УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 190/579/22

провадження № 51-1700 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2024 року,

встановив:

За вироком П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК), до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Постановлено до набрання вироком законної сили не обирати ОСОБА_5 міру запобіжного заходу.

Також, постановлено строк покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту звернення вироку суду до виконання.

Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

02 жовтня 2021 року приблизно о 16:16 ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння (0,99%), чим заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, перебуваючи в трудових відносинах із ПСП «Каспій», не маючи чинного страхового полісу (страхового сертифіката «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи технічно справним автомобілем «ЗІЛ ММ3 555», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 04 липня 1998 року належить ОСОБА_6 , у щепленні із причепом-самоскидом «ГКБ-8535», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який згідно технічного талону транспортного засобу, без номера, від 10 лютого 1993 року належить ФГ « ОСОБА_7 », та гальмівна магістраль якого не була з`єднана із гальмівною магістраллю вказаного автомобіля, що мав перевірити перед початком руху, в світлий час доби в АДРЕСА_2 , здійснював рух на спуск по сухому асфальтобетонному покритті проїзної частини дороги сполученням м. П`ятихатки - с. Лихівка, з боку м. П`ятихатки у напрямку с. Лихівка, при цьому здійснював перевезення у якості пасажирів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які перебували в салоні автомобіля «ЗІЛ ММ3 555», та ОСОБА_11 , який перебував у причепі «ГКБ-8535».

Під час руху по проїзній частині дороги сполученням АДРЕСА_2 , та наближаючись до нерегульованого перехрестя із вул. Центральною, водій ОСОБА_5 , проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, при відсутності зовнішніх факторів, які б змушували його порушувати вимоги Правил дорожнього руху України(далі - ПДР), не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, маючи змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати автомобілем у щепленні із причепом, не врахувавши дорожню обстановку та стан транспортного засобу із причепом, наближаючись до вищевказаного нерегульованого перехрестя із вул. Центральною, не обрав безпечної швидкості руху автомобіля із причепом, внаслідок чого, в районі нерегульованого перехрестя дороги сполученням м. П`ятихатки - с. Лихівка із дорогою вул. Центральної в с. Байдаківка Кам`янського району Дніпропетровської області, застосувавши екстрене гальмування, втратив контроль над керуванням автомобілем «ЗІЛ ММЗ 555», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у щепленні із причепом «ГКБ-8535», реєстраційний номер НОМЕР_3 , які виїхали за межі проїзної частини дороги ліворуч із послідуючим обертанням причепа та контактуванням його із задньою частиною автомобіля «ЗІЛ ММЗ 555», під час чого відбулося падіння із причепа пасажира ОСОБА_11 .

Своїми діями ОСОБА_5 грубо порушив вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.1. ґ), 2.3. а), б), 2.1. а), 2.9. а) та 12.1. ПДР.

Порушення водієм ОСОБА_5 вимог пункту 12.1. ПДР знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пасажиру причепа ОСОБА_11 спричинено тілесні ушкодження, які у своїй сукупності, за критерієм небезпеки для життя мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до настання смерті останнього.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2023 року щодо ОСОБА_5 - без зміни.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник не погоджується з вказаними судовими рішеннями.

Зокрема, вказує на те, що, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 вживали спиртні напої. Надалі, ОСОБА_5 сів за кермо автомобіля «ЗІЛ», а інші учасники цих подій ОСОБА_10 та ОСОБА_9 сіли в кабіну водія, при цьому, куди подівся потерпілий ОСОБА_11 ніхто з них не бачив.

Зазначає, що при призначенні покарання засудженому судом першої інстанції не враховано, що відповідно до пункту 5.2. ПДР пасажири, користуючись транспортним засобом, повинні: сидіти або стояти (якщо це передбачено конструкцією транспортного засобу) в призначених для цього місцях, тримаючись за поручень або інше пристосування, відповідно до пункту 1.4. ПДР кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

При цьому, захисник акцентує увагу на тому, що причіп «ГКБ-8535», в якому перебував ОСОБА_11 , є причіпом - зерновозом, який за своєю конструкцією не передбачений для перевезення пасажирів. На думку захисника, якби ОСОБА_11 сів до кабіни водія, як це зробили ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , він залишився б живим в результаті ДТП, як і інші учасники тих подій.

Зокрема, захисник вважає, що з огляду на обставини, які суд першої інстанції визнав такими, що пом`якшують покарання, а саме: засуджений повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, необхідно також визнати обставиною, яка пом`якшує покарання, неправильну поведінку потерпілого ОСОБА_11 , яка полягала у користуванні транспортним засобом в непризначеному для цього місці (в причіпі зерновоза).

Посилається на висновок, який міститься в постанові Верховного Суду від 22 лютого 2024 року (справа № 607/8211/22), відповідно до якого порушення ПДР самою потерпілою, обґрунтовано визнано судами попередніх інстанцій обставиною, яка пом`якшує покарання.

Водночас захисник вказує на те, що згідно з висновком органу пробації ОСОБА_5 становить середній рівень ймовірної небезпеки для суспільства і його виправлення можливе без позбавлення волі на певний строк або обмеження волі.

