Провадження № 1-кп/638/719/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд міста Харкова в складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачених (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у підготовчому засіданні клопотання захисника ОСОБА_4 , подане в межах кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000757 від 18 липня 2017 року стосовно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачених вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, про повернення обвинувального акту прокурору,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває на стадії підготовчого засідання кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000757 від 18 липня 2017 року стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачених вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

У підготовчому засіданні захисник ОСОБА_4 оголосила письмове клопотання про повернення обвинувального акту прокурору.

В обґрунтування клопотання захисник зазначила, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2021 року по справі № 640/18838/17, залишеної в силі ухвалою Харківського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, обвинувальний акт повертався прокурору з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України в частині викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та правової кваліфікації. Крім того, адвокат акцентувала увагу на порушення прокурором положень п. 3 ч. 4 ст. 291 КПК України стосовно відсутності обов`язкового додатку до обвинувального акту у виглялі розписки про отримання ОСОБА_7 копії обвинувального акту з реєстром матеріалів досудового розслідування, що, в свою чергу, має наслідком не набуття останньою процесуального статусу обвинуваченої. Зазначені недоліки унеможливлювали здійснення об`єктивного та всебічного розгляду справи.

Захисник ОСОБА_10 вказує, що зазначену вище ухвалу суду від 02 листопада 2021 року прокурором не виконано належним чином, недоліки обвинувального акту не усунуті, зміст обвинувального акту не відповідає положенням статті 291 КПК України.

Прокурор ОСОБА_3 заперечував проти заявленого адвокатом ОСОБА_4 клопотання, вважав за можливе призначити обвинувальний акт до судового розгляду, оскільки він складений відповідно до вимог ст. 291 КПК України, підсудний Дзержинському районному суду м. Харкова, підстав для закриття чи зупинення провадження немає. Прокурор зазначив, що формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладено коректно та відповідає вимогам процесуального закону, вказав на недоречність посилань захисника на вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова по справі № 645/2857/17 від 19 лютого 2018 року, що вступив у законну силу, про притягнення ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 до кримінальної відповідальності та визнання останніх винними у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27 ч. 1 ст. 191 КК України, оскільки у кримінальному провадження стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_6 триває підготовче засідання, в межах якого суд позбавлений можливості дослідувати докази, крім того, суд позбавлений доступу до матеріалів кримінального провадження, на підставі яких Комінтернівським районний судом м. Харкова ухвалено вирок по справі № 645/2857/19. Прокурор акцентував увагу на недоречності посилань сторони захисту на норми ЖК УРСР, зокрема, частини другої статті 135, визнаних неконституційними відповідно до рішення КС № 12-р/2019 від 20 грудня 2019 року, оскільки події інкримінованих діянь ОСОБА_7 та ОСОБА_6 охоплюють період часу 2009 та 2010 років. Сторона обвинувачення посилається на дію закону в часі.

Крім того, прокурор ОСОБА_3 вказав на дотриманні стороною обвинувачення приписів п. 3 ч. 4 ст. 191 КПК України стосовно вручення обвинувального акту з додатками підозрюваній ОСОБА_7 , зазначивши, що обвинувальний акт скеровано за адресою реєстрації останньої, при цьому не заперечував факт обізнаності сторони обвинувачення щодо виїзду ОСОБА_7 за межі території України.

Захисник ОСОБА_5 підтримав заявлене клопотання.

Обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 просили задовольнити клопотання сторони захисту.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали клопотання захисника та перевіривши їх доказами, вивчивши зміст обвинувального акту та доданих до нього документів, дійшов наступних висновків.

Вирішуючи питання про можливість призначення обвинувального акту до судового розгляду, перевіривши виключно зміст обвинувального акту та реєстр матеріалів досудового розслідування, не вдаючись до передчасної оцінки наявності чи відсутності доказів винуватості обвинуваченої на цій стадії кримінального процесу, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, включає в себе вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Зокрема, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення.

Норми КПК України покладають на суд обов`язок роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення (ст. 348 КПК України), а потерпілому надає право підтримувати обвинувачення у випадку відмови прокурора від державного обвинувачення, а також ряд інших прав, безпосередньо пов`язаних з обвинуваченням (ст.56 КПК України).

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 52).

Неналежне викладення у обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення полягає у наступному.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2021 року по справі № 640/18838/17, залишеної в силі ухвалою Харківського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, обвинувальний акт повертався прокурору з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України в частині викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та правової кваліфікації. Зазначені недоліки унеможливлювали здійснення об`єктивного та всебічного розгляду справи.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_4 заявила клопотання про повернення обвинувального акту прокурору з підстав невиконання належним чином прокурором зазначеної вище ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова та невідповідності обвинувального акту положенням кримінального процесуального закону.

