ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1634/24 Справа № 206/4112/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

його представника ОСОБА_8

обвинуваченої ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду кримінальне провадження № 0002644 від 02.07.2023 рокуза апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 , що діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 , на вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 28 лютого 2024 року, яким:

ОСОБА_9 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дзержинськ, Донецької області, громадянку України, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , має середню спеціальну освіту, працює на посаді медичної сести ТОВ "Сінево", заміжньої, має на утриманні малолітіх дітей: ОСОБА_11 2014 р.н. та ОСОБА_12 2011 року народження, раніше не судима -

визнано винною та засуджено за ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України (далі- КК) до покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Відповідно до ст.ст.75,76 КК звільнено ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки та покладенням обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК: періодично з`являтися на реєстрацю до уповноваженого орагну з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_9 - не обирався.

Цивільний позов не заявлено.

Долю речових доказів та процесуальних витрати вирішено відповідно до ст.100 та ст.124 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_9 визнано винною у скоєні кримінального правопорушення за наступних обставин.

Водій ОСОБА_9 01 липня 2023 року о 21 год. 30 хв., керуючи технічно справним автомобілем «Богдан 2110» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_13 , рухалась по проїзній частині вул. Іларіонівська з боку вул. Г.Радієвського в напрямку вул. Планерна, в Самарському районі м. Дніпро, перевозячи в якості пасажира ОСОБА_14 .

В цей час по вул. Іларіонівська з боку вул. Планерна в напрямку вул. Г.Радієвського в Самарському районі м. Дніпро, рухався електроскутер «LIKE. BIKE MAXI (black)» під керуванням водія ОСОБА_7 , який перевозив в якості пасажира ОСОБА_15 .

На шляху руху, водій ОСОБА_9 порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, перед зміною напрямку руху вліво, не переконалась що це буде безпечно і не створить перешкоди або не безпеки іншим учасник дорожнього руху, в районі перехрестя з вул. Ладозька та Іларіонова в Самарському районі м. Дніпро, виконуючи маневр повороту вліво, виїхала на смугу зустрічного напрямку руху, де скоїла зіткнення з електроскутером «LIKE. BIKE MAXI (black)» під керуванням водія ОСОБА_7 , який рухався у зустрічному напрямку.

Внаслідок дорожньо-транспортної події водію електроскутеру «LIKE.BIKE MAXI (black)» ОСОБА_7 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми грудної клітини зліва, лівостороннього пневмотораксу, масивної рваної рани правого плеча з дефектом м`яких тканин, шкіряних покривів, ушкодженням головної латеральної вени плеча, поверхневої вени передпліччя, ушкодженням м`язів плеча, та передпліччя, відкритого перелому обох кісток правого передпліччя у верхній третині, рваної рани тильної поверхні правого променево-запясного суглобу з ушкодженням сухожилків розгинів 2,3,4 пальців правої кисті, черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, чисельних забійно-рваних ран голови, правого плеча та передпліччя, правого ліктьового згину, задньо-внутрішньої поверхні лівого стегна. За своїм характером отримані тілесні ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя, згідно п.2.1.3.м «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджені наказом МОЗ України від 17.01.1995p. № 6.

Порушення правил безпеки дорожного руху виразилося в тому, що водій ОСОБА_9 керуючи автомобілем марки «Богдан 2110» реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушила вимоги п. 10.1, Правил дорожнього руху України, а саме: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».

Такі дії обвинуваченої ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому ОСОБА_7 тяжке тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, висновків суду щодо доведеності вини обвинуваченої ОСОБА_9 у скоєні кримінального правопорушення та правову кваліфікацію її дій за ч.2 ст.286 КК, просить змінити вирок суду першої інстанції в частині визначеного іспитового строку призначеного покарання. В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що судом були встановлені пом`якшуючи покарання обставини, зокрема, те , що обвинувачена визнала свою вину, щиро розкаялася у скоєному злочині та добровільно відшкодувала потерпілому збитки.

Водночас, на думку апелянта, суд при звільненні обвинуваченої ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки, не надав достатньої уваги до встановлених під час судового розгляду пом`якшуючих обставин, які мали б вплинути на призначення більш скороченого іспитового строку та не обґрунтував необхідність застосування до обвинуваченої максимального іспитового строку. Тому вважає, що призначене ОСОБА_9 покарання є занадто суворим та не відповідає особі обвинуваченої.

