підтримання обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі, викладеному в обвинувальному акті в редакції від 14 вересня 2018 року за ч. 2 ст. 187 КК України, відповідно до якого зазначено, що у 2016 році він запропонував його знайомому ОСОБА_9 вкласти грошові кошти у спільний бізнес з продажу морозива у м. Генічеськ, а саме у сировину для виготовлення морозива. ОСОБА_9 своєю чергою погодився закупити сировину й направив з ним у м. Генічеськ свого сина ОСОБА_10 . Так між ними були розподілені обов`язки, він займався виробничим процесом, а ОСОБА_10 повинен був займатись обліком проданого товару. Приблизно через тиждень у м. Генічеськ приїхав ОСОБА_9 й він пред`явив йому претензію, з приводу того, що за тиждень роботи не має грошових коштів та будь-якої звітності від його сина ОСОБА_10 , а також запропонував розробити чіткий механізм ведення обліку проданої продукції. Далі вони пішли в домоволодіння де проживали ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , де останні повідомили йому, що тепер він буде працювати на них, він своєю чергою виразив обурення з приводу даної заяви, у зав`язку з чим, ОСОБА_10 завдав йому декілька ударів заздалегідь підготовленою битою, після чого ОСОБА_10 та ОСОБА_9 почали завдавати йому удари у різні частини тіла, впродовж приблизно години. Надалі вони забрали у нього мобільний телефон, а також ключі від автомобіля та складу, де знаходилось його обладнання. Через деякий час прийшов ОСОБА_13 , який вимкнув світло на території пансіонату, де вони перебували, задля того, щоб ОСОБА_10 та ОСОБА_9 непомітно вивели його до автомобіля. Далі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 затягнули його до автомобіля й відвезли його на сусідню вулицю, під час чого погрожували йому, що якщо він звернеться до поліції вони його вб`ють, та сказали йому, щоб він поїхав та забув про його обладнання. Після чого вони висадили його, віддали йому телефон та ключі від автомобіля, при цьому залишивши в себе ключі від складу з обладнанням. Він зайшов у двір ОСОБА_14 , яка працювала у них реалізатором та проживала на вилиці де його висадили й вона поїхала з ним до лікарні у м. Генічеськ. У лікарні було викликано поліцію, які зафіксували факт його побиття.

У поданих апеляційних скаргах:

- прокурор ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку із допущеними судом істотними порушеннями кримінально-процесуального закону та призначити новий розгляд матеріалів кримінального провадження у суді першої інстанції.

Представник державного обвинувачення, із посиланням на вимоги ст.370 КПК України та положень пп.15-18 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06. 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму ВСУ з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», зауважує, що під час розгляду кримінального провадження у суді прокурором було змінено обвинувачення у порядку ст.338 КПК України і формулювання викладено із описом та кваліфікацією дій ОСОБА_15 за менш тяжким складом ч.1 ст.122 КК України.

Потерпілий ОСОБА_7 , скориставшись наданим йому законом правом, підтримував обвинувачення щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за ч.2 ст.187 КК України, тобто, за попереднім змістом обвинувачення.

Усупереч положенням ст.374 КПК України, суд у мотивувальній частині вироку, формально перерахувавши докази, не зазначив, які ж саме фактичні дані, що містяться у цих доказах, підтверджують обставини, які підлягають доказуванню у цьому провадженні. Зокрема, ухвалюючи вирок за ст.122 КК України, суд лише зазначив, що обвинувачення ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , яке підтримував потерпілий за ч.2 ст.187 КК України, не знайшло свого підтвердження поза розумним сумнівом, оскільки сукупність досліджених доказів не дають можливості суду дійти іншого висновку, та надати іншу кваліфікацію дій обох обвинувачених, аніж за ч.1 ст.122 КК України.

Суд не умотивував рішення про причини та підстави відхилення доводів потерпілого ОСОБА_7 про вчинення щодо нього нападу обвинуваченими та примусового вилучення ключів від складу, на якому потерпілий згодом виявив відсутність промислового обладнання. Крім того, потерпілий у своїх показах неодноразово посилався на свідка ОСОБА_16 як прямого очевидця подій, однак, у вироку суд також не навів мотивів , за якими він такі пояснення не враховує.