Суд вбачає, що відповідно до обвинувального акту стосовно ОСОБА_6 , що є предметом розгляду у цій справі, остання, працюючи на посаді державного реєстратора виконавчого комітету Харківської міської ради, на початку липня 2009 року вступила у злочинну змову зі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (досудове розслідування стосовно яких провадиться в окремому кримінальному провадженні), а також діючи за співучасті з посадовими особами Харківської міської ради (досудове розслідування стосовно яких провадиться в окремому кримінальному провадженні), реалізуючи єдину спільну мету, направлену на злочинне безоплатне заволодіння належним територіальній громаді міста Харкова земельними ділянками, з корисливих мотивів задля незаконного збагачення, здійснила злочинні дії, спрямовані на реалізацію запровадженої посадовими особами Харківської міської ради, суть якої полягала у створенні обслуговуючих кооперативів без мети здійснення ними своєї статутної діяльності та подальшому безоплатному виділенні такими кооперативам земельних ділянок. Відповідно до позиції органу досудового розслідування, злочинні дії ОСОБА_6 , полягають у здійсненні нею державної реєстрації юридичних осіб, а саме обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Слобожанка» та обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Перемога 2000», шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та юридичної особи, відомості у реєстраційних картках яких, нібито, не відповідали відомостям, зазначеним у документах, що подані для державної реєстрації. ОСОБА_6 обвинувачується саме у вчиненні злочину, відповідальність за який передбачена ч. 5 ст. 191 КК України, тобто вчинення злочинних дій організованою групою. У обвинувальному акті вказано, що всі перелічені вище особи, реалізували єдину спільну мету, направлену на злочинне безоплатне заволодіння належним територіальній громаді міста Харкова земельними ділянками. У обвинувальному акті, стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 , момент початку вчинення кримінального правопорушення вказаною групою осіб, пов`язується саме із моментом подання документів для здійснення державної реєстрації кооперативів. Тобто, мається на увазі, що в момент подання документів, усі фігуранти справи (у тому числі і обвинувачена) знали про реальну протиправну мету реєстраційних дій. Однак, таке викладення фактичних обставин вчинення злочину суперечать вироку, що постановлений відносно ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , дії у співучасті із якими інкримінують ОСОБА_6 . Вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова по справі 645/2857/17 від 19.02.2018 року ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 визнані винними у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України. Вказаний вирок набрав законної сили. Як вбачається із вироку, при розгляді обвинувального акту, щодо вказаних ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , суд встановив, що вони діяли у групі з посадовими особами Харківської міської ради та директором ТОВ «Анта». Таким чином, суд встановив та описав у вироці усіх учасників злочинної групи. У вироку не зазначено, що вказана група осіб діяла у співучасті з обвинуваченою ОСОБА_6 . Таким чином суд, розглядаючи обвинувальний акт, встановив та описав у вироку усіх учасників злочинної групи, подію вчинення злочину та спосіб його вчинення. Разом з тим у обвинувальному акті, щодо обвинуваченої ОСОБА_6 , здійснюючи виклад фактичних обставин вчинення злочину, зазначається, що остання діяла у співучасті із ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , директором ТОВ «Анта» та посадовими особами Харківської міської ради. З огляду на викладене, не зрозумілим є, які ж обставини прокурор вважає встановленими. Виклад обставин, що належать до події кримінального правопорушення та деталізують спосіб його вчинення, має значення для предметного захисту особи, та кваліфікації способів вчинення окремих видів кримінальних правопорушень.

Суд наголошує, що однієї із загальних засад кримінального провадження згідно з п. 10 ч. 1 ст. 7 КПК України, яка є конституційною гарантією, закріпленою у ст. 62 Конституції України, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

На цьому наголошують міжнародні стандарти у галузі судочинства та послідовно стверджують про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий судовий розгляд.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та публічні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Однак в обвинувальному акті у формулюванні обвинувачення зазначається, що ОСОБА_6 вчинила злочин за ч. 5 ст. 191 КК України за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , що є неприпустимим, суперечить нормам національного законодавства та порушує конституційні права останніх.

Тобто, не можна посилатися в формулюванні обвинувачення на прізвища інших осіб, стосовно яких кримінальне провадження не розглядається.

Суд вказує, що текст вироку Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2018 року по справі № 645/2857/17 є загальнодоступним в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Суд вбачає, що в обвинувальному акті стосовно ОСОБА_6 належним чином не відображено фактичних обставин кримінального правопорушення, що суперечить п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України та відповідно унеможливлює розгляд справи у суді на підставі саме цього обвинувального акту.

Крім того, суд зазначає, що диспозиція статті 191 КК України, а саме заволодіння чужим майном шляхом зловживання своїм службовим становищем передбачає, що винна особа може заволодівати майном, щодо якого в силу своєї посади вона наділена правомочністю управління чи розпорядження майном через інших осіб, тобто має певні владні повноваження щодо впливу на осіб, яким це майно ввірено чи перебуває у їх віданні. Втім, сама по собі державна реєстрація юридичних осіб у жодному випадку не може перебувати у причинно-наслідковому зв`язку із заволодіннями земельними ділянками обслуговуючими кооперативами. Державний реєстратор не бере участі у діяльності юридичних осіб та не контролює її законність, його дії полягають лише у внесенні відомостей про створену юридичну особу до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань. Факт, незаконної, на суб`єктивну думку слідства, реєстрації юридичних осіб міг бути наслідком виключно необережності, але ж ніяк не може бути пов`язаний з умислом на заволодіння земельними ділянками третіми особами - обслуговуючими кооперативами в процесі вже своєї діяльності після створення.

