УХВАЛА

26 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 642/4396/23

провадження № 51-40 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року щодо нього,

встановив:

За вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2023 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харкова, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, визнано винуватим та засуджено за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_4 , будучи достеменно обізнаним про введення військового стану, а також, будучи раніше судимим, відповідних висновків для себе не зробив, та вчинив умисний корисливий злочин проти власності за таких обставин.

Так, ОСОБА_4 в період часу з 01 по 04 серпня 2022 року, точний час у ході судового розслідування не встановлено, діючи повторно, маючи прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, тобто, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переслідуючи корисливий мотив спрямований на незаконне збагачення за рахунок чужого майна, через незачинену на замикаючий пристрій хвіртку проник на подвір`я домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Після чого, через незачинені двері, незаконно проник до чужого житла без відповідної згоди на те законного володільця, який знаходився на території домоволодіння, де з коридору, вчинив крадіжку зварювального апарату «MEGATEC» ECL - 120 EF, вартістю 2073,60 грн, який належить ОСОБА_5 .

Продовжуючи свій злочинний намір, ОСОБА_4 проник до нежитлового приміщення, яке розташоване на вищевказаній території домоволодіння, звідки таємно з корисливих мотивів для особистого збагачення викрав компресор «МИНСК 24», вартістю 4730,08 грн, який належить ОСОБА_5 .

В подальшому ОСОБА_4 , маючи намір на крадіжку чужого майна, проник в середину приміщення майстерні, розташованої на території вищезазначеного домоволодіння, звідки викрав дриль уд. до 780 ВТ «STURM ID 2078» вартістю 928,11 грн та шліфмашинку кутову «BLACK + BEG 010 (710 Bt) вартістю 1559,46 грн.

Після цього, продовжуючи свої дії, усвідомлюючи їх протиправність та суспільно-небезпечний характер, ОСОБА_4 виніс з території домоволодіння вказані речі та покинув місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду в розмірі 9291,25 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2023 року щодо ОСОБА_4 - без зміни.

У касаційній скарзі засуджений просить змінити вказані судові рішення щодо нього та призначити йому покарання із застосування положень статті 69 КК. Посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості.

Свої вимоги засуджений обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано всі обставини, які пом`якшують покарання, а саме те, що 04 березня 2022 року він звільнився з колонії без засобів для існування під час військової агресії Російської Федерації проти України. Зокрема, засуджений зазначає про те, що йому не було видано зароблені ним кошти, що підтверджується довідкою про звільнення, яка міститься в матеріалах провадження. Тому він був вимушений жити у метро, де почав працювати та займатися волонтерською діяльністю в організації інвалідів «Флагман», допомагаючи жителям м. Харкова та військовослужбовцям Збройних Сил України.

Крім того, засуджений зазначає про те, що районний суд не зважив на визнання ним вини та щире каяття, а також те, що він добровільно, в повному обсязі відшкодував завдану шкоду і потерпілий не має до нього претензій.

Посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано йому можливість ознайомитись з матеріалами кримінального провадження, чим порушено його процесуальні права.

Також, зазначає про те, що апеляційним судом не враховано, що свідок у кримінальному провадженні на момент допиту перебував під слідством в іншому провадженні, а тому ставить під сумнів правдивість показань цього свідка та акцентує увагу на тому, що судом не встановлено в яких стосунках він перебував з цим свідком.

До того ж, зазначає про те, що внаслідок обстрілів його будинок було зруйновано, а його мати ІНФОРМАЦІЯ_2 померла в лікарні.

Акцентує увагу на тому, що у вироку суду першої інстанції та ухвалі апеляційного суду міститься помилка, яка могла сприяти погіршенню його становища, а саме два рази вказано попередню судимість від 08 листопада 2019 року.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення засудженим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі ним не оспорюються та не заперечуються.

Доводи засудженого про невідповідність призначеного покарання через суворість та можливості призначення йому покарання із застосуванням статті 69 КК є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з статтею 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Призначаючи засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та його особу. При цьому, районний суд зважив і на пом`якшуючу покарання обставину - щире каяття, а також на відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Апеляційний суд, залишаючи вирок суду без зміни, додатково врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до статті 12 КК відноситься до тяжкого злочину, наявність обставини, що пом`якшує покарання, та відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також відомості про особу засудженого, який раніше неодноразово судимий, має не зняту та не погашену судимість, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває, займався волонтерською діяльністю.

Зокрема, суд апеляційної інстанції зважив на те, що засуджений неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за попередніми вироками за вчинення умисних корисливих злочинів, в тому числі, за вчинення тяжких злочинів проти власності. Крім того, ОСОБА_4 неодноразово відбував покарання у виді позбавлення волі, однак, звільнившись по відбуттю покарання за попереднім вироком, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та продовжив свою злочинну діяльність, вчинивши новий тяжкий злочин проти власності в умовах воєнного стану, поєднаний з проникненням у житло та інше приміщення.

