Справа 752/5775/23 Головуючий в 1 інстанції - ОСОБА_1
Провадження 11-кп/824/3312/2024 Доповідач в 2 інстанції ? ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

27 червня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілих ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0000058 від 25 січня 2023 року за апеляційною скаргою представника потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2024 року, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2024 року,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку міста Києва, громадянку України, з вищою освітою, працюючу рентгенолаборантом у Національному військово-медичному клінічному центрі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розлучену, маючу на утриманні неповнолітню дитину 2010 року народження, військовослужбовця Збройних сил України, сержанта, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

засуджено за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 3 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн із застосуванням ч.1 ст.69 КК України без позбавлення права керування транспортними засобами;

цивільний позов ОСОБА_11 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 60 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди;

стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_11 30 996 грн. 62 коп. в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності та 1 549 грн 83 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди;

цивільний позов ОСОБА_10 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 60 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди;

вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати;

Відповідно до вироку, 24 січня 2023 року, о 18 годині 52 хвилини, ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем, марки «Skoda», моделі «Fabia», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вулиці Велика Васильківська у місті Києві зі сторони вулиці Є. Коновальця у напрямку вулиці Федорова, в районі регульованого перехрестя з вулицею Лабораторною, в порушення вимог пунктів 2.3. б), 10.1. 16.6 Правил дорожнього руху України, під час маневру повороту ліворуч не переконалася, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, маючи об`єктивну змогу своєчасно виявити пішоходів, які перетинали проїзну частину вулиці Лабораторної по регульованому пішохідному переходу на зелений сигнал пішохідного світлофора та дати їм дорогу, відволіклась від керування транспортним засобом у дорозі, проявила неуважність до дорожньої обстановки та її змін та здійснила наїзд на пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_10 . В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, потерпілому ОСОБА_11 та ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

В апеляційній скарзі представника потерпілих указано на незаконність вироку у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої. В обґрунтування доводів скарги указав на те, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_9 необґрунтовано визнано обставиною, що пом`якшувала її покарання - щире каяття, що призвело до незаконного застосування положень ст.69 КК України. Звернув увагу, що керування обвинуваченою ОСОБА_9 транспортним засобом у службових цілях та потребах військової служби, не підтверджена жодними доказами. Крім того, апелянт не погоджується із висновком місцевого суду в частині того, що дорожньо-транспортна пригода відбулась у вечірній час у місці де не було штучного освітлення. Зокрема, обвинувачена здійснила наїзд на пішоходів за нормального освітлення від світлових пристроїв автомобілів. Крім цього, на місці події були відсутності несприятливі погодні умови, було присутнє освітлення від об`єктів навколишньої інфраструктури на проїзній частині. Крім цього, апелянт звернув увагу на те, що обвинувачена здійснила наїзд на пішоходів, які переходили проїзну частину дороги на зелений сигнал пішохідного світлофора, що жодним чином не може вплинути на істотне зниження ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення. Апелянт звернув також увагу і на те, що положення ч.2 ст.69 КК України передбачають можливість не призначення додаткового покарання, що передбачене у санкції статті за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Залишивши поза увагою те, що санкція ч.1 ст.286 КК України передбачає основне покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, місцевий суд безпідставно, застосувавши положення ч.2 ст.69 КК України не призначив обвинуваченій ОСОБА_9 обов`язкове додаткове покарання. Окрім цього, судом припризначенні покарання обвинуваченій не було враховано наслідків, які настали від дорожньо-транспортної пригоди, а також ставлення обвинуваченої до допущених порушень правил дорожнього руху та поведінки після вчиненого, у зв`язку із цим призначив обвинуваченій покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, та яке є явно несправедливим через м`якість. Просив вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким визнати винною ОСОБА_9 за ч.1 ст.286 КК України та призначити їй покарання у виді 5 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 85 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_8 вказав на необґрунтованість її доводів. Звернув увагу на те, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, та дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченій ОСОБА_9 покарання у виді штрафу в розмірі 3 000 неоподаткованих доходів громадян, що дорівнює 51 000 грн. із застосуванням ч.1 ст.69 КК України без позбавлення права керування транспортними засобами. Окрім цього, обвинуваченав судовому засіданні свою винуватість у вчиненні інкримінованих їй діянь за обставин, викладених в обвинувальному акті, визнала в повному обсязі та попросила вибачення у потерпілих у судовому засіданні. На переконання захисника, призначене судом покарання обвинуваченій відповідає вимогам ч.2 ст.50 КК України оскільки є необхідним та достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Просив апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_7 відхилити, а вирок залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

представника потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_7 , який подану апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити;

прокурора, який апеляційну скаргу представника потерпілих підтримав в частині неправильного застосування судом положень ч.2 ст.69 КК України при вирішенні питання про можливість не призначення обвинуваченій додаткового покарання;

обвинуваченої ОСОБА_9 та її захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілих, вважали її доводи необґрунтованими, у зв`язку із чим просили залишити її без задоволення, а вирок без змін;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника потерпілих підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Висновки суду першої інстанції щодо обставин кримінального провадження, докази стосовно яких судом першої інстанції, за згодою учасників судового розгляду не досліджувались і щодо яких не надійшло апеляційних скарг, апеляційним судом не перевірялися. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги, відповідно до положень ч.2 ст. 404 КПК України, колегія суддів не знаходить.

