УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2024 року місто Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

власника майна ОСОБА_3 ,

представника власника майна ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000703 від 13.02.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 307 КК України,

установив:

До Шевченківського районного суду міста Києва надійшло (вхід № 63399) клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000703 від 13.02.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 307 КК України.

Обґрунтовуючи клопотання про арешт майна, прокурор Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 зазначає про таке.

Слідчими СВ ВП № 2 Шевченківського управління поліції ГУНП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000703 від 13.02.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 307 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що невстановлені в ході проведення досудового розслідування особи та ОСОБА_3 здійснюють збут наркотичних засобів, психотропних речовин та особливо небезпечних психотропних речовин на території міста Києва, зокрема Шевченківського району.

Крім того, 26.06.2024 в період часу з 14 год. 32 хв. по 15 год. 07 хв., за адресою: АДРЕСА_1 , працівниками поліції затримано ОСОБА_3 , в ході проведення особистого обшуку у якої виявлено та вилучено речовину, яка згідно висновку експерта є наркотичним засобом - кокаїном, який ОСОБА_3 незаконно придбала та зберігала з метою незаконного збуту.

Відомості, щодо незаконної діяльності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджуються зібраними під час досудового розслідування доказами у їх сукупності, в тому числі й викривальними показаннями свідків, які повідомили, що ОСОБА_3 за місцем проживання - у квартирі АДРЕСА_2 , незаконно зберігає, розфасовує, зважує з метою збуту наркотичні засоби та психотропні речовини, які незаконно збуває на території міста Києва, та незаконно з метою збуту перевозить за допомогою транспортного засобу марки «MAZDA» моделі «6» д.н.з. НОМЕР_1 номер кузова НОМЕР_2 , чорного кольору, категорія В, тип легковий загальний седан, 2007 року випуску.

Так, під час реалізації кримінального провадження, після проведення комплексу слідчих та процесуальних дій, в тому числі й оперативних закупок, органом досудового розслідування, в порядку ст. 208 КПК України, затримано ОСОБА_3 , 25 січня1994 року народження.

26.06.2024 в ході проведення обшуку транспортного засобу марки «MAZDA», моделі «6», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , чорного кольору, категорія В, тип легковий загальний седан, 2007 року випуску, що знаходився на парковці магазину «Fozzy» за адресою: АДРЕСА_3 , який перебував у користуванні ОСОБА_3 , працівниками поліції вилучено зазначений автомобіль.

27.06.2024 слідчим винесено постанову про визнання речовим доказом вилученого у ході проведення обшуку транспортного засобу.

Згідно з витягом з АТМ, право власності вказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_6 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 02.04.2024.

У зв`язку викладеним, для забезпечення збереження речових доказів, у органу досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на зазначене майно, що передбачено п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення слідчого судді від 03.07.2024, слідчим суддею визначено ОСОБА_1 04.07.2024 клопотання разом з додатками передано слідчому судді з відділу організаційного забезпечення розгляду кримінальних справ Шевченківського районного суду міста Києва.

Прокурор Шевченківської окружної прокуратури міста Києва у судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи.

Власник майна ОСОБА_3 та його представник - адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечували проти клопотання про арешт майна та просили відмовити у його задоволенні, оскільки клопотання подано до суду з порушенням строків, передбачених КПК України, та є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Заслухавши учасників справи, дослідивши клопотання та додані на його обґрунтування матеріали, слідчий суддя приходить до такого висновку.

Так, слідчими Шевченківського УП ГУНП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000703 від 13.02.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 307 КК України.

Процесуальне керівництво у зазначеному кримінальному провадженні здійснюється прокурорами Шевченківської окружної прокуратури міста Києва.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 12.06.2024 у справі № 761/21653/24 надано дозвіл на проведення обшуку транспортного засобу марки «MAZDA», моделі «6», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , чорного кольору, категорія В, тип легковий загальний седан, 2007 року випуску.

Відповідно до протоколу обшуку від 26.06.2024, на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 12.06.2024, виявлено та вилучено майно на яке прокурор просить накласти арешт майна.

27.06.2024 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України.

Звернення прокурора з клопотанням про арешт на вищезазначене тимчасово вилучене майно зумовлено необхідністю збереження речового доказу, оскільки вилучене майно має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна (ч. 2 ст. 131 КПК України).

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Крім того, у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Отже, майно, яке за обґрунтованої підозри органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак, наведених у ст. 98 КПК України, може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого, яке відповідно до вимог ч. 3 ст. 110 КПК України приймається у формі постанови.

Постановою слідчого СВ ВП № 2 Шевченківського УП ГУНП у місті Києві ОСОБА_7 від 27.06.2024 майно, на яке сторона обвинувачення просить накласти арешт, визнано речовим доказом.

Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Так, на переконання слідчого судді, ініціювання прокурором питання про накладення арешту на зазначене в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, вимогам кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд із національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 рік) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 рік), учасником яких є й Україна.

Статтею 1 Протоколу № 1 (1952 рік) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи постановлення судом незаконного рішення, тоді як ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що ст. 1 Протоколу № 1, яка спрямована на захист особи (фізичної та юридичної) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів для захисту права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22 червня 2004 року).

При цьому у своїх висновках ЄСПЛ неодноразово наголошував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.

У свою чергу, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

У клопотанні прокурора про арешт майна належним чином не доведено те, що транспортний засіб марки «MAZDA», моделі «6», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, та має значення саме речового доказу для кримінального провадження.

Також, не містить клопотання прокурора і жодних доказів того, що такий обсяг втручання у власність ОСОБА_6 виправдовує завдання кримінального провадження.

Враховуючи викладене, слідчий суддя не знаходить достатніх підстав для задоволення клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000703 від 13.02.2024.

Керуючись статтями 2, 7, 8, 98, 170-173, 309, 395, 532 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя

постановив:

Клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000703 від 13.02.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 307 КК України - залишити без задоволення.

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1