При цьому, на думку апеляційного суду, доводи засудженого про необхідність визнання обставин, які пом`якшують покарання, а саме з`явлення із зізнанням та активне сприяння розкриттю злочину, є безпідставними і суб`єктивними, оскільки матеріали цього кримінального провадження на містять відомостей, які саме дії вчинено ОСОБА_4 , що свідчили про наявність відповідних пом`якшуючих покарання обставин. Водночас, суд зазначив, що сам факт визнання особою своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявність таких обставин, що пом`якшують покарання, а саме з`явлення із зізнанням та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Також, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги засудженого щодо необхідності пом`якшення йому покарання з тієї підстави, що він займався волонтерською діяльністю та мав місце реєстрації. Оскільки ОСОБА_4 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких злочинів проти власності, відбував покарання у виді позбавлення волі, але після відбуття покарання за попереднім вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2019 року у виді 3 років позбавлення волі - в період часу з 01 по 04 серпня 2022 року він знову вчинив тяжкий злочин проти власності в умовах воєнного стану. При цьому, суд врахував, що зазначені вище обставини ОСОБА_4 мав і до вчинення кримінального правопорушення, але вони не зупинили останнього від вчинення незаконних дій.

Одночасно, колегія суддів апеляційного суду критично поставилась до доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що останній був офіційно працевлаштований, оскільки матеріали кримінального провадження відповідних відомостей не містять та відповідних відомостей не було надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

Апеляційний суд оцінив апеляційні доводи ОСОБА_4 про необхідність пом`якшення призначеного покарання у зв`язку з тим, що він втратив постійне місце проживання внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, критично, так як з початку повномасштабного військового вторгнення держави-агресора на територію України більшість населення нашої держави опинилася в скрутному матеріальному та життєвому становищі, в тому числі, люди були вимушені покинути свої домівки, поїхати в інші області держави чи взагалі в інші держави.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не знайшов передбачених законом підстав для застосування щодо ОСОБА_4 положень статті 69 КК та погодився з правильністю рішення районного суду про призначення засудженому мінімального покарання в межах санкції частини 4 статті 185 КК.

Так, висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо призначення засудженому мінімального покарання в межах санкції частини 4 статті 185 КК, а саме позбавлення волі на строк 5 років, у колегії суддів також сумнівів не викликає, оскількипід час призначення покарання були враховані та оцінені обставини, які є необхідними для призначення покарання.

При тому, що врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це просить засуджений.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що кримінальне провадження щодо засудженого ОСОБА_4 розглядалося у порядку частини 3 статті 349 КПК, тобто докази не досліджувалися.

З огляду на зазначене, посилання засудженого на показання свідка у цьому кримінальному провадженні суперечать змісту вироку суду першої інстанції.

Одночасно, колегія суддів вважає, що доводи засудженого про те, що судами не надано йому можливість ознайомитись з матеріалами кримінального провадження, не впливають на законність оскаржуваних рішень та призначене йому покарання, а тому є необґрунтованими.

Що стосується доводів касаційної скарги про те, що у вироку суду першої інстанції та ухвалі апеляційного суду міститься помилка, яка могла сприяти погіршенню становища засудженого, а саме вказано два рази попередню судимість від 08 листопада 2019 року, то колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Так, в оскаржуваних судових рішеннях на початку тексту дійсно повторюється посилання на попередню судимість засудженого від 08 листопада 2019 року. Однак, у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду судом враховано, зокрема, що після відбуття ОСОБА_4 покарання за попереднім вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2019 року у виді 3 років позбавлення волі - в період часу з 01 по 04 серпня 2022 року засуджений знову вчинив тяжкий злочин проти власності в умовах воєнного стану. Тобто, зі змісту мотивувальної частини рішення вбачається, що судом було один раз враховано попередню судимість засудженого від 08 листопада 2019 року.

З огляду на зазначене, колегія суддів не вбачає погіршення становища засудженого, а вказана помилка може бути виправлена судом в порядку виправлення описки у відповідності до статті 379 КПК.

Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При перевірці оскаржуваних рішень, судом касаційної інстанції не встановлено обставин, які би вказували про явну несправедливість і суворість покарання, призначеного засудженому, в зв`язку з чим доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Водночас, колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав для задоволення вимог касаційної скарги засудженого щодо застосування положень статті 69 КК.

Ухвала ж суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК.

Таким чином, Суд дійшов висновку, що з касаційної скарги засудженого та наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для її задоволення.

Зважаючи на викладене, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргоюна вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3