Справа № 462/4406/16-к
провадження 1-кп/462/31/24
У Х В А Л А

21 лютого 2024 року Залізничний районний суд міста Львова

у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника: ОСОБА_5

представника потерпілого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 122 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Захисником обвинуваченого було подано до суду клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності. Вимоги клопотання мотивовано тим, що ОСОБА_4 , обвинуваується у вчиненні злочину, що мав місце 11 липня 2016 року, та згідно ст. 49 КК України, провадження по справі підлягає закриттю у зв`язку з закінченням строків давності. Зазначає, що постановлені відносно обвинуваченого ухвали про розшук, є безпідставними, так як про дати судових засідань ОСОБА_4 , повідомлений не був. Відтак, внаслідок відсутності в його діях умислу на ухилення від суду, з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного суду, про те, що закриття кримінального провадження, можливо в тому випадку якщо з плином часу, вчинене в далекому минулому діяння перестає бути показником соціальної небезпечності особи, а тривала законослухняна поведінка обвинуваченого свідчить про його виправлення, просив суд його клопотання задовільнити.

Обвинувачений підтримав думку свого захисника.

Прокурор проти задоволення клопотання сторони захисту не заперечував.

Представник потерпілого в судовому засіданні проти задоволення клопотання сторони захисту заперечив, та повідомив, що дії обвинуваченого ОСОБА_4 , протягом розгляду справи були спрямовані на затягування розгляду справи з метою уникнення кримінальної відповідальності, а тому, відсутні підстави для закриття провадження по справі.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання про необхідність відмови в задоволенні клопотання сторони захисту, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КК України (станом на 11 липня 2016 року, тобто на день вчинення кримінального злочину), санкція статті передбачала покарання за вчинене правопорушення у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на строк до трьох років, що згідно ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 49 КК України (станом на 11 липня 2016 року, тобто на день вчинення кримінального злочину), перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.

При цьому, як зазначено в ухвалі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 травня 2018 року (справа N 665/2387/14-к) та в постанові колегії суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 травня 2020 року (справа N 127/6935/16-к), факт ухилення особи від досудового розслідування та суду є обставиною, що виключає благополучне закінчення строків давності, і зупиняє диференційований строк, передбачений ч. 1 ст. 49 КК (у редакції Закону N 1183-VIIвід 8 квітня 2014 року). Час такого ухилення дорівнює часу зупинення перебігу давності диференційованого строку, а загальний строк - п`ятнадцять років - спливає далі, незалежно від ухилення. Відтак, у разі підтвердження факту ухилення особи від слідства, строки давності для неї становлять п`ятнадцять років із часу вчинення інкримінованого злочину.

Для застосування зазначеної норми обов`язково має бути підтверджено факт ухилення особи від досудового слідства або суду, що є обставиною, яка виключає благополучне закінчення строків давності, і зупиняє диференційований строк, передбачений ч. 1 ст. 49 КК (у редакції Закону N 2617-VIII від 22 листопада 2018 року). При цьому час, який минув із дня вчинення кримінального правопорушення до дня, коли особа почала ухилятися від слідства або суду, не втрачає свого значення, а зберігається і зараховується до загального строку давності, що продовжує спливати. Тобто, у цьому випадку закон передбачає загальний строк давності притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які ухиляються від слідства чи суду оскільки факт свідомого ухилення особи від відповідальності свідчить про те, що вона все ще є суспільно небезпечною, тож це зумовлює необхідність більш суворого підходу до неї при вирішенні питання про давність притягнення до кримінальної відповідальності.

Так, під час розгляду справи, внаслідок систематичних неявок обвинуваченого для розгляду обвинувального акту відносно нього, ухвалами суду від 02 серпня 2018 року, 02 жовтня 2018 року та 06 квітня 2021 року до нього було застосовано приводи.

В судові засідання, що були призначені на 04 лютого 2021 року, 16 березня 2021 року та 27 травня 2021 року, обвинуваченого було повідомлено судовими повістками та телефонограмами, що стверджується наявними в матеріалах справи доказами (т.2 а.с.245, т.2 а.с.249, 251, т. 3 а.с. 17).

Крім того, згідно ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 18 червня 2021 року, обвинуваченого було оголошено в розшук у зв`язку з його неявками в судове засідання. Вирішено зупинити провадження до розшуку обвинуваченого ОСОБА_4 . На вказане судове засідання обвинуваченого було повідомлено у встановленому законом порядку,- телефонограмою (т.3 а.с.20).

Судом було встановлено, що судове засідання по справі було призначено на 04 лютого 2022 року, про що обвинуваченого було повідомлено у встановленому законом порядку. Вказане підтверджується власноручно написаною обвинуваченим розпискою (т.3 а.с.44).

Наступне судове засідання по справі було призначено на 25 березня 2022 року, про що обвинуваченого було повідомлено телефонограмою (т. 3 а.с. 61). Однак, на вказане судове засідання ОСОБА_4 не зміг з`явитись, у зв`язку з ускладненим міжміським рухом транспорту (т. 3 а.с.67).

