КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №753/4663/24 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/2957/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року, -

за участю:

представника ОСОБА_7 ,

власника майна ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року задоволено клопотання слідчого слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 про арешт майна та накладено арешт на автомобіль FORD MUSTANG д.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 та ключі від транспортного засобу, залишивши їх на зберіганні в органі досудового розслідування.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 , за погодженням із процесуальним керівником ОСОБА_9 про накладення арешту на майно.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала постановлена без достатніх підстав, оскільки суд не взяв до уваги та не дослідив необхідність такого арешту, а саме правову підставу для арешту майна та достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення, наслідки арешту майна для інших.

Апелянт вказує, що на майно не може бути накладено арешт, оскільки вилучене майно не є предметом кримінального проступку та не є доказом, що вказують на вчинення ОСОБА_6 або іншими особами кримінальних правопорушень, передбачених ст. 303 або ст. 149 КК України.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що автомобіль був визнаний слідчим речовим доказом, але на нього слідчим суддею було накладено арешт не через те, що нібито за допомогою вказаного автомобіля здійснювалось переміщення, а через те, що це майно підлягає спеціальній конфіскації, так як ч. 2 ст. 149 КК України передбачає конфіскацію майна.

Також, апелянт наголошує на тому, що підозра ОСОБА_6 є необґрунтованою.

Апелянт зазначає, що не була надана можливість допиту у суді ОСОБА_10 , а надані нею покази є сфальсифіковані, а тому не можуть прийматись судом за основу при ухваленні рішення.

Разом з цим, апелянт вказує, що вилучивши вказане майно, слідчий фактично обмежив ОСОБА_6 у праві користуватися ним, що є прямим порушенням його конституційних прав на користування.

На переконання апелянта, вилучене майно не є доказами незаконного переміщення особи.

В судове засідання прокурор не з`явився, про дату час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений завчасно та належним чином. Разом з цим, 29.04.2024 на електронну пошту Київського апеляційного суду прокурор ОСОБА_11 подав клопотання у якому просив відкласти розгляд апеляційної скарги у зв`язку з із зайнятістю в інших судових засіданнях.

Однак, колегія суддів зауважує на тому, що на підтвердження вказаної інформації прокурор не долучив жодних документів, а також враховуючи те, що у даному кримінальному провадженні здійснюють процесуальне керівництво й інші прокурори, що вбачається із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24.08.2023, але не надсилали клопотань про відкладення судового засідання, то з урахуванням також думки власника майна та його представника, які вважали за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності прокурора, колегія суддів прийшла до висновку про можливість проведення судового розгляду без участі прокурора, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи власника майна та його представника в підтримку поданої апеляційної скарги, яку останні просили задовольнити з наведених в ній підстав, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів клопотання, що СВ Дарницького управління ГУНП у м. Києві розслідується кримінальне провадження №0003333, відомості про яке внесені до ЄРДР 24.08.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 303, ч. 2 ст. 149 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що не пізніше 01.02.2024 ОСОБА_6 з метою організації та зайняття сутенерством з корисливих мотивів, домовився із ОСОБА_12 , узгодив дії по забезпеченню зайняття проституцією та надання послуг сексуального характеру іншими особами, розробили спільний план з розподілом функцій учасників групи. ОСОБА_6 орендував приміщення за адресою: АДРЕСА_1 з метою функціонування місця розпусти. Відповідно до попередньо розподілених обов`язків ОСОБА_6 , надавав в користування приміщеня для організації місць розпусти, взяв на себе обов`язки з розміщення реклами у всесвітній мережі Інтернет, набору та контролю адміністраторів, диспетчерів, матеріально - технічного забезпечення, а також фінансово - бухгалтерської роботи. ОСОБА_12 відповідно до попередньо розподілених функцій перебувала на «посаді» адміністратора, в тому числі у приміщенні, де надаються послуги сексуального характеру за адресою: АДРЕСА_1 , відповідала на дзвінки та надавала інформацію клієнтам щодо можливості надання повіяєю сексуальних послуг за грошову винагороду у вказаній квартирі, та озвучувала суму надання сексуальних послуг повії. У подальшому через повію отримувала від неї грошові кошти за надані повією сексуальні послуги, а також передавала ОСОБА_6 інформацію про стан функціонування місця розпусти, доповідала про кількість отриманих внаслідок протиправної діяльності грошових коштів, які в подальшому передавала останньому. При цьому ОСОБА_6 сприяв ОСОБА_12 у забезпеченні функціонування місця розпусти, зокрема шляхом здійснення матеріально - технічного забезпечення, наданням порад та організацією розміщення реклами про вказане місце розпусти у всесвітній мережі Інтернет. Після домовленості з клієнтом, ОСОБА_12 повідомляла клієнту адресу квартири, у котрій знаходиться повія, яка надає сексуальні послуги за грошову винагороду. Прибувши за вказаною адресою, клієнт повідомляв ОСОБА_12 або повії про те, що останній знаходиться біля будинку, після чого до останнього підходила повія та вони разом підіймалися до вищевказаної квартири. У квартирі, повія повідомляла клієнту про прейскурант на всі послуги. Далі повія проводила клієнта до квартири, або ж на місці зустрічі, останній передавав повії обговорену суму грошових коштів в сумі від 3000 до 15000 грн. готівкою, після чого повія надавала клієнту послуги сексуального характеру. Окрім того, ОСОБА_6 разом з ОСОБА_12 використовуючи обман та уразливий стан ОСОБА_10 , здійснювали її трудову експлуатацію шляхом зайняття проституцією. Схиливши ОСОБА_10 до зайняття проституцією, винаймали останній квартири для тривалого місця проживання, в тому числі за адресою: АДРЕСА_1 , де переховували ОСОБА_10 , що виразилося у обмеженні фізичних контактів її з іншими особами, в тому числі представниками правоохоронних органів, контролі дій та спілкування під час надання сексуальних послуг та вільного часу, обмеженні свободи пересування, а також наданні приміщення для перебування (переховування), почали забирати усі її зароблені грошові кошти, тобто фактично залишаючи останню без будь-яких грошових коштів. Поміж цього, останні вчиняли моральний тиск, погрози та приниження щодо неї у зв`язку з чим вона боялась за своє життя та здоров`я, через що не могла втекти чи припинити таку діяльність.