За такими підставами прокурор вважає, що вирок суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості і вважає за необхідне просити про його скасування.

- потерпілий ОСОБА_7 просить про скасування вироку суду першої інстанції та про ухвалення нового вироку, за яким обох обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 визнати винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України та призначити покарання у межах санкції зазначеної статті закону, задовольнивши також заявлені позовні вимоги.

Зокрема, потерпілий посилається на вкрай тривалий судовий розгляд зазначеної справи, з приводу чого він подав скаргу до ЄСПЛ; наполягає на наявності у діях батька та сина ОСОБА_15 складу саме розбою щодо нього і вважає дії прокурора ОСОБА_12 по зміні обвинувачення з ч.2 ст.187 на ч.1 ст.122 КК України щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 спробою захистити обвинувачених така зміна обвинувачення носить ознаки необґрунтованості та фальсифікації доказів.

Звертає увагу про системність протиправних дій з боку ОСОБА_9 , оскільки на черговому судовому засіданні 20.11.2023 року йому було вручено судову повістку і викликано у судове засідання щодо іншого кримінального провадження, а 22.01.2024 року ОСОБА_15 був засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі на 5 років, із звільненням з випробуванням на рік.

- представник потерпілого ОСОБА_8 наводить аналогічні за змістом із апеляційною скаргою потерпілого доводи щодо необхідності скасування вироку суду першої інстанції та про ухвалення нового вироку, за яким обох обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 визнати винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України та призначити покарання у межах санкції зазначеної статті закону, задовольнивши також заявлені позовні вимоги.

Посилається на безпідставність зміни правової кваліфікації дій обох обвинувачених з ч.2 ст.187 на ч.1 ст.122 КК України та хибність висновків суду, який погодився із зміненим обвинуваченням і ухвалив вирок, хоча ніяких нових обставин, на які посилався прокурор як на підставу для надання йому можливості змінити обвинувачення.

Потерпілий весь період часу, починаючи з дня потрапляння до лікарні, надавав послідовні пояснення щодо обставин його відносин із батьком та сином ОСОБА_15 та заволодіння його майном, яке бачили свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 і надавали з цього приводу пояснення. Судом покладено в основу вироку лише пояснення обвинувачених, які, не визнаючи провину у скоєному, надавали суду неправдиві свідчення і намагались уникнути покарання.

Крім того, апелянт не погоджується із рішенням суду про часткове задоволення позовних вимог потерпілого, який, окрім втрати майна, прикладав значні зусилля для відновлення здоров`я і його моральні страждання були і є значні.

- обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 просять вирок суду першої інстанції змінити у частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 та зменшити розмір суми, яка підлягає стягненню з ОСОБА_10 та з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 у рахунок відшкодування моральної шкоди з 200000 грн до 10000 грн.

Апелянти зауважують, що визначений судом розмір виплат є надмірним для кожного з них, оскільки обидва не працевлаштовані та не мають прибутку, і суд недостатньо врахував, крім того, що кримінальне правопорушення є нетяжким, відсутність тяжких наслідків для потерпілого.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор ОСОБА_6 підтримав у повному обсязі апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_12 за наведеними підставами щодо необхідності скасування вироку суду першої інстанції та призначення нового судового розгляду; прокурор також підтримав апеляційні скарги потерпілого та його представника у частині прохання про скасування вироку суду першої інстанції.

- потерпілий ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_8 підтримали, у свою чергу, свої апеляційні скарги щодо необхідності скасування вироку суду та ухвалення судом апеляційної інстанції нового вироку, за яким кваліфікувати дії обох обвинувачених за ч.2 ст.187 КК України та призначити покарання у межах санкції саме цієї статті закону; підтримали апеляційну скаргу прокурора у частині прохання про скасування вироку, заперечуючи проти задоволення апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_15 ;

- обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 підтримали свої апеляційні скарги та просили змінити вирок суду у частині вирішення цивільного позову за обставинами, наведеними у апеляційній скарзі; заперечували проти задоволення апеляційних вимог прокурора, потерпілого та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, проаналізувавши доводи кожної із поданих апеляційних скарг та співставивши їх із наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК України, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Апеляційний суд вважає, що висновки місцевого суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, встановлених вироком суду, а також правова кваліфікація їх дій за ч.1 ст.122 України (за зміненим прокурором обвинуваченням) ґрунтуються на зібраних по справі та перевіреними судом доказах, є обґрунтованими та належним чином умотивованими.

