Житомирський апеляційний суд
Справа №280/102/14-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.296 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року Житомирський апеляційний суд

в складі головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000057 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 13 квітня 2023 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, одруженого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

обвинуваченого за ч.1 ст.296 КК України,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України. Вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що суд першої інстанції надав невірну оцінку показам обвинуваченого, потерпілого, свідків та письмовим доказам по справі. Надає свою оцінку вказаним доказам та вважає, що вони не доводять факту порушення ОСОБА_9 громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю. Вказує, що конфлікт був спровокований потерпілим, який наступного дня після конфлікту з обвинуваченим вийшов на роботу і повноцінно працював весь робочий день, що викликає сумніви у спричиненні йому тілесних ушкоджень. Вважає, що стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого майнової шкоди за лікування «абсцесу губи» є безпідставним, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу, що «абсцес губи» утворився внаслідок травми, отриманої потерпілим 27.09.2012 року.

В заперечені прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , йдеться про безпідставність доводів апелянта та про залишення вироку суду без зміни.

Вироком Коростишівського районного суду Житомирської області від 13 квітня 2023 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

На підставі п.2 ч.1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_9 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов ОСОБА_11 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 687 (шістсот вісімдесят сім) гривень 25 копійок, а в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 (десять тисяч) гривень.

У решті позовних вимог відмовлено.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, 27 вересня 2012 року близько 15 години поблизу Вільнянської загальноосвітньої школи 1-3 ступенів по вул. Леніна в с. Вільня Коростишівського району Житомирської області у ОСОБА_9 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин стався конфлікт із водієм шкільного автобуса ОСОБА_11 , який у вказаний час та місці здійснював перевезення пасажирів (дітей) по встановленому маршруту.

Під час конфлікту ОСОБА_9 , діючи умисно, з хуліганських мотивів, зупинив шкільний автобус шляхом перекриття дороги автомобілем. Надалі ОСОБА_9 , нехтуючи загальноприйнятими нормами поведінки, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, використовуючи незначний привід для конфлікту, підійшов до кабіни водія шкільного автобуса, відчинив дверцята кабіни, кулаком наніс декілька ударів в обличчя ОСОБА_11 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді синців лівої половини обличчя та струсу головного мозку, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_9 у вказаний час та місці, діючи з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, схопив ОСОБА_11 за одяг та намагався витягти останнього із кабіни, проте зробити це йому не вдалося, оскільки одяг ОСОБА_12 розірвався.

У результаті злочинних дій ОСОБА_9 , потерпілому ОСОБА_11 завдано тілесні ушкодження, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В судове засідання апеляційного суду потерпілий ОСОБА_11 не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду. Подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду - без зміни.

Під час апеляційного розгляду захисником заявлено клопотання про повторне дослідження доказів, а саме : висновків експерта № 255 від 05.02.2013, №3295 від 13.11.2013, акту №4510 від 27.12.2012, табеля обліку робочого часу, журналу передрейсового медичного огляду, подорожних листів та відповіді Коростишівської ЦРЛ від 06.02.2014 (а.п.89 т.5).

З`ясувавши думку обвинуваченого в підтримання вказаного клопотання, прокурора в заперечення клопотання захисника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення клопотання захисника відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, а саме : дослідити висновки експертів № 255 від 05.02.2013, №3295 від 13.11.2013, акт №4510 від 27.12.2012, відповідь Коростишівської ЦРЛ від 06.02.2014, які були неповно досліджені судом першої інстанції. В частині дослідження табеля обліку робочого часу, журналу передрейсового медичного огляду та подорожних листів відмовити, оскільки обставини, на які посилається захисник про те, що в період вересень-жовтень потерпілий працював робочи дні, стороною обвинувачення не оспорюються.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що дослідивши в судовому засіданні зібрані докази, які були оцінені судом у сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні хуліганства, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю. Дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.1 ст. 296 КК України судом кваліфіковано вірно.

