УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року

м. Київ

справа № 554/2644/23

провадження № 51-2116ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 08 вересня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 січня 2024 року в кримінальному провадженні № 0000213 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Полтави, жителя

АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 14 червня 2023 року Диканським районним судом Полтавської області за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК) із застосуванням ч. 1 ст. 70 цього Кодексу

до покарання у виді позбавлення волі на строк

5 років,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4

ст. 186 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 08 вересня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10 січня

2024 року, ОСОБА_4 визнано винуватим за ч. 4 ст. 186 КК та засуджено

до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Диканського районного суду Полтавської області від 14 червня 2023 року більш суворим за цим вироком ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 20 січня 2023 року приблизно о 15:30 в умовах воєнного стану поблизу КП «Центр первинної-санітарної допомоги № 2» на вул. Європейській, 101 у м. Полтаві повторно умисно,

з корисливих мотивів, відкрито викрав з рук ОСОБА_5 мобільний телефон «Samsung Galaxe A72» вартістю 9 000 грн, який був у полімерному чохлі вартістю

200 грн, чим завдав потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 9 200 грн.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Засуджений ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржені судові рішення

в частині призначеного покарання шляхом його пом`якшення, застосувавши

до нього положення ст. 69 КК та призначивши йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців або замінивши режим відбування покарання на інший вид.

Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суди під час призначення йому покарання не врахували конкретних обставин справи, наявність пом`якшуючих покарання обставин, а саме визнання вини, щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, ряду тяжких захворювань та неможливість відшкодувати завдану шкоди

у зв`язку із смертю потерпілої.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.

Доводи засудженого ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, а також про можливість застосування до нього положень ст. 69 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий

від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається зі змісту оскаржених судових рішень, суд першої інстанції

під час призначення покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий за корисливі злочини, щойно звільнився з місць позбавлення волі, на шлях виправлення не став і продовжив злочинну діяльність, ніде не працює, відомостей про свої джерела доходів та будь-яку суспільно-корисну працю суду не надав, матеріальну шкоду не відшкодував, не одружений, на обліках в наркологічному та психіатричному диспансерах не перебуває, а також

взяв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставини,

що пом`якшують покарання, якими визнав активне сприяння розкриттю злочину та наявність ряду тяжких захворювань.

З урахуванням обставин справи та даних про особу винного, суд вважав за доцільне призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі

у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 186 КК, а саме на строк

7 років, після чого застосував положення ч. 4 ст. 70 цього Кодексу, зазначивши,

що з урахуванням вищенаведених даних виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів не можливе без ізоляції від суспільства.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , доводи якої щодо суворості призначеного покарання є аналогічними доводам у касаційній скарзі засудженого, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Як убачається з оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції з приводу доводів захисника у апеляційній скарзі про наявність у ОСОБА_4 щирого каяття зазначив таке.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винуватим своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Однак, як зазначив суд, з матеріалів кримінального провадження вбачається,

що ОСОБА_4 неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, новий злочин в даному провадженні вчинив через невеликий проміжок часу - два місяці, після відбуття покарання за попереднім вироком, що вказує на схильність

до вчинення злочинів та відсутність критичного ставлення до злочинної діяльності, тобто обвинувачений на шлях виправлення не став та знову вчинив кримінальне правопорушення, формально вказавши на визнання своєї вини, що не вказує

на наявність щирого каяття.

Крім того, колегія апеляційного суду вказала на те, що суд першої інстанції врахував наявність обставин, які пом`якшують покарання: активне сприяння розкриттю злочину та наявність у нього захворювань, проте сторона захисту не зазначила, яким чином вказані обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги сторони захисту про наявність достатніх підстав для застосування ст. 69 КК апеляційний суд визнав безпідставними.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових

рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

В касаційній скарзі засудженого не наведено переконливих доводів

на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_4 покарання та необхідності його зміни шляхом застосування положень ст. 69 КК.

Підстав для застосування положень ст. 69 КК колегія суддів касаційного суду

не вбачає.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга засудженого не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Октябрського районного суду

м. Полтави від 08 вересня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду

від 10 січня 2024 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3