печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2024 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_3 звернувся в інтересах ОСОБА_4 до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0003541.

В обґрунтування клопотання зазначає, що під час досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні, на підставі ухвали слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київької області від 28.07.2023 року (провадження № 357/8841/23) накладено арешт на майно ОСОБА_4 , а саме транспортний засіб «Mercedes-Benz» моделі «S-550», н.з. НОМЕР_1 .

Вказує, що арешт майна є необґрунтованим, накладений без всебічного і об`єктивного дослідження всіх обставин по справі, зокрема зазначає, що власник майна не приймала у хуліганських діях осіб, кримінальне провадження щодо яких здійснюється та транспортний засіб не відповідає критеріям речового доказу, оскільки жодних слідів вчинення кримінального правопорушення не зберіг та не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення.

В судове засідання заявник - адвокат ОСОБА_3 не з`явився, надав на адресу суду заяву про розгляд клопотання за його відсутності, вимоги клопотання підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

Представник органу досудового розслідування в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв щодо неможливості розгляду клопотання за його відсутності не надав.

Слідчим суддею визнано можливим проводити розгляд клопотання у відсутності учасників кримінального провадження, адже їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Слідчий суддя, дослідивши в нарадчій кімнаті матеріали клопотання, документи, надані прокурором, дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною 2 статті 170 КПК України також встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення (серед іншого): збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами частини 3 статті 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Пунктами 1-2 частини 2 статті 173 КПК України визначено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Встановлено, що ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київької області від 28.07.2023 року (провадження № 357/8841/23) накладено арешт на майно ОСОБА_4 , а саме транспортний засіб «Mercedes-Benz» моделі «S-550», н.з. НОМЕР_1 .

Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0003541 від 22.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України.

Так, з матеріалів клопотання вбачається, що азначений транспортний засіб знаходиться в користуванні ОСОБА_5 (чоловік власниці майна), який на думку слідства 21.07.2023 року, разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , проводили своє дозвілля в закладі "Колиба", за адресою: вул.Леваневського, 152, в м.Біла Церква, після чого того ж дня, неподалік будинку АДРЕСА_1 , танцювали під гучно граючу музику російської виконавиці - ОСОБА_8 "На тєплоходє музика іграєт", яку, на думку слідства увімкнули в салоні автомобіля "Mercedes-Benz", моделі: "S-550", днз: НОМЕР_1 , чим порушили громадський порядок в публічному місці, демонструючи стан алкогольного сп`яніння, та особливу зухвалість.

Як наслідок, на підставі постанови слідчого рухоме майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

При накладенні арешту на зазначене вище майно, слідчим суддею, з огляду на дані досудового розслідування в кримінальному провадженні, було встановлено наявність достатніх правових підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, з метою збереження речових доказів, а саме те, що майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Так, відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Отже, обґрунтованість ухвали означає відповідність висновків слідчого судді у рішенні фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, що визначені ст. 91 КПК України.

Процесуальний закон ставить в чітку залежність застосування заходів забезпечення кримінального провадження з обов`язком слідчого довести слідчому судді, що такі заходи виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який слідчий зазначає у своєму клопотанні.

Згідно зі ст. 7, 16 КПК України загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «ОСОБА_3 проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Так, слідчий суддя погоджується з доводами клопотання заявника про те, що арештоване майно, а саме транспортний засіб не підпадає під визначення речових доказів у цьому провадженні та наведені у клопотанні сторони захисту доводи свідчать про відсутність підстав для накладення арешту на особисте майно ОСОБА_4 саме з метою забезпечення збереження речового доказу, оскільки будь-яких доказів на підтвердження відповідності його майна критеріям речового доказу, у відповідності до вимог ст. 98 КПК України, не надано та в судовому засіданні не встановлено, а також того, що вказане майно було одержано злочинним шляхом, внаслідок вчинення кримінального правопорушення, чи є знаряддям злочину, а іншої мети ініціатором клопотання про накладення арешту не було зазначено та не було визначено слідчим суддею під час розгляду його.

Окрім того, слідчий суддя звертає увагу на те, що досудове розслідування даного кримінального провадження здійснюється з 22.07.2023 року, в той час як на момент розгляду клопотання про скасування арешту майна, поданого в порядку ст. 174 КПК України, власник арештованого майна жодного процесуального статусу не набув, будь-яких даних на підтвердження необхідності збереження транспортного засобу у якості речового доказу, органом досудового розслідування не надано, зокрема відсутні відомості щодо призначення чи проведення судової експертизи у зазначеному кримінальному провадженні.

Як встановлено п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Виходячи з викладеного, слідчий суддя доходить висновку, що доводи клопотання про скасування арешту майна є обґрунтованими, та на даній стадії провадження не доведено відповідності арештованого майна критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, а застосований захід забезпечення є непропорційним переслідуваній меті, тому доходжу висновку, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба, що відповідно до абз.2 ч. 1 ст. 174 КПК України є підставою для скасування арешту майна.

За таких обставин, керуючись ст. 174, 309 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Клопотання - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київcької області від 28.07.2023 року (провадження № 357/8841/23), в ході проведення огляду за адресою: вул. Таращанська, 193, м. Біла Церква, Київська обл., а саме:

- Автомобіль марки «Mercedes-Benz» моделі «S-550», н.з. НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1