18.11.2024 Справа № 363/2494/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції)

розглянувши у закритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0001124 від 28.06.2023 року відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Київ, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, солдата, проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ; військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ; одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину; раніше судимого 29.11.2021 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 296 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців та на підставі ст. 75, 104 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки; 28.05.2024 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України до остаточного покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на території України введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжено та який діє до сьогоднішнього часу.

24.02.2022 року ОСОБА_4 призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період до лав Збройних Сил України - військовою частиною НОМЕР_2 на підставі Указу Президента України № 69/2022 «Про загальну мобілізацію».

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по строковій службі) від 29.04.2023 року № 121 солдат ОСОБА_4 , колишній стрілець третього стрілецького відділення другого стрілецького взводу другої стрілецької роти військової частини НОМЕР_3 , призначений наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 28.04.2023 року № 57 номером обслуги механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , вважається таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій службі) від 30.04.2023 року № 120, солдат ОСОБА_4 , призначений наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 28.04.2023 року № 57-РС на посаду номера обслуги 1-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу механізованої роти, який прибув із військової частини НОМЕР_3 , з 30.04.2023 року зараховано до списків особового складу частини та поставлено на всі види забезпечення, вважається таким, що з 30.04.2023 року справи і посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій службі) від 27.05.2023 року № 120 солдата ОСОБА_4 , номера обслуги механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти, звільнено із займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 , залишивши на всіх видах забезпечення та у списках, з виконанням обов`язків військової служби в межах, визначених командиром військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій службі) від 31.08.2023 року № 120 солдата ОСОБА_4 , колишнього номера обслуги механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти з 31.08.2023 року зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_5 , залишено на всіх видах забезпечення та у списках військової частини НОМЕР_1 .

Будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, солдат ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, додержуватися військової дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань, доручених йому за посадою, не допускати негідних вчинків, у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира, а після повернення доповідати йому про прибуття.

Однак, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 , у порушення вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, без поважних причин та без дозволу відповідних командирів (начальників) в умовах воєнного стану, 07.05.2023 року самовільно залишив місце служби ППД Лютіж, що дислокувалась у АДРЕСА_2 та до 05.02.2024 року проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, а саме - самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

В судовому засіданні під час роз`яснення суті обвинувачення обвинувачений ОСОБА_4 повідомив суд, що суть обвинувачення йому зрозуміла, провину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення безумовно, беззастережно та беззаперечно визнає у повному обсязі, щиро кається, підтверджує обставини та факти, викладені в обвинувальному акті, будь-якого тиску чи примусу під час досудового розслідування та судового провадження на нього не здійснювалося.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 добровільно, безумовно та беззаперечно визнає провину у вчиненні даного кримінального правопорушення, щиро кається та не оспорює обставини та факти, викладені в обвинувальному акті, підтверджує їх достовірність, відповідність об`єктивній дійсності, прокурор під час визначення порядку дослідження доказів по справі, просив суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнати недоцільним дослідження доказів по справі, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та обмежитись допитом обвинуваченого, дослідити матеріали, що характеризують особу обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У відповідності до вимог процесуального законодавства судом було роз`яснено учасникам судового провадження положення ч. 3 ст. 349 КПК України. Судом було роз`яснено, що у такому випадку учасники судового провадження будуть позбавлені права оскаржити відповідні обставини в апеляційному порядку. Обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що зміст ч. 3 ст. 349 КПК України йому зрозумілий, заперечень проти недослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, він не має, про що також надав суду відповідну заяву.

Судом у судовому засіданні було встановлено добровільність позиції обвинуваченого, правильність розуміння ним тих обставин та фактів вчиненого кримінального правопорушення, проти не дослідження яких він не заперечує, а також правильність усвідомлення ним обмеження права на апеляційне оскарження.

Внаслідок цього відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України зі згоди учасників судового провадження, які на думку суду правильно розуміють зміст обставин по справі і не оспорюють їх, та немає сумнівів у добровільності їх позиції, суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визначив обмежитись допитом обвинуваченого ОСОБА_4 , а також дослідити матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що безумовно та беззаперечно погоджується з обставинами та фактами, які викладені в обвинувальному акті, підтверджує їх достовірність та правильність, вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України визнає у повному обсязі, щиро кається у скоєному.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , своїми діями, які виразилися у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.

Суд доходить до висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_4 правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України. Вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, суд вважає доведеною.

Відповідно до положень ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону і зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому суд, вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, має виходити з того, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення передбачає не тільки вираховування самої категорії тяжкості, визначеної ст. 12 КК України, але і індивідуальних особливостей та обставин вчиненого кримінального правопорушення.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує вимоги ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, межі санкції ч. 5 ст. 407 КК України, ступінь тяжкості вказаного злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину, а також конкретні обставини та факти вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Дані щодо особи обвинуваченого ОСОБА_4 - уродженець м. Київ, громадянин України, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 29.11.2021 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 296 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців та на підставі ст. 75, 104 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки; 28.05.2024 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України до остаточного покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років; військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації, солдат, проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ; свідомо приєднався з 24.02.2022 року до лав Збройних Сил України; має середню освіту, одружений, має на утриманні малолітню дитину; за місцем проживання характеризується посередньо; на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 у відповідності до вимог ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнаються рецидив злочинів.