13.03.2024 в період часу з 00-17 год. по 00-43 год., був проведений обшук за адресою: АДРЕСА_2 , а саме в автомобілі марки «FORD», моделі «MUSTANG», д.н.з. НОМЕР_1 , за участі ОСОБА_6 та ОСОБА_12 під час якого виявлено та вилучено: свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 , ключі від автомобілю ««FORD MUSTANG»; автомобіль марки «FORD», моделі «MUSTANG», д.н.з. НОМЕР_1 .

13.03.2024 постановою слідчого свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 , ключі від автомобілю ««FORD MUSTANG», автомобіль марки «FORD», моделі «MUSTANG», д.н.з. НОМЕР_1 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , за допомогою вказаного автомобіля займалися переміщенням повії, з метою її експлуатації, обговорювали свою незаконну діяльність.

15.03.2024 слідчий слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 , за погодженням із прокурором Дарницької окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 , звернувся до слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва із клопотанням про арешт майна, а саме автомобіля FORD MUSTANG д.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 та ключі від транспортного засобу.

На обґрунтування вимог поданого клопотання слідчий зазначив, що арешт вилученого в автомобілі майна необхідний для забезпечення збереження речових доказів у цьому кримінальному провадженні та можливої конфіскації майна, як виду покарання.

19.03.2024 ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва вказане клопотання задоволено та накладено арешт на автомобіль FORD MUSTANG д.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 та ключі від транспортного засобу, залишивши їх на зберіганні в органі досудового розслідування.

Задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя виходив з того, що слідчим не доведено того, що вилучені речі відповідають критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України та мають значення речових доказів для даного кримінального провадження. Разом з тим, враховуючи, що санкція ч. 2 ст. 149 КК України передбачає такий додатковий вид покарання як конфіскація майна, слідчий суддя вважав, що існують достатні підстави для арешту належного підозрюваному автомобіля, з метою запобігання його відчуження третім особам.

З такими висновками погоджується й колегія суддів, зауважуючи на наступному.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання слідчим суддею вимог ст.ст.132,167,170,171,172,173 КПК України та бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Чинний кримінальний процесуальний закон покладає на орган досудового розслідування обов`язок вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні (ч. 1 ст. 170 КПК України), який полягає у тимчасовому, до скасування у встановленому КПК порядку, позбавлення права відчуження, розпорядження та/або користування майном, у тому числі для можливої конфіскації майна.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати в тому числі: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених в тому числі й п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів провадження, 13 березня 2024 року ОСОБА_6 вручено письмове повідомлення про підозру за ч. 2 ст. 303, ч. 2 ст. 149 КК України.

Санкція ч. 2 ст. 149 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Вказана позиція відображена, зокрема й в рішенні Суду від 30 серпня 1990 року у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства».

З матеріалів провадження, наданих слідчому судді, які обґрунтовують клопотання, вбачається, що зазначені у клопотанні обставини підозри ОСОБА_6 могли мати місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних та певними доказами. Тобто існують обґрунтовані підстави підозрювати ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, зокрема передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, то на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише можна визначити, що причетність ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, підозра у якому йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування слідчим суддею щодо нього такого обмежувального заходу, як арешт майна.

Відтак, висновки слідчого судді про арешт майна цілком доведені матеріалами кримінального провадження, специфікою розслідування самого злочину, що потребує проведення певних слідчих дій, та саме такого заходу, як накладення арешту на майно.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий процесуальний примус як накладення арешту на вказане майно, та надасть змогу виконати завдання, для виконання якого слідчий звернувся із клопотанням.

Твердження апелянта, що на майно не може бути накладено арешт, оскільки вилучене майно не є предметом кримінального проступку та не є доказом, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, так як вже зазначено вище, а також і самим апелянтом, слідчим суддею накладено арешт на вказане майно не з метою збереження доказів, а з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 170-173 КПК України, наклав арешт на вищезазначене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, всупереч доводам апеляційної скарги.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого.

Зважаючи на викладене, в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував правомірно, а тому доводи апелянта стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року, - залишити без зміни, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4