Справа № 743/883/24
Провадження №1-кп/743/62/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року селище Ріпки

Ріпкинський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

за участю секретаря: ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000111 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Макіївка Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, з середньою технічною освітою, військовозобов`язаного, такого, що народним депутатом та депутатом органів місцевого самоврядування не є, осіб на утриманні не має, особою з інвалідністю не є, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 Кримінального кодексу України, сторони кримінального провадження: прокурор, обвинувачений, захисник обвинуваченого ОСОБА_5 , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним, 15.05.2024 р. прибув до призовної дільниці ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з оголошенням Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 р. «Про загальну мобілізацію» загальної мобілізації та призовом на військову службу у Збройні Сили України, пройшовши медичний огляд відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 402 від 14.08.2008 р., за результатами якого визнаний придатним до військової служби.

15.05.2024 р. ОСОБА_4 , перебуваючи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та будучи належним чином повідомленим про призов на військову службу під час загальної мобілізації та наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу під час мобілізації, достовірно знаючи, що відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 р. «Про введення воєнного стану в Україні» та ст. 1 Закону України «Про оборону України» № 1932-ХІІ від 06.12.1991 р., на території України введено воєнний стан та діє особливий період, отримав під свій особистий підпис повістку, за якою мав з`явитися 28.05.2024 р. о 07 год 00 хв до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , для відправки у військову частину для проходження військової служби за мобілізацією.

В подальшому, ОСОБА_4 з метою ухилення від призову за мобілізацією, на особливий період, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ, ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. № 3543-ХІІ та Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 р. № 69/2022, до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , на дату та час, вказані у повістці, не з`явився, не маючи на те поважних причин, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Відповідальність за злочин, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, передбачена ст. 336 КК України.

В судовому засіданні 30.07.2024 р. обвинувачений свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, не визнав та показав, що 25.04.2024 р. до нього приїхав дільничний офіцер поліції та повідомив, що йому потрібно прибути до ТЦК. Вони разом приїхали до ОСОБА_6 та обвинуваченому дали направлення на проходження ВЛК і одразу - повістку на 15.05.2024 р.

Після проходження ВЛК обвинувачений 15.05.2024 р. приніс результати до ТЦК та одразу написав заяву на альтернативну службу. Його направили у інший кабінет для проходження тестування, після якого він знову повернувся у попередній кабінет. Там йому вручили « ОСОБА_7 » повістку на 28.05.2024 р. Він наголосив працівнику ОСОБА_6 на тому, що писав заяву на альтернативну службу, на що останній відповів, що краще робити так, як каже він, інакше потім буде судове засідання. Обвинувачений вийшов з ОСОБА_6 , оглянув документи і усвідомив, що його направлено ремонтувати залізничні шляхи у військову частину, а це не є альтернативною (невійськовою) службою. Він повернувся до ОСОБА_6 з цього приводу. Натомість, працівник ОСОБА_6 зазначив, що це і буде альтернативна служба.

28.05.2024 р. обвинувачений до ОСОБА_6 не з`явився, був удома з релігійних переконань. Зокрема обвинувачений пояснив, що перебував у релігійній організації «Свідки Єгови» з 2012 року, проте був відлучений від збору за зловживання ним спиртними напоями. У листопаді 2023 року він припинив зловживати спиртними напоями та у лютому 2024 року написав заяву голові ради старійшин про бажання поновитися у зборі, яку надіслав йому через месенджер «Telegram». Після цього після 09 лютого до нього додому приїжджали два члени ради старійшин, у тому числі голова, та повідомили, що у нього є рік аби довести своє виправлення шляхом невживання спиртних напоїв. Коли строк закінчиться (за припущенням обвинуваченого, у листопаді 2024 року), рада старійшин повідомить його усно про прийняте рішення, а тим часом він має право відвідувати зустрічі, однак не має права проповідувати.

Обвинувачений зазначив, що він посвятив своє життя ОСОБА_8 і не може брати в руки зброю, бути солдатом, носити військову форму. Це протирічить Божим заповідям. Зокрема ОСОБА_9 казав: «поклади свій меч на місце», а у виході написано: «не вбивай». Між тим, залізниця це військова частина, військовий об`єкт. Там він буде змушений одягти військову форму, тому що вже стане солдатом. Обвинувачений зазначив, що він може допомагати розбирати завали, оскільки не заперечує свій обов`язок захищати Батьківщину. Однак, це має бути не на військових об`єктах.

