Провадження № 1-кп/303/812/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2024 року м. Мукачево

Колегія Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області в складі головуючої судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 при секретарі судового засідання ОСОБА_4 за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України

В С Т А Н О В И В:

У судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. В своєму клопотанні прокурор посилається на наявність ризиків, передбачених п. 1,2 3, 4, 5 ч. 1 ст.177 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 просили у задоволенні даного клопотання відмовити як безпідставного та змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт за місцем мешкання, як житло, в якому він мешкав до його затримання у вказаному кримінальному провадженні з носінням електронного браслету. Захисник також послався на необгрунтованість заявлених ризиків, на підтвердження яких не було надано прокурором жодного доказу.

Вирішуючи питання щодо наявності передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків, приходжу до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , згідно обвинувального акту, обвинувачується у вчиненні в тому числі тяжкого кримінального правопорушення, а саме заволодінні чужим майном шляхом обману ( шахрайство), вчинене в особливо великих розмірах, передбачене ч.4 ст.190 КК України, за ч.1 ст.209 КК України - легалізація (відмивання) майна, одержаного злочинним щляхом, тобто набуття, володіння, розпорядження майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі вчинення правочину з таким майном, вчинення дій на приховування, маскування походження такого майна або володіння ним, якщо ці діяння вчинені особою, яка знала, що таке майно прямо чи опосередковано, повністю одержано злочинним шляхом, ч.5 ст.27, ч.1 ст.358 КК України, а саме пособництво у підроблені офіційного документа, який видається чи посвідчується нотаріусом, і який налає права, з метою використання його підроблювачем, ч.5 ст.27, ч.3 ст.358 - пособництво у підробленні офіційного документа, який видається чи посвідчується установою, нотаріусом і який надає права, з метою використання його підроблювачем, вчинені повторно та за ч.4 ст.358 КК України використання завідомо підробленого документа.

Поміж іншого, тяжкість висунутого обвинувачення та дана стадія кримінального провадження, у якій ще не проведено допит потерпілої та свідків судом, свідчать про можливість прийняття ОСОБА_6 заходів впливу на останніх, з метою надання ними показів на свою користь.

Оцінивши на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів всі обставини в сукупності, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав вважати, що передбачені п.1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України й наведені в клопотанні ризики об`єктивно існують.

Судом встановлено при розгляді названого клопотання та оцінюється в сукупності з іншими обставинами, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , в якому мешкає разом з цивільною дружиною та двома дітьми 3-х і 15-ти років, батьки обвинуваченого мають ряд тяжких захворювань вони є особами похилого віку і потребують допомоги.

Вищевикладені обставини підтверджені наданими сторонами захисту письмовими доказами і вони свідчать про існування соціальних зв`язків за місцем проживання обвинуваченого.

Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, необхідного для запобігання існуючим ризикам, суд враховує таке.

Згідно із ч. 1, п.3 ч.2 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Тобто застосування такого запобіжного заходу можливе не тільки за наявності обґрунтованої підозри щодо вчинення особою злочину та ризиків, а й у разі неможливості зменшити наявні ризики до розумних меж через застосування більш м`яких запобіжних заходів.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» ЄСПЛ зазначив, що перед застосуванням до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою національний судовий орган повинен обов`язково розглянути можливість застосування інших, альтернативних триманню під вартою, заходів. Позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається.

У справі «Хайредінов проти України» ЄСПЛ вказав, що ст. 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п. 1 ст. 5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин. Таким чином, тримання під вартою у відповідності до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі.

У справах «Лабіта проти Італії» та «Харченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ особиста свобода повинна бути правилом, а позбавлення свободи до рішення суду - суворим винятком. При цьому сама лише тяжкість вчиненого злочину, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення від суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

У всіх випадках, коли ризику ухилення підозрюваного від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, підозрюваного має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ у справі «Вренчев проти Сербії»).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд, крім інших обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини в п.60 рішення по справі «Єлоєв проти України» від 06 листопада 2008 року (заява № 17283/02) згідно з п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою.

Також, за загальною практикою ЄСПЛ тримання під вартою не має перетворюватися на відбуття покарання, оскільки такий стан речей підриватиме принцип презумпції невинуватості, що випливає зі ст.6 Конвенції. А існування обґрунтованої підозри щодо вчинення тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі "Єчус проти Литви").

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 під вартою за даним кримінальним провадженням за ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває з 18.08.2023 року - тобто майже 8 місяців.

Справа перебуває на стадії дослідження письмових доказів.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що прокурором не достатньо доведено про неможливість застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, що є невід`ємною умовою застосування (продовження) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а лише формально зазначено, що, на думку прокуратури, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наведеним ризикам.

Положеннями ст. 181 КПК України передбачено, що до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі, може бути застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

З урахуванням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 (відсутність судимостей, його вік, сімейний стан, соціальні зв`язки, зокрема те, що останній має родину, постійне місце проживання в м.Ужгород, позицію потерпілої, яка не зверталася з позовними вимогами до ОСОБА_6 про стягнення заподіяної шкоди, не зважаючи на обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину та передбачене за його вчинення покарання, суд вважає, що вірогідність ухилення обвинуваченого від виконання процесуальних обов`язків не є надто високою, у зв`язку з чим до нього може бути застосований інший, більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме - цілодобовий домашній арешт із застосуванням засобу електронного контролю (браслету) з покладенням певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, що зможе запобігти встановленим судом ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і належної поведінки. Саме такий запобіжний захід, на думку суду, буде відповідати тяжкості кримінального правопорушення й даним про особу обвинуваченого, а також буде пропорційним встановленим судом ризикам.

При цьому суд зважає на практику ЄСПЛ, що за наслідками та способами застосування, як тримання під вартою, так і домашній арешт, прирівнюються до позбавлення волі для цілей ст. 5 §1(с) Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії»). Тому суд вважає, що застосування до обвинуваченого вказаного запобіжного заходу найбільш відповідатиме охороні прав та інтересів суспільства.

З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід, змінивши із тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням засобу електронного контролю (браслету), оскільки, поміж іншого, встановлені судом ризики, хоча і продовжують мати місце, проте зі спливом значного періоду перебування обвинуваченого під вартою, зменшилися.

Керуючись ч. 2 ст. 376 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 задовольнити частково.

Застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням засобу електронного контролю (браслету).

Заборонити ОСОБА_6 не залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 цілодобово.

Зобов`язати ОСОБА_6 :

- за першою вимогою прибувати до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатського області;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

- заборонити обвинуваченому ОСОБА_6 спілкуватися з потерпілою та свідками.

Встановити строк дії ухвали до 24.06.2024 року включно.

Доручити органу поліції негайно доставити ОСОБА_6 до місця проживання: АДРЕСА_2 і звільнити його з-під варти.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 , що відмова від носіння засобу електронного контролю, умисне зняття, пошкодження або інше втручання в його роботу з метою ухилення від контролю, а рівно намагання вчинити зазначені дії є невиконанням обов`язків, покладених судом на обвинуваченого при обранні запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, і можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу на більш суворий.

Копію ухвали направити для виконання начальнику Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2 .

Суддя: ОСОБА_3