Відповідно до ст. 34 КК України рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Судом встановлено, що початком вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, є 07.05.2023 року. Станом на 07.05.2023 року обвинувачений ОСОБА_4 мав судимість за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України. Тобто, обвинувачений ОСОБА_4 , маючи судимість за вчинення умисного кримінального правопорушення, вчинив нове умисне кримінальне правопорушення.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає можливим призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України.

Судом встановлено, що вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 28.05.2024 року у справі № 755/5275/24, який набрав законної сили 28.06.2024 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 28.05.2024 року встановлено, що ОСОБА_4 14.12.2023 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, а 05.02.2024 року - кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України.

Враховуючи, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, було вчинено ОСОБА_4 до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України, та до постановлення вироку Дніпровського районного суду міста Києва від 28.05.2024 року, то остаточне покарання ОСОБА_4 слід призначити відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України.

Вищевикладене відповідає висновку ККС ВС, викладеному у постанові від 01.06.2020 року у справі № 766/39/17 - «при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили:

а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ч. 4 ст.70 КК (за сукупністю злочинів);

б) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК (за сукупністю вироків)».

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

У свою чергу у ч. 1-3 ст. 70 КК України зазначається, що при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

При складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є умисним тяжким або особливо тяжким злочином, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. Якщо хоча б за один із вчинених кримінальних правопорушень призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається шляхом поглинення будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі.

До основного покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, можуть бути приєднані додаткові покарання, призначені судом за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких особу було визнано винною.

У п. 21 ППВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7 встановлюється, що при вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 КК принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.

З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на характер та обставини вчиненого правопорушення, форму вини і мотиви вчинення, тяжкість наслідків, вид сукупності вчинених правопорушень, вид, характер і зміст призначених покарань за кожне окреме кримінальне правопорушення, особу обвинуваченого, наявність пом`яшкуючої покарання обставини та обставину, що обтяжує покарання, суд вважає за можливе застосувати принцип часткового складання покарань при призначенні остаточного покарання ОСОБА_4 .

Суд вважає, що саме за таких обставин в повній мірі буде дотримано положення статті 50 КК України, згідно якої покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом порядку обмеження прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим так і іншими особами.

Зі змісту ч. 4 ст. 70 КК України також вбачається, що при призначенні остаточного покарання в його строк суд має зарахувати покарання, яке повністю або частково відбуте за попереднім вироком суду.

В аспекті цього суд звертає увагу, що вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 28.05.2024 року в строк відбування остаточного покарання, призначеного за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України, судом зараховано строк перебування ОСОБА_4 під вартою, а саме з 05.02.2024 року. Цим же вироком запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 залишено без змін до набрання вироком законної сили. Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 28.05.2024 року набрав законної сили 28.06.2024 року.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 11.06.2024 року, винесеної в межах цього кримінального провадження, обвинуваченого ОСОБА_4 після постановлення вироку Дніпровського районного суду міста Києва від 28.05.2024 року на підставі ст. 537 КПК України тимчасово залишено в ДУ «Київський слідчий ізолятор» з утриманням у слідчому ізоляторі до моменту набрання остаточним рішенням суду в цій справі законної сили.

Відповідно до п. 26 ППВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7 невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба вважати: покарання, від відбування якого особу звільнено з випробуванням (статті 75, 79, 104 КК), за винятком часу тримання під вартою в порядку запобіжного заходу або затримання, перебування в медичному закладі тощо.

Враховуючи, що до моменту набрання вироком в цій справі обвинувачений ОСОБА_4 має перебувати у слідчому ізоляторі, то відповідно до вищевикладених приписів у строк відбутого покарання за вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 28.05.2024 року має бути зараховано як строк перебування ОСОБА_4 під вартою (до 28.06.2024 року), так і строк його тимчасового утримання в слідчому ізоляторі на підставі ст. 537 КПК України до моменту набрання вироком суду у цій справі законної сили.

В межах даного кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід не обирався. Учасники судового провадження не заявляли клопотання про обрання запобіжного заходу.

Кримінальним правопорушенням шкоди не заподіяно. Цивільний позов в межах кримінального провадження не подавався.

Процесуальні витрати відсутні. Речові докази по справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 100, 349, 368-370, 373-374, 392 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остаточне покарання шляхом часткового складання покарань, призначених цим вироком та вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 28.05.2024 року у справі № 755/5275/24 за ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, визначивши остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

Зарахувати у строк остаточно призначеного покарання частково відбуте ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання за вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 28.05.2024 року у справі № 755/5275/24, а саме з 05.02.2024 року і до моменту набрання цим вироком законної сили.

Строк відбування остаточного покарання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з моменту набрання цим вироком законної сили.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Вишгородський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий суддя ОСОБА_1