У судовому засіданні 30.07.2024 р. свідок ОСОБА_10 , яка є головою ВЛК КНП «Ріпкинська центральна лікарня», показала, що особисто обвинуваченого не пам`ятає, оскільки спілкується кожен день з великою кількістю військовозобов`язаних. Зазвичай, процедура проходження військово-лікарської комісії відбувається наступним чином: ТЦК направляє військовозобов`язаних для проходження ВЛК, люди проходять огляд у лікарів. Кожний лікар формує висновок про стан пацієнта та визначає чи придатний військовозобов`язаний до військової служби. Після обходу всіх лікарів військовозобов`язані приходять до неї у 34-й кабінет і вже вона формує загальний висновок про ступінь придатності чи непридатність військовозобов`язаного. Військовозобов`язаний повідомляється особисто про результат і висновок віддається на руки. 2 примірники залишається в лікарні. Свідок пояснила, що тих, що не погоджуються з результатом ВЛК, вона пам`ятає, бо їх небагато. На запитання захисника повідомила, що релігійні переконання при проходженні медичного огляду жодним чином не встановлюються та не оцінюються.

У судовому засіданні 30.07.2024 р. свідок ОСОБА_11 , старший інструктор ІНФОРМАЦІЯ_3 , показав, що точної дати не пам`ятає, але цього року обвинувачений прибув до ТЦК за оповіщенням та був направлений для проходження ВЛК. Після її проходження та після проходження психологічного тестування за відсутності підстав для відстрочки йому була вручена повістка на відправлення. Після тієї дати обвинувачений до ТЦК не з`явився. Свідок пам`ятає, що обвинуваченим була подана заява, однак, по-перше, він прочитав, що його було виключено з релігійної організації, а по-друге, під час дії воєнного стану альтернативна служба не передбачена взагалі. Водночас при особистій бесіді з обвинуваченим свідком було встановлено його низький моральний дух і тому свідком було прийнято рішення про направлення військовозобов`язаного на службу до військової частини НОМЕР_1 до підрозділу забезпечення у місті Чернігові. При цьому, свідок пояснив, що навіть служба у госпіталі є військовою. Підтвердив, що з моменту зарахування обвинуваченого до списків військової частини, останній би вважався таким, що призваний на військову службу.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.04.2024 р. обвинуваченим підписано аркуш доведення вимог законодавства України з питань оборони, яким ознайомлено обвинуваченого з положеннями ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

15.05.2024 р. обвинуваченим підписана розписка № 017/05 про необхідність з`явитися 28.05.2024 р. о 07 год 00 хв до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , команда № НОМЕР_1 , ВОС № 790.

Також 15.05.2024 р. обвинуваченим подана заява, адресована начальнику ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована того ж дня.

У вказаній заяві обвинувачений задекларував неможливість участі у військових діях за релігійними переконаннями, зазначивши, що у 2012 році прийняв хрещення у релігійній організації «Свідки Єгови», з якої був виключений у 2020 р. за надмірне вживання алкоголю. З 29.11.2023 р. він припинив вживання алкогольних напоїв і 09.02.2024 р. написав листа до ради старійшин з проханням про відновлення у зібранні. Йому було надано час на підтвердження. Відтак він не може брати в руки зброю, носити форму і давати присягу військовим організаціям. У зв`язку з викладеним, обвинувачений просив замінити військову службу на альтернативну (невійськову), посилаючись на ч. 4 ст. 35 закону України.

Як вбачається з копії документа під назвою «повідомлення», датованого 21.05.2024 р., адресованого начальнику ІНФОРМАЦІЯ_4 , обвинувачений повідомляє про неможливість з`явитися до військкомату 28.05.2024 р. через те, що просив про заміну військової служби на альтернативну, але йому її не надали.

Крім того, з оглянутої судом фотокопії аркушу вбачається звернення до ради старійшин зборів «Свідки Єгови» у селищі Ріпки про розгляд заяви щодо відновлення у зборі, датованої 09 лютого.

Згідно довідки № 87/1 військово-лікарської комісії на підставі ст. 36-В ОСОБА_4 придатний до військової служби.