Зокрема, суд вважає встановленою та доведеною обставину спричинення обвинуваченими ОСОБА_10 та ОСОБА_9 28 червня 2016 року, приблизно о 23 годині 30 хвилин, у с.Щасливцеве Генічеського району Херсонської області, під час конфлікту із потерпілим ОСОБА_7 , спричинили останньому середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження, що зумовили тривалий розлад здоров`я.

Такі висновки суд обґрунтував сукупністю досліджених під час судового розгляду доказів:

- поясненнями свідка ОСОБА_13 , який особисто знайомий як із батьком та сином ОСОБА_15 , так і з потерпілим Беркутом як співвласниками бізнесу по виробництву морозива. У 2016 році він розмістив ОСОБА_7 на території пансіонату у с.Щасливцеве для проживання, а потім, внаслідок частого вживання Беркутом спиртними напоями той був переселений на сусідню вулицю. Про конфлікт між обвинуваченими та потерпілим дізнався від ОСОБА_7 , коли навідував його у лікарні, останній зазначив, що його побили обвинувачені. За день до того, як ОСОБА_7 потрапив до лікарні останній прийшов на територію пансіонату та гучно себе поводив, у зв`язку з чим обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які в той час перебували на території пансіонату, відвезли його за місцем проживання. Приблизно через декілька днів обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 забрали сировину для виготовлення морозива, яка перебувала на території пансіонату та поїхали. Своєю чергою ОСОБА_7 , як вийшов з лікарні, забрав своє обладнання для виготовлення морозива та також поїхав;

- поясненнями свідка ОСОБА_21 підлеглою по роботі потерпілого ОСОБА_7 , яка також знає обвинувачених ОСОБА_15 по роботі. Через деякий час між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 з одного боку та ОСОБА_7 з іншого боку виник конфлікт, одного дня вона побачила биту у руках ОСОБА_10 та розбиту голову у ОСОБА_7 . Вона була в лікарні з ОСОБА_7 до ранку, після чого повернулась і бачила як ОСОБА_10 та ОСОБА_9 завантажували обладнання у машину;

- показаннями свідка ОСОБА_22 , який також повідомив про особисте знайомство із ОСОБА_15 та Беркутом, оскільки допомагав обвинуваченим перевозити обладнання між точками продажу морозива. Про конфлікт між обвинуваченими та потерпілим чув від ОСОБА_21 , яка разом з останніми працювала. Одного дня ОСОБА_21 повідомила йому, що ОСОБА_7 побили та попросила його відвести її до лікарні у м. Генічеськ, де перебував потерпілий. У лікарні ОСОБА_7 повідомив, що його побили ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . Далі обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 попросили його перевести обладнання з точок їх розміщення на територію пансіонату;

- оголошеним та дослідженим судом висновком експерта № 134/Г від 04 липня 2016 року, складеним за результатами проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_7 , згідно з яким, у останнього було виявлено ряд тілесних ушкоджень, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень;

- висновком експерта № 737е від 16 березня 2017 року, складеним за результатами проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_7 , відповідно до якого, за даними медичної документації та висновком лікаря консультанта ЛОР-сурдолога у нього виявлені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку; післятравматичної двосторонньої сенсоневральної туговухості 2 ступеню праворуч, 3 ступеню ліворуч, синців повік, лобної області та підборідля; забою та синців грудної клітини, черевної стінки, садна лівого ліктьового суглобу. Враховуючи характер та локалізацію виявлених тілесних ушкоджень, можливо вказати, що вони могли утворитися від дії тупого твердого предмету (предметів), незадовго до надходження потерпілого до медичного закладу, можливо і в термін на який вказує як потерпілий, так і слідчий у постанові.

За своїм характером виявлені тілесні ушкодження у вигляді: забою та синців грудної клітини, черевної стінки, садна лівого ліктьового суглобу - відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. На підставі пункту 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995р. №6.

