КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3637/2024 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

10 червня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 03.04.2024,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 03.04.2024 клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу задоволено, продовжено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 02 червня 2024 року включно, раніше визначений розмір застави залишено без зміни.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції вказав, що на цей час ризики, передбачені ст.177 КПК України, які були враховані під час обрання обвинуваченому на стадії досудового розслідування такого запобіжного заходу як тримання під вартою, не змінились, а інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, тому суд приходить до висновку, що підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу не має, а тому йому слід продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 03.04.2024 скасувати ухвалу та змінити ОСОБА_6 , обвинуваченому у кримінальному провадженні №0002040 від 25.05.2023 за ч.2 ст. 307 КК України, запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід (нічний домашній арешт або особисте зобов`язання) або визначити розмір застави.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник вказує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, якого він фактично не вчиняв. Апелянт зазначає, що стороною обвинувачення безпідставно, без проведення будь-яких НСРД, дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч.2 ст. 307 КК України, тільки з урахуванням кількості вилученого у ОСОБА_6 наркотичного засобу, який він зберігав для особистого вживання, оскільки вживає наркотичні засоби.

Крім того, захисник зазначає, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, до затримання працював, має постійне місце проживання, хворіє панкреатитом і в умовах СІЗО загострились хронічні захворювання, які напряму можуть вплинути на життя та вже негативно впливають на його здоров`я.

Також апелянт зазначає, що стороною обвинувачення не доведено жодного з ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України. Щодо ризику переховування від органів досудового розслідування або суду, то апелянт вказує, що ОСОБА_6 раніше не судимий, мав постійне місце проживання, та під час військового стану можливості виїхати за межі України не має; щодо незаконного впливу на потерпілого та свідків, то сторона обвинувачення доказів можливості таких дій з боку ОСОБА_6 не надала, в ході допиту свідки про можливі погрози з його боку не повідомляли; щодо перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, то сторона обвинувачення доказів можливості таких дій з боку ОСОБА_6 не надала.

Також захисник вказує, що практика Європейського Суду у справах людини зазначає, що, навіть за наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при обранні запобіжного заходу, з часом такі ризики зменшуються, водночас, сторона захисту вважає, що такі ризики були відсутні і під час обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу, а зараз їх взагалі не існує.

Крім того, апелянт зазначає, що при вірній кваліфікації кримінального правопорушення, міра покарання за них може бути призначена із застосуванням ст. 75 КК України, тому відсутня необхідність у продовженні застосування найбільш суворого запобіжного заходу ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у них, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Оболонського районного суду міста Києва перебуває кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 03.04.2024 клопотання прокурора задоволено та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 на 60 діб, тобто до 02 червня 2024 року включно, раніше визначений розмір застави залишено без зміни.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як слідує з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених п. 1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів, вони є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Характер висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, йоговік, стан здоров`я, відсутність міцних соціальних зв`язків, репутацію, а також те, що обвинувачений офіційно не працює, тобто офіційного та стабільного джерела доходу не має, конкретні обставини справи, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 , з метою уникнення кримінальної відповідальності, може переховуватися від суду, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи захисника про те, що його підзахисний раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання, та під час воєнного стану можливості виїхати за межі України не має, жодним чином не може свідчити про те, що обвинувачений ОСОБА_6 , усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, у разі доведеності його вини, з метою уникнення кримінальної відповідальності, не зможе здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст. 177 КПК України. При цьому, посилання захисника на введення воєнного стану в Україні, який обмежує виїзд за кордон, як на підставу відсутності ризику переховування від суду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки дані обставини не виключають можливості обвинуваченого переховуватись в межах території України. До того ж, як слідує з обвинувального акту ОСОБА_6 зареєстрований в межах іншої адміністративно-територіальної одиниці - Донецькій області.

Щодо посилань захисника на наявність у обвинуваченого хвороб, які в умовах СІЗО загострились та негативно впливають на його здоров`я, то як вбачається з оскаржуваної ухвали, стороною захисту в судовому засіданні суду першої інстанції не було надано доказів, які б свідчили про неможливість перебування ОСОБА_6 в умовах тримання під вартою через незадовільний стан здоров`я. Під час апеляційного розгляду таких документів також надано не було.

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_6 впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, яке інкриміновано обвинуваченому, на даному етапі провадження, яке наразі триває, докази сторони обвинувачення досліджуються, а свідки ще не допитані, то існують достатні підстави вважати, що обвинувачений може впливати на недопитаних свідків у даному кримінальному провадженні, з метою зміни ними показів.

Твердження захисника на те, що в ході допиту під час досудового розслідування свідки про можливі погрози з боку ОСОБА_6 не повідомляли, як на відсутність ризику впливу обвинуваченого на свідків, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду і докази у повному обсязі ще не досліджені, ще не допитані свідки, показання яких суд повинен сприйняти безпосередньо, а тому, враховуючиконкретні обставини кримінального провадження, існує велика ймовірність того, що обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, може незаконно впливати на недопитаних свідків, з метою зміни ними показів або відмови їх надавати.

Посилання в апеляційній скарзі на фактичні обставини справи, кваліфікацію дій обвинуваченого, з якою не погоджується захисник, колегія суддів до уваги не бере, оскільки це є предметом судового розгляду суду першої інстанції та наступної їх оцінки, тоді як під час розгляду питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились ів сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. Зважаючи на наведене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Будь - яких істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, як про це просить захисник, має забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 03.04.2024, якою продовжено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 02 червня 2024 року включно - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4