ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2963/24 Справа № 185/4426/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайнного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000364 стосовно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Макіївка Донецької області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Павлоградського міськрайнного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2024 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винуватим в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, вчиненого за наступних обставин.

06 березня 2024 року, близько 11.00 год ОСОБА_6 перебував за місцем проживання раніше знайомого ОСОБА_9 в кв. АДРЕСА_2 , де також перебувала ОСОБА_10 . В ході виниклого конфлікту, ОСОБА_6 наніс потерпілій ОСОБА_10 один удар ножем в область черевної стінки ліворуч, спричинивши останній тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення у вигляді проникаючого колото різаного поранення черевної стінки та один удар в область надлобкової ділянки, спричинивши потерпілій легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я у вигляді непроникаючого колото різаного поранення надлобкової ділянки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду змінити, призначивши йому покарання із застосуванням ст. 69 КК. Зазначає, що при обранні розміру покарання суд першої інстанції не дав належної оцінки таким обставинам: відшкодування шкоди потерпілій в поновному обсязі та відсутність будь-яких претензій від неї; позицію потерпілої, яка просила суд не позбавляти його свободи; його поведінку під час досудового розслідування, а саме, що він не переховувався, активно сприяв слідству, під час обшуку вказав на знаряддя злочину, не переховувався від правоохоронних органів та з самого початку кримінального провадження визнавав свою провину. Також суд не врахував, що він має міцні соціальні зв`язки, має постійне місце проживання де проживає разом з дружиною, працював будівельником на підстав цивільно-правового договору та брав участь у відбудові Павлоградського хімічного заводу після ракетного обстрілу; під час попереднього ув`язнення переніс хірургічну операцію.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості і просить застосувати стосовно ОСОБА_6 положення ст. 75 КК, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.

Посилається на те, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання належним чином не виконав вимоги ст. 50, 65 КК та врахував тільки повне відшкодування шкоди та визнання вини, що визнав обставинам які пом`якшують покарання. Водночас суд не врахував, що ОСОБА_6 раніше не судимий, вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, в судовому засіданні попросив вибачення у потерпілої, позитивно характеризується за місцем проживання, потерпіла просила суд відпустити ОСОБА_6 додому та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі, прокурор в судових дебатах також просив звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання на підстав ст. 75 КК. Вважає, що суд не взяв до уваги наведені вище обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і дійшов необґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з реальним його відбування, яке є надто суворим та не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений в судовому засіданні підтримав свою апеляційну скаргу та скаргу захисника і з підстав, викладених у них просив їх задовольнити, вирок суду в частині покарання змінити та пом`якшити призначене покарання.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, їх доводи вважав безпідставними, а вирок суду законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив залишити його без змін.

Потерпілий та захисник про час, дату та місце проведення апеляційного провадження повідомленні належним чином, потерпілий до суду не з`явився про причини неявки не повідомив та не звертався із заявою про відкладення судового засідання. Захисник до суду не з`явився, проте обвинувачений в судовому засіданні просив розглядати апеляційні скарги без участі його захисника, у зв`язку з чим та на підставі ч. 4 ст. 401 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), апеляційне провадження здійснено без їх участі.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду та правова кваліфікація його дій в апеляційних скаргах сторони захисту не оскаржуються, а тому відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК, апеляційним судом не переглядаються.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника щодо невідповідності призначеного покарання даним про його особу та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок його суворості, апеляційний суд дійшов висновку, що вони є безпідставними, а вирок суду в цій частині є законним, обґрунтованим та ухвалений у відповідності до зазначених вище вимог закону, які суд першої інстанції виконав належним чином та мотивував прийняте рішення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Наведені положення закону кореспондуються з вимогами ч. 2, 3 ст. 65 КК, відповідно до яких, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання, окрім зазначеного, враховуються також й обставини, що пом`якшують та обтяжують його, у відповідності до ст. 66 - 67 КК.

Як встановлено апеляційним судом, вказані вимоги закону судом першої інстанції було дотримано у повному обсязі.

Призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції належним чином виконав вищевказані положення закону України про кримінальну відповідальність та врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до тяжкого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше відповідно до ст. 89 КК не судимий, має позитивну характеристику.