За своїм характером виявлені у нього тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку; післятравматичної двосторонньої сенсоневральної туговухості 2 ступеню праворуч, 3 ступеню ліворуч, синців повік, лобної області та підборіддя мають ознаки середнього ступеня тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров?я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), на підставі пункту 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року, № 6 (т. 1 а.с. 18-20);

- даними протоколу огляду від 01 липня 2016 року, відповідно до якого, слідчим у присутності потерпілого ОСОБА_7 було проведено огляд території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 . В ході огляду на вказаній території виявлено гаражне приміщення білого кольору, порушень цілісності замків та розташування речей не виявлено.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи матеріали кримінального провадження та досліджуючи докази у межах зміненого представником державного обвинувачення обсягу обвинувачення, обґрунтовано, із належним умотивуванням свого рішення, дійшов висновку про наявність у діях ОСОБА_10 та ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, і, відповідно, відсутності підстав вважати доведеним обвинувачення за ч.2 ст.187 КК України, яке підтримував у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 , стверджуючи про наявність реалізованого обома обвинуваченими умислу на розбійний напад на нього із метою заволодіння ключами від складу, де зберігалось обладнання.

Так, допитані судом свідки, які знайомі із обома сторонами конфлікту, одностайно зазначили про попереднє існування відносин між батьком та сином ОСОБА_15 та потерпілим ОСОБА_7 як співвласниками бізнесу по виробництву та продажу морозива та підстави виникнення конфлікту між ними саме із причини розбіжностей у способах ведення такої спільної діяльності.

Пояснення свідків також співпадають із показами потерпілого ОСОБА_7 щодо місця, часу нанесення тому тілесних ушкоджень, а свідок ОСОБА_17 бачила потерпілого безпосередньо після побиття, із видимими тілесними ушкодженнями у області голови та перебувала з ним у лікарні.

Висновки проведеної судово-медичної експертизи у частині опису локалізації тілесних ушкоджень також не суперечать змісту пояснень ОСОБА_7 щодо механізму, способу та кількості нанесених йому обома обвинуваченими тілесних ушкоджень, і цю обставину суд також зазначив у вироку.

Крім того, допитані свідки доповнили, що сировину для виробництва морозива обвинувачені забрали лише через декілька днів після конфлікту, а потерпілий після виписки із лікарні забрав належне йому обладнання.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності скасування вироку суду з огляду на відсутність належної умотивованості висновків суду за підтриманим потерпілим обвинуваченням за ч.2 ст.187 КК України колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що протирічать змісту оскаржуваного вироку та суперечать позиції апелянта, яку прокурор ОСОБА_12 висловлювала під час судового розгляду справи ( у тому числі, як підставу для зміни обвинувачення).

Водночас, колегія суддів вважає такими, що не можуть підлягати задоволенню і апеляційні вимоги потерпілого і його представника, а, також, обвинувачених.

Так, під час призначення покарання за ч.1 ст.122 КК України, суд встановив, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 є несудимими особами, уперше вчинили кримінальне правопорушення невеликої тяжкості; відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Розмір та вид призначеного обом обвинуваченим покарання у межах санкції ч.1 ст.122 КК України колегія суддів вважає таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та характеристиці особи обох. Крім того, враховуючи, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 не визнали свою провину, але, на момент розгляду справи спливли передбачені ст.49 КК України строки давності притягнення обох до кримінальної відповідальності, то суд, застосувавши приписи ч.5 ст.74 КК України, звільнив обвинувачених від відбування призначеного їм покарання та стягнув з обох грошове стягнення у розмірі 200000 грн із кожного, у рахунок відшкодування моральної шкоди для потерпілого, оскільки ОСОБА_7 унаслідок побиття отримав значну моральну травму та стрес, вимушений був лікуватись і відчувати наслідки травмування і наразі, із відчутним зниженням якості життя.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405,407,418,419 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Вирок Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 лютого 2024 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за ч.1 ст.122 КК України залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора, який приймав участь у розгляді справи у суді, ОСОБА_12 , представника потерпілого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 (із змінами та доповненнями) без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною, але, може бути оскаржена учасниками кримінального провадження у касаційному порядку, безпосередньо до Верховного Суду, протягом 3-х місяців з дня проголошення ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4