Щодо доводів апеляційної скарги представника потерпілих в частині невідповідності призначеного судом основного покарання обвинуваченій ОСОБА_9 ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість, то вони колегією суддів визнаються необґрунтованими.

Відповідно до частин першої та другої ст. 65 КК України покарання призначається у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Судом першої інстанції при призначенні обвинуваченій ОСОБА_9 покарання, указані вимоги закону було дотримано в повному обсязі. Судом було враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України є нетяжким злочином. Крім цього, судом враховано дані про особу обвинуваченої ОСОБА_9 , яка офіційно працевлаштована, працює рентгенолабарантом у Національному військово-медичному клінічному центрі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », у розлучені, має на утриманні неповнолітню дитину 2010 року народження, є військовослужбовцем ЗСУ у званні сержант, має постійне місце проживання, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, раніше не судима. За місцем роботи характеризується позитивно. У якості обставини, яка відповідно до положень ч.1 ст.66 КК України пом`якшувала покарання ОСОБА_9 суд визнав її щире каяття. При цьому, обставин, які обтяжували її покарання судом не встановлено.

Врахувавши викладене суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 основного покарання у виді штрафу у розмірі 3 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн.

На переконання колегії суддів, призначене обвинуваченій основне покарання у виді штрафу у розмірі 3 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових кримінальних правопорушень. Підстав для посилення цього покарання колегія суддів не вбачає. При цьому, колегія суддів враховує і те, що посилення ОСОБА_9 основного покарання до 5000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, зважаючи на невеликий розмір заробітної плати ОСОБА_9 та наявності у неї на утриманні малолітньої дитини, значно ускладнить можливість обвинуваченої відшкодувати завдану потерпілим шкоду, що, на думку колегії суддів указує на не можливість посилення основного покарання до розміру, указаного представником потерпілих.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілих щодо безпідставного врахування судом при призначенні обвинуваченій покарання її щирого каяття у якості обставини що пом`якшувала її покарання, колегія суддів вважає необґрунтованими. Як убачається із мотивувальної частини вироку, місцевий суд в частині оцінки наявності цієї пом`якшуючої обставини враховував ставлення обвинуваченої до вчиненого, її вибачення, які вона висловила потерпілим в судовому засіданні. Підстав ставити під сумнів щирість поведінки обвинуваченої ОСОБА_9 та висновки місцевого суду у цій частині колегія суддів не вбачає.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині невідшкодування обвинуваченою завданої шкоди потерпілим, як на підставу для посилення призначеного їй покарання, то вони також на думку колегії суддів є необґрунтованими. Відповідно до мотивувальної частини вироку, наведені аргументи потерпілих та їх представника були предметом оцінки місцевого суду. Судом були відхилені вказані доводи із тих підстав, що обвинувачена має щомісячний дохід у незначному розмірі, є розлученою та має на утриманні неповнолітню дитину. Колегія суддів у цій частині зважає також і на те, що наведені аргументи об`єктивно впливають на спроможність обвинуваченої відшкодувати завдану шкоду потерпілим та не можуть бути визнані у якості її свідомої поведінки, яка сформувала би у неї стійке небажання компенсувати завдану шкоду. У зв`язку із викладеним, наведене унеможливлює ставити під сумнів щире каяття обвинуваченої.

Апеляційна скарга представника потерпілих не містить таких доводів, які би указували на незаконність вироку в частині призначення ОСОБА_9 основного покарання.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині безпідставного незастосування при призначенні ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то вони колегією суддів визнаються переконливими та такими, які ґрунтуються на вимогах закону.

Як вбачається із вироку, суд, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_9 покарання, дійшов висновку про можливість застосування положень ч.1 ст. 69 КК України та не призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що за правилами ч.2 ст.69 КК України, на підставах, передбачених у ч.1 ст.69 КК України, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Як вбачається із санкції ч.1 ст.286 КК України, вона передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років. Тобто, положення ч.1 ст.69 КК України, в силу застережень, які передбачені ч.2 ст.69 КК України, не можуть бути застосовані до додаткового покарання передбаченого санкцією ч.1 ст.286 КК України.

Таким чином, місцевий суд, призначивши обвинуваченій ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.286 КК України із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України без позбавлення права керувати транспортними засобами допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке проявилося у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню.

Вказане порушення вимог закону може бути усунуто апеляційним судом шляхом застосування більш суворого покарання, а саме призначення ОСОБА_9 за ч.1 ст.286 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України є підставою для скасування вироку та ухвалення судом апеляційної інстанції свого вироку.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2024 року щодо ОСОБА_9 скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити у цій частині новий вирок. ОСОБА_9 за ч.1 ст.286 КК України призначити покарання у виді штрафу у розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) грн з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

В решті вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2024 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців із моменту проголошення.

СУДДІ

__________ _____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4