Показання обвинуваченого та свідків, а також наявні в матеріалах справи докази не суперечать фактичним обставинам справи, викладеним у формулюванні обвинувачення.

Згідно ч. 4 ст. 35 Конституції України ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 р. (в редакції, що була чинна станом на 15.05.2024 р.) встановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

За положеннями ст. 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» № 1975-XII (в редакції, що була чинна станом на 15.05.2024 р.) альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно ст. 2 вказаного Закону право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Згідно ч. 4 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. № 2232-XII (в редакції, що була чинною станом на 15.05.2024 р.) громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».

У п. п. 22, 23 постанови від 02.05.2024 р. (справа № 344/12021/21) ВС вказав, що положення частини 4 статті 35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно з частиною 3 статті 8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

У вказаній справі суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що в умовах збройної агресії Російської Федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії і високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни. За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини за статтею 9 Конвенції і статтею 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї. Дійсно, право на свободу віросповідання має як зовнішній, так і внутрішній аспекти, й об`єднання з іншими людьми у релігійні організації як соціальні структури є лише однією з альтернативно можливих форм його зовнішнього вираження. Проте відмовляючись від служби у збройних силах з міркувань совісті, особа має продемонструвати наявність у неї відповідних глибоких, щирих та послідовних релігійних переконань певними даними, крім власних слів і тверджень близьких осіб (інформацією про публічні висловлювання у минулому такої світоглядної позиції, участь у суспільних рухах пацифістської спрямованості тощо).

До Переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, затвердженого постановою КМ України № 2066 від 10.11.1996 р. (у редакції, що була чинною станом на 15.05.2024 р.) включено «Свідки Єгови».

Натомість, у період з 15.05.2024 р. до 28.05.2024 р. обвинувачений не перебував у вказаній релігійній організації, що не заперечувалось самим обвинуваченим у ході судового розгляду.

Крім того, у судових засіданнях суд переконався, що обвинувачений усвідомлював, що військова частина, до якої він направляється, призначена для ремонтування залізничних шляхів.

Суд жодним чином не ставить під сумнів силу віри обвинуваченого, за умови існування у нього такого стійкого внутрішнього переконання щодо цього, але у зовнішньому вимірі зосереджує свою увагу на демонстрації обвинуваченим тієї обставини, що такий фактор як вживання алкогольних напоїв дозволяв йому у період з 2020 року до листопада 2023 року допускати дії, що суперечать його вірі.

А отже суд позбавлений можливості стверджувати про переконливість доводів сторони захисту щодо глибини релігійних переконань над доводами сторони обвинувачення про свідоме ухилення від призову на військову службу.

Відтак, керуючись внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_4 , знайшло своє підтвердження у судовому засіданні і обвинувачений своїми умисними діями вчинив злочин, передбачений ст. 336 КК України, тобто ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Обставини, що обтяжують покарання, відсутні.

Обставини, що пом`якшують покарання, відсутні.

З огляду на те, що санкція ст. 336 КК України передбачає безальтернативний вид покарання, обвинуваченому слід призначити покарання в межах цієї санкції у виді позбавлення волі.

При цьому, за положеннями ст. 50 КК України метою покарання, крім кари, є виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання суд враховує висновок досудової доповіді органу пробації, що надійшла до суду 10.09.2024 р. за вх. № 3617/24, згідно якої виправлення цієї особи можливе без ізоляції від суспільства. Однак зауважує, що у вказаному висновку оцінено ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства як середні.

З огляду на вказане, за відсутності обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування ст. 75 КК України.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не пред`явлено.

Процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід у кримінальному провадженні не обирався та обранню не підлягає.

Долю документів необхідно вирішити і відповідності до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 370, 371, 373, 374, 376, 394 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 Кримінального кодексу України.

Призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання обчислювати з моменту фактичного затримання.

Документи: оригінал довідки військово-лікарської комісії № 87/1, оригінал розписки про отримання повістки від 15 травня 2024 року, оригінал заяви ОСОБА_4 , оригінал аркушу доведення вимог законодавства України з питань оборони залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Чернігівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Ріпкинський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Копію судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати іншим учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1