Тому просить апеляційний суд змінити вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 28 лютого 2024 року в частині визначеного обвинуваченій ОСОБА_9 іспитового строку призначеного покарання та зменшити іспитовий строк до 1 року.

До закінчення апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_16 та його представник - адвокат ОСОБА_8 в порядку ст.403 КПК подали клопотання про відмову від поданої ними апеляційної скарги, але заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та просили залишити вирок суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника та обвинуваченої на підтримку доводів поданої стороною захисту апеляційної скарги та які наполягали на її задоволенні у повному обсязі, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація її дій за ч.2 ст.286 КК, ґрунтуються на зібраних по справі, перевірених та оцінених судом доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими, не оспорюються сторонами в апеляційних скаргах, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.404 КПК, не перевіряються.

Зі змісту апеляційної скарги убачається, що захисником фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 ККта роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Згідно з ч.1 ст.75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Зміст оскаржуваного вироку свідчить про те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченої ОСОБА_9 , належним чином врахував суспільну небезпеку і характер вчиненого нею кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК відносяться до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченої, а саме те, що вона раніше не судима (т.1 а.п.63), має на утриманні малолітіх дітей: ОСОБА_11 2014 р.н. та ОСОБА_12 2011 року народження (т.1 а.п. 68-69), за місцем роботи характеризується позитивно (т. 1 а.п. 104,118), на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психітра не перебуває (т.1 а.п.67, 64).

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_9 , відповідно до ст.66 КК, суд визнав - щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку. Водночас обставин, що відповідно до вимог ст.67 КК обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_9 , судом не встановлено.

Суд також врахував ту обставину, що обвинувачена є внутрішньо переміщеною особою, не зважаючи на, що нею добровільно відшкодовано шкоду на лікування потерпілому, маюча на утриманні двох малалітніх дітей, вчинила дії для відвернення можливих суспільно небезпечних наслідків, зокрема не залишила без допомоги потерпілого, життю якого об`єктивно загрожувала небезпека, а саме попросила подругу викликати карету «швидкої» медичної допомоги потерпілому, а тому дійшов аргументованого висновку про моживість призначення покарання ОСОБА_9 у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК, із застосуванням положення ст.75 КК, призначивши останній покарання з іспитовим строком та визначенням відповідних обов`язків судом, передбачених ст.76 КК та з додатковим покаранням у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Згідно досудової доповіді ДУ «Центр пробації» у Дніпропетровській області (т.2 а.с.43-52) ризики вчинення обвинуваченою ОСОБА_9 повторного кримінального правопорушення оцінюється, як середній, та застосування до неї соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення цієї особи та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, можливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю за поведінкою в умовах ізоляції від суспільства.

З висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів не вбачає підстав для зменшення встановленого судом іспитового строку при застосуванні до обвинуваченої положень ст.75 КК.

За приписами ч.4 ст.75 КК іспитовий строк встановлюється судом від одного до трьох років.

Отже питання визначення іспитового строку є дискреційними повноваженнями суду.

Колегія суддів погоджується з визначеним вироком суду обвинуваченій ОСОБА_9 іспитовим строком у 3 роки, оскільки вважає саме такий строк звільнення від відбування покарання з випробуванням достатнім до досягнення визначених ст.ст.50, 65 КК цілей та мети покарання, яке є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винної особи та попередженню вчинення нею нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. При цьому часткове відшкодування обвинуваченою ОСОБА_9 під час апеляційного розгляду матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_7 заподіяної внаслідок ДТП, що підтверджується відповідною розпискою, а також перебування обвинуваченої у стані вагітності, не можуть бути визначальним обставинами, які б впливали на визначення відповідно до ст.75 КК іспитового строку, з огляду на дискреційні повноваження суду.

Тому підстав для пом`якшення покарання обвинуваченій ОСОБА_9 , на чому наполягає захисник, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає, а вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 28 лютого 2024 року є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК. Підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 , що діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 , - залишити без задоволення, а вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 28 лютого 2024 року відносно обвинуваченої ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4