У Х В А Л А

(щодо вирішення питання про допустимість доказів)

Справа №354/1184/23

Провадження № 1-кп/348//24

01 липня 2024 року м. Надвірна

Колегія суддів Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області

у складі головуючої-судді: ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_4

прокурора: ОСОБА_5

обвинуваченої: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Надвірнянського районного суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000048, за обвинувальним актом від 17.08.2023, про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України,-

УСТАНОВИВ:

В провадженні Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області знаходиться кримінальне провадження № 0000048, за обвинувальним актом від 17.08.2023, про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

В судовому засіданні від захисника обвинуваченої-адвоката ОСОБА_7 поступило клопотання, в якому просить визнати очевидно недопустимими доказами у кримінальному провадженні протокол огляду місця події від 31.03.2023 коробки, отриманої у терміналі «Нової пошти № 1 м. Яремче», телефону обвинуваченої з використанням технічних засобів фіксації відеозйомки від 31.03.2023, протокол огляду оптичного носія інформації з назвою файла S2680001-S2680005 відповідно. В обґрунтування клопотання посилається на те, що при проведенні огляду місця події 31.03.2023 року та відеофіксаціївід 31.03.2023, від ОСОБА_6 були отримані пояснення, як від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати запитання або їх отримання з порушенням цього права, що є істотними порушеннями прав людини і основоложних свобод.

Обвинувачена ОСОБА_6 підтримала клопотання захисника та просила його задоволити.

Прокурор, надав до суду заперечення на клопотання захисника про визнання доказів очевидно недопустимими вважає клопотання необгрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення.Вважає що захист формально посилається на вимоги ст. 87 КПК України щодо допустимості доказів, та жодним чином не підтвердив викладені в клопотанні доводи. Зазначив, що незважаючи на те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні підтвердження роз`яснення обвинуваченій права не давати показання та не відповідати на запитання, це жодним чином не позначилось на допустимості доказів, вилучених при проведенні огляду місця події, які оспорює сторона захисту - телефону обвинуваченої, наркотичних засобів, а також протоколу огляду місця події з додатками, оскільки вказана слідча дія проведена з чітким дотриманням вимог та у порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України. Вважає, що відсутні підстави вважати, що фіксація проведення огляду місця події та виявлення в ході цього у ОСОБА_6 зоборонених речовин та телефону стало безпосереднім наслідком нероз`яснення останній права не давати покази, оскільки властивості доказів не залежали від її волі, а огляд місця події та огляд вилучених речей міг бути проведений без її волі, тобто без будь-якого впливу інформації, отриманої від обвинуваченої. Просив суд відмовити в задоволенні заявленого стороною захисту клопотання у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

Вислухавши учасників судового провадження з приводу заявленого клопотання, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповіднодо ч.1ст.84 КПК України, доказамив кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч.2 ст. 84 КПК України).

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (ст.85 КПК України).

Згідно з вимогами ст.86КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законамиУкраїни, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації,отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:1)здійснення процесуальнихдій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого озволу або з порушенням його суттєвих умов; 2)отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3)порушення права особи на захист; 4)отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.

Згідно з ч. 2ст. 89 КПК Україниу разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Сторона захисту вважає, що відомості, що містяться в протоколі огляду місця події, за яким обвинувачена надала пояснення щодо вчинення нею злочину, а також на відеозаписі з бодікамер поліцейських, на якому зафіксовано, як обвинувачена зізнається у вчиненні злочину, були отримані від обвинуваченої з порушенням права на захист і права не свідчити проти себе.

Суд зауважує, що для оцінки допустимості показань визначальним є дотримання права особи зберігати мовчання і права користуватися правовою допомогою захисника, а, відповідно, і права бути поінформованим про такі права. Порушення цих прав має або може мати прямий вплив на зміст отриманих показань і, таким чином, такі порушення є релевантним фактором для оцінки допустимості доказів.

Суд звертає увагу, що право зберігати мовчання та привілей від самовикриття передбачені, аби забезпечити підозрюваній особі, яку допитує поліція, можливість зробити вільний вибір: давати їй свідчення чи мовчати (Allan v. the United Kingdom, no. 48539/99, § 50, ECHR 2002-IX). Право зберігати мовчання застосовується з моменту, коли підозрюваний допитується поліцією (John Murray v. the United Kingdom [GC], 8 February 1996, § § 45, Reports of Judgments and Decisions 1996-I). Зокрема, особа, яку підозрюють у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути повідомленою про її право не свідчити проти себе (Ibrahim and Others v. the United Kingdom [GC], nos. 50541/08 and 3 others, § 272, 13 September 2016).