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України не визнав та пояснив, що того дня їхав з батьком в с. Здвижку Житомирської області, за кермом був батько, а він сидів на пасажирському сидінні. По дорозі «Шкільний автобус» не пропустив їх автомобіль і вони спробували його обігнати, однак автобус повернув вліво на їх автомобіль, хоча вони їхали в своїй смузі руху. Потім вони повернули в бік школи за вказаним автобусом. До моменту зупинки вони проїхали близько двох кілометрів, зупинились на обочині в селі десь за 500 метрів від школи, Водій автобуса не зміг об`їхати їх автомобіль. Після чого він підійшов до водія автобуса, який почав висловлюватись нецензурною лайкою, та відчинив водійські двері. Він хотів запитати у водія чому той так себе поводив на дорозі, однак почалась словесна сварка, під час якої водій автобуса замахнувся рукою, а тому він схопив його за руку та відірвав рукав сорочки. Водія з автобуса він не витягав, тілесних ушкоджень не наносив.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення також не визнав та підтримав доводи апеляційної скарги захисника.

Проте, вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, підтверджується сукупністю доказів оцінених судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності.

Зокрема, висновки суду ґрунтуються на:

- показах потерпілого ОСОБА_11 , який в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що 27.09.2012 року він на «Шкіному автобусі» возив дітей з вчителями. Коли він їхав до с.Голубіївка Житомирської області в автобусі були діти, перезвонив директор школи і повідомив, що забули забрати чергового вчителя та учня, після чого він почав розвертатися, дорога була з вибоїнами, ззаду їхав автомобіль «Вольво», який почав обганяти автобус, а потім різко підрізав автобус. Він різко загальмував, з автомобіля вийшов обвинувачений, підбіг до автобуса, відчинив водійські двері та запитав чому він їх не пропустив та вдарив його двічі кулаком в обличчя та по голові. Потім почав витягувати його з автобуса, однак це не вдалось, бо він (потерпілий) тримався за кермо. В подальшому підбіг батько ОСОБА_9 та почав ображати його. Обвинувачений був у стані алкогольного сп`яніння, порвав йому сорочку, а після конфлікту вони вдвох - обвинувачений з батьком сіли в свій автомобіль та поїхали. Поліцію на місце події він не викликав, але цього ж дня після обіду звернувся до лікарні, а на наступний день до лікаря невропатолога, оскільки мав скарги на головний біль. У грудні 2012 лежав в лікарні, переніс оперативне втручання у зв`язку з абсцесом губи;

- показах свідка ОСОБА_13 , який в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що у 2012 році їхав у шкільному автобусі зі школи додому, у автобусі були учні школи. Він сидів на задньому сидінні посередині, водій автобуса - ОСОБА_11 відокремлений від пасажирів перегородкою, на якій висять правила поведінки, водій автобуса їздить нормально. Їхавши по дорозі зрозуміли, що забули одного учня в школі, тому поверталися по нього. Перед мостом на горбі автобус зупинився, під`їхав автомобіль, з якого вийшло дві особи. До автобуса підійшов обвинувачений, а інший чоловік залишився ближче до автомобіля. Обвинувачений підійшов до водійської двері, відкрив її та почалась словесна перепалка з водієм, яка тривала хвилин 10-15. Потім обвинувачений наніс удари водію автобуса, останній при цьому жодних активних дій не вчиняв, сидів на сидінні і тільки закривався. Після удару почервоніла щока, порвалась сорочка, крові не було, була припухла губа;

- показах свідка ОСОБА_14 , який в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що безпосередньо не бачив що трапилося між потерпілим та обвинуваченим. У водія автобуса була пошкоджена сорочка та рука, на обличчі нічого не було на наступний день після події. Також на наступний день він бачив лише сварку водія автобуса та батька обвинуваченого, коли останній кричав до водія автобуса, що вони його ще зловлять і поб`ють;