До обставин, що пом`якшують покарання місцевий суд правильно відніс повне визнання вини обвинуваченим та відшкодування родиною обвинуваченого спричиненої шкоди потерпілій. Обставин, які обтяжують покарання у справі відсутні.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправити обвинуваченого та запобігти його злочинній діяльності неможливо без його ізоляції від суспільства. При цьому, правильно врахував, як відомості, що характеризуються особу обвинуваченого, який раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного тяжкого злочину (ст. 101 КК 1960 року) та відбував покарання за вчинення вказаного злочину у виді позбавлення волі строком сім років.

Апеляційний суд також враховує обставини даного конкретного кримінального провадження та характер вчиненого злочину, зокрема знаряддя злочину, який було застосовано обвинуваченим під час спричинення потерпілій тілесних ушкоджень (ніж), а також нанесення їй двох ударів ножем.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги, що обвинувачений виявив щире каяття, враховуючи його позицію, яку він висловлював під час проведення слідчого експерименту про те, що потерпіла ОСОБА_10 , начебто, сама впала на ніж, який під час сварки був виставлений ним у сторону, що, в свою чергу, було спростовано дослідженим судом експертним висновком, беззаперечно свідчать про підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого ОСОБА_6 та його схильність до вчинення тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи.

Відповідно до сталої судової практики та роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги, що суд не врахував думку потерпілої щодо виду і розміру покарання, яка просила не позбавляти ОСОБА_6 волі, не впливають на законність та обґрунтованість вироку суду в цій частині, оскільки думку потерпілого врахована судом першої інстанції, проте вона не є вирішальною для суду про вид, розмір покарання та наявність підстав для звільнення від його відбування.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги, які зводяться до обґрунтовування наявності підстав для призначення покарання нижче від нижчої межі та звільнення від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів вважає їх непереконливими, з огляду на наступне.

Так, згідно з вимогами ст. 69 КК, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексуза це кримінальне правопорушення.

Застосування ст. 69 КК можливе за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому, наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.

Необґрунтованими є і доводи сторони захисту про наявність підстав для застосування стосовно ОСОБА_6 положень ст. 69, 75 КК, оскільки останній вчинив тяжкий злочин проти здоров`я особи, використовуючи ніж та наніс два удари потерпілій, вину визнав тільки в суді першої інстанції, на досудовому розслідуванні наводив версію, що потерпіла сама двічі впала на ніж, а тому виправлення останнього можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства, що на думку суду першої та апеляційної інстанції, позитивно вплине на поведінку обвинуваченого, поставить його на шлях виправлення та внесе корективи в його ставленні до ведення правослухняної поведінки у суспільстві і таке покарання буде відповідати принципам законності, справедливості, індивідуалізації, невідворотності і буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Будь-яких даних, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину та давали б підстави для застосування положень ст. 69, 75 КК у кримінальному провадженні не встановлено. Підстав для призначення обвинуваченому покарання не встановлено і в суді апеляційної інстанції.

Статтею 414 КПК як одну з підстав зміни вироку визначено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, що, на думку апеляційного суду, не свідчить про суттєву диспропорцію між тим покаранням, яке призначив суд і тим кримінальним правопорушенням, яке вчинив обвинувачений, та відомостями про його особу.

Таким чином, обвинувачений та його захисник не навели в апеляційній скарзі належних доводів та аргументів, чому призначене обвинуваченому покарання є явно несправедливим внаслідок його суворості, всі обставини, які впливають на вид і розмір покарання враховані місцевим судом, а відтак покарання призначене ОСОБА_6 за вчинене кримінальне правопорушення є законним, обґрунтованим та достатньо мотивованим, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційних скарг не підлягають задоволенню.

Будь-яких інших доводів, які б свідчили про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та вказували на необхідність зміни або скасування вироку суду апеляційні скарги не містять.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для зміни або скасування оскарженого судового рішення, при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

З огляду на вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та захисника не підлягає задоволенню, а вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайнного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2024 року стосовно ОСОБА_6 за частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4