Крім того, як зазначав ЄСПЛ, невідкладний доступ до адвоката є частиною процесуальної гарантії, якій Суд надає особливого значення, коли досліджує, чи зруйнувала процедура саму суть привілеї проти самовикриття. Щоб право на справедливий судовий розгляд за статтею 6 § 1 залишалось «практичним і здійсненим», доступ до адвоката має, як правило, надаватися з першого допиту підозрюваного поліцією, якщо тільки не доведено, що з огляду на особливі обставини справи існували вагомі причини обмежити це право (Salduz v. Turkey [GC], no. 36391/02, §§ 54-55, ECHR 2008). Затримана поліцією особа користується правом не викривати себе і зберігати мовчання та має право на допомогу захисника, як тільки їй ставлять питання, іншими словами, коли існує «кримінальне обвинувачення» проти неї. Інформування затриманої особи про право зберігати мовчання є настільки важливим, що, навіть коли особа добровільно погоджується дати свідчення поліції після того, як її поінформували, що її твердження можуть бути використані як докази проти неї, це не може вважатися цілком інформованим вибором, якщо вона не була ясно поінформована про її право зберігати мовчання та якщо її рішення було прийняте за відсутності допомоги з боку захисника (Stojkovic v. France and Belgium, no. 25303/08, § 54, 27 October 2011).

Суд не залишає поза увагою, що в матеріалах кримінального провадження на момент проведення оспорюваних захистом слідчих дій, відсутні офіційні документи, які б вказували на те, що ОСОБА_6 була затримана або їй було вручено письмове повідомлення про підозру, в порядку, передбаченому КПК.

Разом з тим обставини цієї справи свідчать про те, що працівники поліції, приїхавши на місце, de facto поводились із ОСОБА_6 , як із підозрюваною. При цьому,, працівники поліції отримали самовикривальні показання від ОСОБА_6 ,, тобто вже очевидно підозрювали обвинувачену, але після цього не роз`яснили їй право на захист і право не свідчити проти себе, а почали фіксувати її показання на відеозаписах та документувати їх у протоколах огляду місця події та добровільної видачі.

Також суд звертає увагу на те, що обов`язок забезпечити особі фундаментальні права не залежить від ступеня обґрунтованості підозри та/або впевненості сторони обвинувачення в її обґрунтованості, а також від готовності органу правопорядку пред`явити формальну підозру. Чи буде в подальшому особа повідомлена про підозру проти неї, не є важливим для оцінки допустимості показань такої особи, отриманих за умов, що порушують її фундаментальні права, зокрема право на допомогу захисника і право зберігати мовчання.

Такі фундаментальні права підозрюваної особи, як право зберігати мовчання і не свідчити проти себе, а також тісно пов`язане з ними право на допомогу професійного захисника, не можуть залежати від рішень органів правопорядку, у тому числі від рішення, коли пред`явити формальну підозру, оскільки в такому випадку здійсненність фундаментальних прав цілком залежало б від розсуду державних органів (див. наприклад, постанову Верховного Суду від 02 березня 2021 року у справі № 737/641/17, провадження № 51-6562км18).

Особа має право зберігати мовчання і не давати жодних показань чи пояснень під час проведення будь-яких процесуальних дій у рамках кримінального провадження. Також особа має бути інформована про таке право.

У цій справі суд не знайшов підтвердження тому, що до бесіди з працівниками поліції, або під час надання показань, що були зафіксовані в оспорюваних доказах, обвинувачена була повідомлена про її право зберігати мовчання та про інші права, якими наділена підозрювана особа, а сторона обвинувачення не надала відомостей зворотнього. За таких умов самовикривальні пояснення ОСОБА_6 , надані працівникам поліції і відображені у протоколі огляду місця події, відеозаписі з бодікамер поліцейських є очевидно недопустимими.

Внаслідок цього, суд дійшов висновку, що протокол огляду відеозапису від 26.05.2023 де проведено огляд відеозаписів за 31.03.2023 із нагрудної відеокамери працівників СОГ відділення поліції № 1м. Яремча в частині, де відображені повідомлені обвинуваченою самовикривальні відомості та протокол огляду місця події - в частині, де відображені повідомлені обвинуваченою самовикривальні відомості необхідно визнати очевидно недопустимими доказами .

Разом з тим судом встановлено, що телефон обвинуваченої був вилучений під час її час затримання та проведення обшуку з дотриманням положень КПК в присутності понятих та захисника, що відображено в протоколі затримання від 31.03.2023 . Даний протокол підлягає оцінці судом щодо критерій допустимості , з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення в нарадчій кімнаті при винесенні судового рішення .Тому в цій частині клопотання захисника не підлягає до задоволення .

Враховуючи наведене та керуючись вимогами ст.ст. 84, 87, 89, 333, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника обвинуваченої-адвоката ОСОБА_7 про визнання очевидно недопустимими доказами задовільнити частково.

Визнати очевидно недопустимими доказами: протокол огляду місця події від 31.03.2023 коробки, отриманої у терміналі «Нова пошта № 1 м. Яремче в частині, де відображені повідомлені ОСОБА_6 самовикривальні відомості, протоколу огляду відеозапису від 26.05.2023, де проведено огляд відеозапису за 31.03.2023 із нагрудної відеокамери працівників СОГ відділення поліції № 1м. Яремча в частині, де відображені повідомлені обвинуваченою ОСОБА_8 самовикривальні відомості.

В задоволенні клопотання про визнання очевидно недопустимим доказом вилученого телефону відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на вирок суду

Головуюча суддя ОСОБА_1 .

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3