- показах свідка ОСОБА_15 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що вони повертались зі школи «Шкільним автобусом». Вона сиділа в автобусі на передостанньому місці, потім зрозуміли, що забули у школі дитину та повертались щоб її забирати. Їх автобус наздогнав автомобіль, який зупинився біля автобуса в чотирьох кроках, з якого вийшов чоловік, підійшов до дверей водія автобуса, відкрив їх та почалася сварка. Діти були налякані. Обвинувачений замахувався до водія автобуса та тягав його за сорочку, конфлікт тривав близько 5-10 хвилин, чи були ушкодження на обличчі потерпілого вона не пам`ятає. Потім обвинувачений повернувся в автомобіль, а водій автобуса поїхав до школи по дитину;

- показах свідка ОСОБА_16 , який в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що подія відбулась приблизно у 2012 році, їхали в шкільному автобусі додому, подзвонив директор школи та повідомив, що забули дитину в школі. Автобус повертався назад в шкоду і на дорозі автобус підрізав автомобіль, який почав притискати автобус до обочини та обганяти його. Коли автобус зупинився, з автомобіля вийшов обвинувачений, який підійшов до автобуса, відкрив водійські двері та почав сваритись з водієм автобуса, тягав його за сорочку, витягував із автобуса, водій тримався двома руками. Потім вийшов водій вказаного автомобіля та почав заспокоювати обвинуваченого, діти та дорослі в автобусі були перелякані. Обвинувачений поводив себе агресивно, виривав двері автобуса, які водій автобуса тримав двома руками. Обвинувачений ударив водія автобуса, у останнього також була порвана сорочка, конфлікт тривав близько 5 хвилин, чи були пошкодження на обличчі у потерпілого він не пам`ятає, оскільки знаходився у стресовій ситуації;

- показах свідка ОСОБА_17 , який в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що вони їхали в шкільному автобусі і оскільки забули учня та чергову вчительку, то поверталися назад до школи. Але їх автобус зупинив автомобіль, який перегородив дорогу, зупинившись перед автобусом. З пасажирського місця автомобіля вийшов обвинувачений, підійшов до водійських дверей автобуса, відкрив двері та наніс декілька ударів в обличчя водію автобуса. Змісту конфлікту він не чув, але бачив його уривками, оскільки заспокоював брата, який перелякався. Через декілька днів у водія автобуса був синець, крові на останньому не було, вважає, що обвинувачений був у стані алкогольного сп`яніння;

- показах свідка ОСОБА_18 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що подія сталась восені 2012 року. Вона була чергова в щкільному автобусі і супроводжувала дітей. Вона запізнилась на автобус, тому за вказівкою директора направлялася назустріч автобусу, який за нею повертався. По дорозі вона бачила як їде шкільний автобус, а перед ним зупинився автомобіль, з якого вийшов обвинувачений і підійшов до водійських дверей автобуса. Вона бачила, що водій автобуса сидів на своєму місці, обвинувачений та водій автобуса махали руками, сварки вона не чула , оскільки була далеко від автобуса. Конфлікт тривав близько п`яти хвилин. Коли вона підійшла до автобуса, автомобіль вже поїхав, вона зайшла в автобус, побачила, що водій автобуса сидів на своєму місці, у нього був відірваний рукав на сорочці, чи були садна та синці на обличчі у водія автобуса не пам`ятає, але якби на обличчі водія був синець, вона б звернула увагу. Водій автобуса завжди належно виконував свої обов`язки, чи був потерпілий наступного дня на роботі не пам`ятає;

- показах свідка ОСОБА_19 , який в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що у 2012 році їхав на задньому сидінні у шкільному автобусі, який віз дітей додому. Потім автобус почав повертатися до школи бо забули вчительку. По дорозі автобус обігнав автомобіль, став попереду автобуса і з автомобіля вийшов чоловік, який почав сваритись з водієм автобуса, вони обоє кричали, сварились, тому що обвинувачений своїм автомобілем підрізав автобус. Обвинувачений схватив водія автобуса за одяг і вдарив, скільки ударів наніс обвинувачений водію, він не пам`ятає, але один удар точно був, в область обличчя, також у водія була порвана сорочка. У водія був синець під лівим оком, крові на обличчі не було, поведінка обвинуваченого була неадекватна. В автобусі є перегородка для водія, вона прозора;