Після цього, судові засідання по справі були призначені на 19 квітня 2022 року та 06 травня 2022 року. Обвинуваченого та його захисника було повідомлено у встановленому законом порядку. Вказане стверджується власноручно написаною розпискою захисника обвинуваченого (т. 3 а.с.69), повідомленням обвинуваченого секретарем судового засідання, а також розпискою про вручення поштового відправлення (т. 3 а.с.71, 76, 78). Вказані повідомлення суду були направлені на адресу обвинуваченого, що вказана в обвинувальному акті та підтверджена ним під час розгляду справи. Однак, ОСОБА_4 , в черговий раз не з`явився для розгляду обвинувального акту відносно нього.

Засідання, що було призначене по справі на 08 червня 2022 року не відбулось, у зв`язку з клопотанням обвинуваченого про відкладення розгляду справи. Повідомив суд, що не може з`явитися для розгляду справи у зв`язку з ускладненим міжміським рухом транспорту (т. 3 а.с.82).

Про судове засідання, що призначено по справі на 01 серпня 2022 року, ОСОБА_4 , також було повідомлено у встановленому законом порядку, що стверджується наявною в матеріалах справи його власноручною розпискою (т. 3 а.с. 85). На вказане судове засідання він не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне зазначити обвинуваченому та його захиснику наступне. Доводи сторони захисту про отримання судових повісток невідомими ОСОБА_4 особами не можуть бути прийняті судом, оскільки вказана адреса зазначена в обвинувальному акті, підтверджена обвинуваченим під час розгляду справи, та на вказану адресу судом вже направлялись судові повістки про його виклик для розгляду справи, та раніше були отримані саме ОСОБА_4 . Крім того, суд звертає увагу на те, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, що також є належним повідомленням обвинуваченого про дату, час та місце розгляду справи.

Крім того, судом неодноразово вживались заходи спрямовані на своєчасний розгляд справи за участі обвинуваченого, оскільки для доставлення ОСОБА_4 до суду, відносно нього було застосовано приводи й розшук. Відтак, вказані дії, на переконання суду, свідчать про зловживання обвинуваченим своїми процесуальними правами з метою уникнення можливої кримінальної відповідальності, внаслідок закінчення строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності.

Посилання сторони захисту на позиці, що викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 02 лютого 2023 року (у справі 735/1121/20), не може бути прийнято судом, оскільки стосується не аналогічних обставин. Згідно вказаної правової позиції Великої Палати Верховного суду, таке закриття кримінального провадження, можливо виключно в тому випадку якщо з плином часу, вчинене в далекому минулому діяння перестає бути показником соціальної небезпечності особи, а тривала законослухняна поведінка обвинуваченого свідчить про його виправлення.

В той же час, сторона захисту посилаючись на цю позицію Великої Палати Верховного суду, не врахувала окрему думку суддів Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_11 , згідно якої, вони висловились з приводу зазначеної стороною захисту постанови, та вказали, що сформульований у постанові від 02 лютого 2023 року висновок, відходить від буквального змісту ч. 2 ст. 49 КК у чинній редакції, а при її тлумаченні Велика Палата фактично підмінила собою законодавця, оскільки перебрала на себе функції, не властиві органу судової влади.

На переконання суддів, що викладено в окремій думці, за відсутності чіткого унормування ч. 2 ст. 49 КК шляхом унесення відповідних змін, висновок про її застосування не може виходити за межі буквального змісту закону. А тому в постанові Великої Палати необхідно було встановити, що факт ухилення особи від досудового розслідування чи суду унеможливлює застосування диференційованих строків давності, визначених у ч. 1 ст. 49 КК; у випадку встановлення такого факту особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності (або від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК) після спливу з часу вчинення кримінального правопорушення 15 років, а кримінального проступку 5 років відповідно до ч. 2 ст. 49 цього Кодексу.

При цьому, в ході розгляду кримінального провадження поведінка обвинуваченого ОСОБА_4 , навпаки була спрямована на уникнення можливої кримінальної відповідальності, шляхом затягування розгляду справи та спливу строків давності притягнення його до можливої відповідальності за інкримінований злочин, що стверджується зазначеними вище неодноразовими неявками його в судові засідання, оголошенням приводів та розшуку.

Інкримінований обвинуваченому ОСОБА_4 , злочин, на переконання суду, жодним чином не втратив своєї соціальної небезпечності, зокрема для потерпілого ОСОБА_12 , який протягом тривалого часу відстоював свої законні права та інтереси в ході судового розгляду. Таке закриття кримінального провадження значно погіршить становище та порушить права потерпілого ОСОБА_12 , що призведе до порушення засад рівності перед законом та доступу до правосуддя.

Відтак, в ході судового розгляду судом не здобуто, а стороною захисту не надано суду жодного належного та допустимого доказу, а також вагомого аргументу, підкріпленого таким доказом, що інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_4 , діяння перестало бути показником соціальної небезпечності особи.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні клопотання сторони захисту про закриття провадження у зв`язку з закінченням строків давності, слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 7-29, 128, 129, 248, 284 КПК України, ст. 49 КК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, - відмовити за безпідставністю.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1