Тому, на думку захисника, є підстави для застосування до засудженого положень статті 69 КК та призначення більш м`якого виду основного покарання у вигляді штрафу в розмірі п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Вважає, що таке покарання відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК та принципу пропорційності, оскільки є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та буде відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, не становитиме особистий і надмірний тягар для останнього, що є складовим елементом принципу верховенства права відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа «Скополла проти Італії» від 17 вересня 2009 року, справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 жовтня 2008 року).

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 286-1 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюється та не заперечується.

Доводи захисника про невідповідність призначеного засудженому покарання внаслідок суворості та можливості призначення менш суворого покарання є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно зі статтею 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, крім випадків засудження за корупційний злочин, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років, врахував, що ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин, але з необережності, вперше, раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, характеризується позитивно, щиро розкаявся у вчиненому.

Також, районний суд зважив на висновок органу пробації, відповідно до якого ОСОБА_5 становить середній рівень ймовірної небезпеки для суспільства і його виправлення можливе без позбавлення волі на певний строк або обмеження волі.

При цьому, суд першої інстанції відніс визнання вини, щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення до обставин, що пом`якшують засудженому покарання, та не встановив обставин, що його обтяжують.

Водночас, під час вирішення питання щодо міри покарання, судом враховано правові позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно з яким досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значними, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

З огляду на вказане, суд вважав необхідним призначити ОСОБА_5 покарання в межах санкції частини 3 статті 286-1 КК у виді позбавлення волі, оскільки саме таке покарання буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даним про особу засудженого та встановленим судом обставинам.

Одночасно суд не вбачав підстав для застосування до ОСОБА_5 положень статті 69 КК.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, дійшов висновку про те, що судом першої інстанції обґрунтовано визнано наявність таких пом`якшуючих покарання обставин як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. При цьому, суд апеляційної інстанції не встановив інших даних, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, в результаті грубого порушення ПДР, що спричинило тяжкі наслідки у виді смерті потерпілого.

Також, апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено та зазначено у вироку, що відомості про тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та обставини кримінального провадження, свідчать про неможливість виправлення ОСОБА_5 без реального відбування покарання.

При цьому, суд апеляційної інстанції акцентував увагу на тому, що кримінальне правопорушення хоча і вчинено з необережності, однак в стані алкогольного сп`яніння, що саме по собі свідчить про зухвале відношення до наслідків керування транспортним засобом в такому стані та злочинну самовпевненість.

Крім того, апеляційний суд вважав необґрунтованими доводи захисту щодо врахування віктимної поведінки потерпілого при призначенні покарання, оскільки за вчинення злочинів проти безпеки руху до кримінальної відповідальності притягається лише та особа, протиправні дії якої перебували у причинному зв`язку з наслідками, що настали. Зокрема, протиправна поведінка іншого учасника ДТП у цьому випадку є умовою спричинення відповідних наслідків та не впливає на підставу кримінальної відповідальності особи, у діях якої встановлено причинний зв`язок з наслідками, що настали.

Суд апеляційної інстанції врахував, що, як встановлено районним судом, невиконання водієм ОСОБА_5 вимог пункту 12.1. ПДР знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої потерпілому ОСОБА_11 згідно висновку експерта спричинено тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до настання смерті останнього.

Отже, суд апеляційної інстанції зважав на те, що засуджений вчинив інкримінований злочин в стані алкогольного сп`яніння і безпосередньо порушення ПДР ОСОБА_5 перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з ДТП.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку про неможливість досягнення щодо ОСОБА_5 мети кримінального судочинства без реального відбування ним призначеного покарання та про відсутність підстав для призначення останньому покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією частини 3 статті 286-1 КК, із застосуванням положень статті 69 КК.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанції у колегії суддів не викликають сумнівів, оскільки під час призначення засудженому покарання враховано та оцінено обставини, на які покликається захисник у своїй касаційній скарзі. При тому, що врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу захисник.

Водночас переконливих доводів, які би спростовували висновки суду в частині призначеного покарання, а також свідчили про можливість призначення засудженому більш м`якого покарання, у касаційній скарзі не наведено.

Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Що стосується доводів захисника про необхідність застосування щодо засудженого положень статті 69 КК, то судом касаційної інстанції не встановлено обставин, які би вказували про явну несправедливість і суворість покарання, призначеного засудженому, а також порушень вимог статей 65, 69 КК судами попередніх інстанцій.

Також є безпідставними посилання захисника на постанову Верховного Суду від 22 лютого 2024 року (справа № 607/8211/22), оскільки обставини в цьому провадженні та в провадженні щодо ОСОБА_5 не є аналогічними.

Враховуючи викладене, підстав вважати, що покарання, призначене ОСОБА_5 , є явно несправедливим через суворість, немає, а ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК, її висновки про залишення апеляційної скарги захисника без задоволення належним чином мотивовані. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.

Таким чином, з касаційної скарги захисника та наданих до неї копій судових рішень Суд не вбачає підстав для її задоволення.

На підставі викладеного, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3