- показах свідка ОСОБА_20 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що у вересні 2012 року працювала медсестрою в школі № 2 та районному управлінні освіти Житомирської області, випускала водіїв на рейс, є журнал, за яким проводиться огляд в лікарні, вимірюється тиск, температура та загальний стан людини, потім ставиться печатка та водій виїжджає на рейс. Вона проводила огляд водія ОСОБА_11 , але про струс головного мозку водій їй не казав, побачити чи є струс головного мозку у водія вона не може, такий діагноз повинен ставити лікар. Чи був синець у ОСОБА_11 сказати не може, оскільки останній був у чорних сонцезахисних окулярах, які він не знімав.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 підтверджується письмовими доказами, які були досліджені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, а саме :

- витягом із ЄРДР № 0000057 від 15.01.2013 року, згідно якого 27.09.2012 року близько 15:00 години в с. Вільня Коростишівського району Житомирської області ОСОБА_9 з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок умисно наніс декілька ударів руками по обличчю ОСОБА_11 (т.4 а.п.130);

- висновком експерта № 255 від 05.02.2013 року, згідно якого у ОСОБА_11 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми: синців лівої половини обличчя (без значення форми, детальної локалізації, кількості, кольору) та струсу головного мозку; перелому 11-го ребра справа. Тілесні ушкодження у вигляді синців лівої половини обличчя (без значення форми, детальної локалізації, кількості, кольору) та струсу головного мозку, які є легким тілесним ушкодженням з короткочасним розладом здоров`я, могли утворитися від дії тупих твердих предметів, однак у зв`язку з відсутністю в надісланих на вивчення медичних документах записів щодо кількості, локалізації та кольору синців встановити термін утворення даного ушкодження та кількість нанесених ударів не є можливим. Тілесне ушкодження у вигляді перелому 11-го ребра справа, який відноситься до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості як такий, що є небезпечним для життя, але призвів до довготривалого розладу здоров`я, утворився від дії тупого твердого предмету, в термін не менш 3 4,5 тижнів до часу проведення комп`ютерної томографії грудної клітки. Оскільки в представленій медичній документації є записи про те, що 01.03.2005 року мала місце травма грудної клітки з переломом 11-го ребра, тому вищевказаний перелом пов`язати з травмою, яка мала місце 27.09.2012 року не є можливим. У зв`язку з відсутністю в представлених на вивчення медичних документах записів щодо детальної локалізації синців на обличчі, пов`язати травму 27.09.2012 року з подальшим лікуванням з приводу абсцесу верхньої губи та його розкриттям, не представляється можливим. Виявлені тілесні ушкодження могли утворитися в результаті нанесення ударів руками та ногами (т.4 а.п.139-140);

- висновком експерта № 3295 від 12.11.2013 року, згідно якого у ОСОБА_11 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді: синців лівої половини обличчя (без зазначення форми, детальної локалізації, кількості, кольору) та струсу головного мозку, яка є легким тілесним ушкодженням із короткочасним розладом здоров`я, могли утворитися від дії тупих твердих предметів з обмеженими контактуючими поверхнями, якими міг бути кулак тощо, однак в зв`язку з відсутністю в надісланих на вивчення медичних документах записів щодо кількості, локалізації та кольору синців достовірно висловитися про термін утворення даного ушкодження та кількість нанесених ударів не є можливим, проте їх утворення 27.09.2012 року не виключається. В представлених на вивчення медичних документах відсутні записи щодо видимих тілесних ушкоджень в ділянці верхньої губи, тому, пов`язати травму 27.09.2012 року з подальшим лікуванням з приводу абсцесу верхньої губи та його розкриттям не є можливим (т.4 .а.п.142-143);