Окремо суд зазначає, що заявлене захисником ОСОБА_4 у клопотанні твердження щодо невідповідності обвинувального акту положенням ст. 293 КПК України знайшло своє підтвердження в результаті аналізу судом змісту обвинувального акту та доданих до нього матеріалів.

Відповідно до положень статі 293 КПК України одночасно з переданням обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати їх копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу), його захиснику, законному представнику, захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Суд вбачає, що прокурором не дотримано вимог ч. 1 ст. 293 КПК України та не надано під розписку обвинуваченій ОСОБА_6 копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, в результаті чого ОСОБА_6 де-юре не набула процесуального статусу обвинуваченої в даному кримінальному провадженні.

На підтвердження вручення обвинувального акту та реєстрів матеріалів досудового розслідування ОСОБА_7 прокурором долучено опис вкладення на підтвердження поштового відправлення обвинувального акту за адресою реєстрації ОСОБА_7 , скрін-копії електронного листування з особою, яку суд не вбачає можливим встановити, а також кольорову скрін-копію фото невідомої особи, підписаної як ОСОБА_7 .

В контексті наведеного вище, суд не приймає посилань прокурора на скерування обвинувального акту ОСОБА_7 на адресу реєстрації останньої, як на належне вручення обвинувального акту, яке має наслідком набуття особою статусу обвинуваченої, констатуючи порушення прокурором обов`язку належного вручення обвинувального акту.

Положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Суд акцентує увагу, що недотримання цих вимог закону може негативно вплинути на право обвинувачених ефективно підготуватися для захисту від висунутого обвинувачення, що стане порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стосовно посилань прокурора в обвинувальному акті на положення ЖК УРСР, суд зазначає наступне.

Як вбачається з фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_7 та ОСОБА_6 кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, однією із складових протиправних дій ОСОБА_6 , що викладені у обвинувальному акті, є незастосування при проведенні державної реєстрації обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Слобожанка» та обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Перемога 2000» положень ч. 2 cт. 135 Житлового Кодексу Української РСР.

Згідно з рішенням Конституційного Суду № 12-р/2019 від 20.12.2019 року, положення ч. 2 ст. 135 Житлового Кодексу Української РСР визнано такими, що не відповідають Конституції України.

Таким чином, на час проведення підготовчого засідання у кримінальному провадженні № 0000757 від 18 липня 2017 року положення ч. 2 ст. 135 Житлового Кодексу Української РСР втратили чинність, оскільки визнані неконституційними.

Статтею 8 Конституції України, визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Разом з цим, прокурором не враховано рішення Конституційного Суду № 12-р/2019 від 20 грудня 2019 року та не здійснено заходів щодо усунення відповідних недоліків в зазначеному вище обвинувальному акті.

Суд акцентує увагу, що обвинувачення не може ґрунтуватися на нормах закону, які визнані неконституційними, а відповідно і обвинувальний акт не може містити у собі посилань на норми законодавства, що визнані неконституційними. Більш того, не дотримання таких норм, не може інкримінуватися особі як злочин.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 цього Кодексу.

При цьому, важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків прокурора, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

Обвинувальний акт, є важливим процесуальним документом досудового розслідування, який оформляє його результати. В ньому підводяться підсумки досудового слідства, обґрунтовуються доказами висновки слідчого, прокурора щодо винуватості підозрюваного та юридичної кваліфікації його діянь, формулюється в остаточному вигляді обвинувачення.

Статтею 314 КПК України не передбачено можливості виправлення технічних чи інших помилок, а також внесення будь-яких додаткових відомостей до обвинувального акта чи реєстру після їх надходження до суду, зокрема, у підготовчому судовому засіданні. Законом також не передбачено поділу недоліків обвинувального акта чи реєстру на суттєві та не суттєві чи такі, що перешкоджають розгляду або не перешкоджають розгляду справи по суті.

Залишення ж у матеріалах кримінального провадження обвинувального акта з недоліками є неприпустимим, оскільки це свідчить про неповагу до закону, до встановлених ним норм та вимог.

Єдиним процесуальним шляхом виправлення недоліків обвинувального акта, передбаченим КПК України, є повернення обвинувального акта прокурору з метою усунення ним недоліків протягом розумного строку.

За правилами п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Таким чином, суд вважає, що встановлені судом вищезазначені відомості є тими недоліками, без яких не може розпочатися судовий розгляд і вказані недоліки, згідно з нормами КПК України, можуть бути усунуті лише на стадії підготовчого судового засідання відповідно до процедури, визначеної ст. 314 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника ОСОБА_4 про повернення прокурору обвинувального акту кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000757 від 18 липня 2017 року стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачених вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, про повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000757 від 18 липня 2017 року стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачених вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 7 днів з дня її оголошення.

Ухвалу складено та надруковано в нарадчій кімнаті 13 червня 2024 року в одному примірнику.

Головуючий