- актом судово-медичного дослідження № 4510 від 27.12.2012 року, згідно якого у ОСОБА_11 будь-яких видимих тілесних ушкоджень на шкірних покровах голови, тулубу, кінцівок виявлено не було, встановлений клінічний діагноз: «закрита черепно-мозкова травма. Струс головного мозку» на даний момент в заключенні не вказується та за ступенем тяжкості тілесних ушкоджень не оцінюється, оскільки не підтверджений об`єктивними медичними даними (неврологічною симптоматикою) (т.4 а.п.167);

- заявою ОСОБА_11 від 27.09.2012 начальнику Коростишівського РВ УМВС України в Житомирській області про прийняття мір до громадянина на прізвисько ОСОБА_21 , який вчинив відносно останнього неправомірні дії та письмовими поясненнями ОСОБА_11 (т.4 а.п.171);

- довідкою лікаря Коростишівської центральної районної лікарні від 09.10.2012, згідно якої ОСОБА_11 27.09.2012 року звертався до Коростишівської ЦРЛ з приводу діагнозу «ЗЧМТ», струс головного мозку, рекомендовано амбулаторне лікування, консультація невролога (т.4 а.п.180);

Проаналізувавши сукупність зібраних доказів, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України за обставин встановлених судом, доведена повністю.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд та вважає, що вказані докази не суперечать критерію доведення вини особи «поза розумним сумнівом», згідно якого передбачається доведення стороною обвинувачення перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів того, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні злочину, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення (рішенням ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі "Кобець проти України", заява № 16437/04).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність вказаних у вироку висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки перелічені вище докази, кожний окремо та у сукупності, підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, за обставин, встановлених судом.

Доводи апелянта про те, що дії ОСОБА_9 не несли суспільної небезпеки, оскільки він не завдавав тілесних ушкоджень потерпілому, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки вони є аналогічними тим, що були надані стороною захисту під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Суд першої інстанції такі доводи сторони захисту розглянув та надав їм належну оцінку, відповідним чином мотивувавши свої висновки у вироку суду.

Так, суд першої інстанції зазначив, що критично оцінює показання обвинуваченого ОСОБА_9 та доводи його захисника, про те, що він не завдавав тілесних ушкоджень потерпілому, вказавши, що вважає їх наданими з метою уникнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що вказані доводи сторони захисту суперечать показам потерпілого, свідків-очевидців події та висновкам судово-медичного експерта № 255 від 05.02.2013 року та № 3295 від 12.11.2013 року, які узгоджуються між собою, про те, що тілесні ушкодження, які були виявлені у потерпілого ОСОБА_11 , у вигляді синців лівої половини обличчя та струсу головного мозку, які є легким тілесним ушкодженням із короткочасним розладом здоров`я, могли утворитися від дії тупих твердих предметів з обмеженими контактуючими поверхнями, якими міг бути кулак тощо. Їх утворення 27.09.2012 року не виключається.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки показам потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки їхні показання містяться у вироку суду, і їм надано оцінку відповідно до вимог ст.94 КПК України, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів суд оцінив з точки зору достатності та взаємозв`язку з письмовими доказами для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що конфлікт спровокував потерпілий ОСОБА_11 , коли підрізав автомобіль, в якому знаходився обвинувачений, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки вони ідентичні доводам сторони захисту в суді першої інстанції, яким суд надав належну правову оцінку при ухваленні вироку. Крім того, незалежно від того, що відбулось на дорозі між водіями транспортних засобів, це не може бути виправданням для вчинення хуліганських дій чи спричинення тілесних ушкоджень.

Також, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про недопустимість окремих доказів, а саме висновків експерта №255 від 05.02.2013 року та №3295 від 12.11.2013 року, якими суд обгрунтовує вину обвинуваченого, виходячи з наступного.

Згідно положень ч.1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно ч.1 ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В свою чергу, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що суд вказаних вимог закону дотримався, в тому числі і щодо їх оцінки на предмет законності та допустимості.

Так суд зазначив, що вважає вищезазначені висновки експерта належними та допустимими доказами у кримінальному провадженні, оскільки вони відповідають критеріям визначеним ст.84-87 КПК України. Також судом здійснено їх оцінку за положеннями,визначеними у ч.1 ст.94 КПК України.

Так суд встановив, що висновки вказаних експертиз узгоджуються із показаннями свідків, наданими у судовому засіданні, які були очевидцями події 27.09.2012 року, зокрема свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_16 та ОСОБА_19 показали, що бачили безпосередньо момент нанесення ударів обвинуваченим ОСОБА_9 потерпілому ОСОБА_11 . Також, свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 та ОСОБА_15 бачили конфлікт обвинуваченого з потерпілим та показали суду, що обвинувачений тягав потерпілого за сорочку, витягував із автобуса, махав руками.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно правового висновку, викладеному в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.01.2020 року (справа №754/14281/17) відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для визнання висновків експерта №255 від 05.02.2013 року та №3295 від 12.11.2013 року недопустимими доказами, оскільки не встановлено порушення зазначених вимог процесуального закону при отриманні вказаних доказів, а тому погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині.

Посилання апелянта на те, що в матеріалах справи наявний висновок експерта №255 від 05.02.2013 року, тоді як суд у вироку посилається на висновок експерта №255 від 01.02.2013 року, якого в матеріалах справи немає, колегія суддів вважає технічною опискою, яка жодним чином не спростовує правильність висновків суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України.

Вказання апелянта на те, що потерпілий наступного дня після конфлікту з обвинуваченим вийшов на роботу і повноцінно працював весь робочий день, що на його думку свідчить про відсутність у нього тілесних ушкоджень, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки вказаний факт жодним чином не спростовує правильність висновків суду про нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень ОСОБА_11 ..

Доводи апелянта про те, що судом не встановлено мотив вчинення злочину, а саме у чому полягає особлива зухвалість в діях обвинуваченого, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки вони аналогічні тим, що були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Так суд першої інстанції зазначив, що об`єктивна сторона хуліганства полягає у грубому порушенні громадського порядку, тобто у вчиненні активних дій. Кримінальний кодекс України не пов`язує наявність хуліганства з його вчиненням у громадських місцях. Однак, вчинення хуліганських дій у присутності інших людей є однією із ознак, яка вказує на грубість порушення громадського порядку.

За змістом ч.1 ст.296 КК України під грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства слід визнавати таке порушення, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Так, зокрема, вчиненим з особливою зухвалістю може бути визнане злочинне порушення громадського порядку: що виявляє явну неповагу до суспільства і супроводжується, наприклад, насильством із заподіянням тілесних ушкоджень або знущанням над особою, нанесенням їй побоїв або мордуванням, катуванням особи; діє тривалий час і вперто не припиняється; пов`язане зі знищенням чи пошкодженням чужого майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності підприємства, установи, організації чи громадського транспорту тощо (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 10 "Про судову практику у справах про хуліганство".

Постановою Верховного Суду України від 21 січня 2020 року справа № 751/4233/18 визначено, що при кваліфікації хуліганства, перш за все слід звернути увагу на те, що безпосереднім об`єктом хуліганства є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття. Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти.

Крім того, хуліганство супроводжується особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, де під особливою зухвалістю розуміють нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з побоями та іншим насильством, яке спричинило тілесні ушкодження, чи знущанням над потерпілим, знищення або пошкодження майна, тривале, що довгий час не припиняється, порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.

При вчиненні хуліганства з особливою зухвалістю, на відміну від злочинів проти особи, потерпілий та правопорушник зазвичай не є між собою знайомими, а вчинення конкретного правопорушення спрямовується не з метою заподіяти конкретній особі тілесних ушкодження або ж завдання будь-якого фізичного болю особі, а з метою порушення громадського порядку. Тобто, суспільно небезпечне діяння не може бути кваліфіковано як хуліганство з особливою зухвалістю за наявності у сукупності таких обставин кримінального провадження, як: засуджений і потерпілий між собою були знайомі; до злочинного посягання перебували в особистих неприязних стосунках; поштовхом до заподіяння тілесних ушкоджень стала поведінка самих потерпілих; зі змісту протиправних дій кожного із засуджених простежується бажання завдати шкоди власне здоров`ю потерпілих через особисту неприязнь до них.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, фактичною підставою кваліфікації кримінального правопорушення ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 296 КК України, стали об`єктивні дані (обставини), досліджені в судовому засіданні. Під час юридичної оцінки цих даних були з`ясовані: природа взаємин, які склалися між ОСОБА_9 та потерпілим; причина виникнення діяння; місце вчинення протиправних дій, обстановка та обставини, за яких відбувався перебіг посягання; характер та динаміка дій обвинуваченого, характер наслідків та причинний зв`язок між ними та діями останнього.

При цьому, колегія суддів зауважує, що подія кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, відбувалася на очах у дітей школярів, які були налякані тим, що відбувалося, що також свідчить про особливу зухвалість хуліганства, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_9 .

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що зухвала та агресивна поведінка ОСОБА_9 , яка викликана неправильним на його думку керуванням автобусом потерпілим, що була спрямована на незнайому йому особу, у громадському місці, за відсутності зовнішнього приводу, із заподіянням цій особі тілесних ушкоджень, безсумнівно свідчить про умисне порушення ОСОБА_9 громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, а не вчинення кримінального правопорушення проти особи з особистих мотивів.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Таким чином, при апеляційному розгляді встановлено, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст.296 КК України.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_9 призначено відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України в межах санкції ч.1 ст.296 КК України, у виді штрафу, у редакції станом на час вчинення правопорушення.

Також, враховуючи, що вказане кримінальне правопорушення (проступок) ОСОБА_9 вчинив у 2012 року, та заперечував проти закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, суд першої інстанції визнавши його винним та призначивши покарання, цілком обґрунтовано звільнив останнього від відбування призначеного покарання на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни вироку місцевого суду в частині призначеного покарання.

Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги захисника в частині вирішення судом цивільного позову потерпілого про стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди в рахунок відшкодування лікування «абсцесу верхньої губи».

Так, частково задовольняючи позов потерпілого до обвинуваченого про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що внаслідок неправомірних дій обвинуваченого ОСОБА_9 27.09.2012 року, потерпілий ОСОБА_11 поніс витрати на лікування «абсцесу верхньої губи» в період з 25.12.2012 року по 02.01.2013 року в сумі 687 грн. 25 коп.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він суперечить показам свідків-очевидців події та висновкам експертів № 255 від 05.02.2013 року та № 3295 від 12.11.2013, які були досліджені апеляційним судом за клопотанням сторони захисту та згідно яких в представлених на вивчення медичних документах відсутні записи щодо видимих тілесних ушкоджень в ділянці верхньої губи, а тому, пов`язати травму 27.09.2012 з подальшим лікуванням з приводу «абсцесу верхньої губи» та його розкриттям не є можливим.

Так, відповідно ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про відшкодування матеріальної шкоди потерпілому не дотримався вимог зазначеного закону, а тому вирок суду у вказаній частині підлягає скасуванню, а позов потерпілого залишенню без задоволення.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн. та вважає, що такий розмір відповідає вимогам розумності та справедливості, враховуючи конкретні обставини кримінального проступку та глибину душевних страждань потерпілого.

Отже, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення питання про відшкодування матеріальної шкоди, в іншій частині вирок суду є законним та обгрунтованим.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 13 квітня 2023 року щодо ОСОБА_9 скасувати в частині стягнення матеріальної шкоди.

Позов потерпілого ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_9 про стягнення матеріальної шкоди залишити без задоволення.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді: