ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 681/742/19

Провадження № 11-кп/4820/40/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

головуючої судді - ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

представника потерпілого ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Хмельницького апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 05 вересня 2019 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Новоселиця Полонського району, жителя АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, одруженого, непрацюючого, раніше не судимого,

якого визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, п.5 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України та призначено йому покарання: - за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки; - за ч.2 ст.15 п.5 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим в закінченому замаху на умисне вбивство, вчинене способом небезпечним для життя багатьох осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.5 ч.2 ст.115 КК України та незаконне придбання, зберігання та носіння бойових припасів, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, при наступних обставинах.

У кінці жовтня 2018 року, ОСОБА_8 , знаходячись в м. Полонне, біля магазину «Все до столу», що розташований неподалік вул. Антиповича, діючи всупереч положенням п. 1 Переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України» , затвердженого Постановою Верховної Ради України №Про право власності на окремі види майна» від 17.06.1992 № 2471-ХІІ, не маючи відповідних дозволів органів Міністерства внутрішніх справ України, в порушення п.9 Положення «Про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992; п.2.3.3 Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.1998 № 622, умисно, придбав за 1 тис. гривень у свого знайомого ОСОБА_13 5 споряджених корпусів бойових ручних наступальних осколкових гранат «РГД-5» із 5-ма уніфікованими підривниками (запалами) ручних гранат типу «УЗРГМ-2» та які у своєму конструктивному поєднанні утворюють бойові ручні наступальні осколкові гранати «РГД-5».

На початку листопада 2018 року ОСОБА_8 в телефонному режимі домовився з ОСОБА_13 про придбання аналогічних гранат за тією ж самою ціною. Наступного дня, у вечірній час доби, ОСОБА_13 приїхав до ОСОБА_8 , за місцем його проживання: АДРЕСА_2 , де продав йому 5 споряджених корпусів бойових ручних наступальних осколкових гранат «РГД-5» із 5-ма уніфікованими підривниками (запалами) ручних гранат типу «УЗРГМ-2», які у своєму конструктивному поєднанні утворюють бойові ручні наступальні осколкові гранати «РГД-5» за 1 тис. грн. Отримавши зазначені гранати, ОСОБА_8 одну із них поклав до салону автомобіля марки «RENAULT MASTER» д.н.з НОМЕР_1 , власником якого являється його дружина ОСОБА_14 , який знаходився в його користуванні, де зберігав її .

02 грудня 2018 року о 19 години 50 хвилин ОСОБА_8 на вищезгаданому автомобілі, підвіз свою знайому ОСОБА_15 до її місця проживання: АДРЕСА_3 . Після цього, ОСОБА_8 поїхав по зазначеній вулиці, однак побачив, що проїзд по ній був перегороджений підводою з кіньми, біля якої знаходились потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , у зв`язку з чим став здійснювати маневр розвороту, заїхавши при цьому заднім ходом у заїзд поряд із будинком АДРЕСА_4 . В цей момент до нього підійшов ОСОБА_11 , та попросив у нього цигарку. На що той повідомив, що він не палить та запропонував відійти від автомобіля. Через цю відмову виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_11 , став витягати обвинуваченого із салону автомобіля. В цей час ОСОБА_10 та ОСОБА_16 почувши, що між водієм та ОСОБА_11 виник конфлікт, стали наближатися до автомобіля. Внаслідок вчинення опору ОСОБА_8 , вдалося відштовхнути ОСОБА_11 , та одразу після цього обвинувачений, діставши в салоні автомобіля бойову наступальну осколкову гранату РГД -5 та з мотиву помсти за вищевказані дії щодо нього, привівши її у бойовий стан, висмикнувши кільце бойової чеки та з метою вбивства ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , будучи заздалегідь обізнаний у можливості доведення свого злочинного умислу до кінця внаслідок вибуху такої гранати, кинув її в напрямку місцезнаходження потерпілих, а сам рушив на автомобілі, залишивши місце пригоди.

Однак, злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі ОСОБА_8 .

Внаслідок вибуху гранати потерпілий ОСОБА_11 отримав тілесне ушкодження легкого ступеня тяжкості з короткочасним розладом здоров`я, у вигляді осколкового поранення лівої ноги, а саме: рани на задній поверхні нижньої третини лівого стегна.

Потерпілий ОСОБА_10 отримав осколкове поранення голови, а саме: рани в ділянці правого крила носа, рани, в правій білявушній ділянці з підшкірними сторонніми тілами в проекціях даних ран, що за своїм характером відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості.

У апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просив вирок суду в частині визнання його винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.115 КК України, та призначення покарання у виді 10 років позбавлення волі скасувати та ухвалити новий, яким перекваліфікувати його дії на ч.4 ст.296 КК України і призначити покарання із застосуванням ст.69 КК України. Посилався на неправильну оцінку зібраних у провадженні доказів, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність фактичним обставинам провадження висновку суду про наявність у нього умислу на вбивство потерпілих, що спричинило неправильну кваліфікацію його дій та призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та його особі внаслідок суворості. Зазначав, що питання про умисел слід вирішувати, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого злочину, зокрема, способу вчинення, знаряддя, кількості та характеру і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причин припинення злочинних дій, попередньої поведінки винного та потерпілого, їх взаємовідносини. При цьому замах на вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, коли винний передбачав настання смерті потерпілого і бажав цього, але такі наслідки не настали з незалежних від нього причин. Відтак вважав, що умисел на вбивство трьох потерпілих суд обґрунтував суперечливими показаннями потерпілих, які перебували в стнаі алкогольного сп`яніння, та залишено поза увагою його показання про те, що, вирвавши гранату з рук ОСОБА_11 , він кинув її в яму біля дороги, інших потерпілих не бачив, оскільки було темно. На переконання апелянта, судом не враховано, що він з потерпілими раніше не знайомий, а ОСОБА_10 та ОСОБА_16 узагалі не бачив через недостатнє освітлення місця події, тому не міг мати умислу на їх вбивство, більше того мав можливість кинути гранату під ноги ОСОБА_11 , однак цього не зробив. Вважав, що суд не дав належної оцінки показанням свідка ОСОБА_17 , яка нібито була на місці події, однак не змогла його описати, а її присутність заперечували самі потерпілі. Зазначав, що судом також не враховано поведінку потерпілого ОСОБА_11 , який за шию намагався витягнути водія з автомобіля. Також при призначенні покарання суд залишив поза увагою, що він щиро розкаявся та просив вибачення у потерпілих, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується, його діями не завдано великої шкоди, у зв`язку з чим цивільній позови потерпілими не заявлялись.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , які підтримали в цілому доводи апеляційної скарги, прокурора, потерпілого та представника потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судової справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду зміні за таких підстав.

Фактичні обставини кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та його кваліфікація, а саме незаконне придбання, зберігання та носіння бойових припасів, апелянтом не оскаржується і відповідно апеляційним судом не перевіряються.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, отже не підлягають перевірці і оцінці доводи захисту щодо наявності в діях ОСОБА_8 необхідної оборони за ст..36 КК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, яке згідно зі ст. 413 КПК України, може бути у виді застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Завданнями кримінального провадження є, серед іншого, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини (ст. 2 КПК України).

Згідно з ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На підставі вимог ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, зокрема, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення.

Однак, суд першої інстанції, ухвалюючи вирок стосовно ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.5 ч.2 ст.115 КК України, не в повній мірі дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно ч.1 ст.409 КПК України колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів вважає встановленим наступне.

У кінці жовтня 2018 року, ОСОБА_8 , знаходячись в м. Полонне, біля магазину «Все до столу», що розташований неподалік вул. Антиповича, діючи всупереч положенням п. 1 Переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України» , затвердженого Постановою Верховної Ради України № Про право власності на окремі види майна» від 17.06.1992 № 2471-ХІІ, не маючи відповідних дозволів органів Міністерства внутрішніх справ України, в порушення п.9 Положення «Про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992; п.2.3.3 Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.1998 № 622, умисно, придбав за 1 тис. гривень у свого знайомого ОСОБА_13 5 споряджених корпусів бойових ручних наступальних осколкових гранат «РГД-5» із 5-ма уніфікованими підривниками (запалами) ручних гранат типу «УЗРГМ-2» та які у своєму конструктивному поєднанні утворюють бойові ручні наступальні осколкові гранати «РГД-5».

На початку листопада 2018 року ОСОБА_8 в телефонному режимі домовився з ОСОБА_13 про придбання аналогічних гранат за тією ж самою ціною. Наступного дня, у вечірній час доби, ОСОБА_13 приїхав до ОСОБА_8 , за місцем його проживання: АДРЕСА_2 , де продав йому 5 споряджених корпусів бойових ручних наступальних осколкових гранат «РГД-5» із 5-ма уніфікованими підривниками (запалами) ручних гранат типу «УЗРГМ-2», які у своєму конструктивному поєднанні утворюють бойові ручні наступальні осколкові гранати «РГД-5» за 1 тис. грн. Отримавши зазначені гранати, ОСОБА_8 одну із них поклав до салону автомобіля марки «RENAULT MASTER» д.н.з НОМЕР_1 , власником якого являється його дружина ОСОБА_14 , який знаходився в його користуванні, де зберігав її .

02 грудня 2018 року о 19 години 50 хвилин ОСОБА_8 на вищезгаданому автомобілі, підвіз свою знайому ОСОБА_15 до її місця проживання: АДРЕСА_3 . Після цього, ОСОБА_8 поїхав по зазначеній вулиці, однак побачив, що проїзд по ній був перегороджений підводою з кіньми, біля якої знаходились потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , у зв`язку з чим став здійснювати маневр розвороту, заїхавши при цьому заднім ходом у заїзд поряд із будинком АДРЕСА_4 . В цей момент до нього підійшов ОСОБА_11 , та попросив у нього цигарку. На що той повідомив, що він не палить та запропонував відійти від автомобіля. Через цю відмову виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_8 умисно, безпричинно, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи з особливою зухвалістю, усвідомлюючи, що він перебуває у громадському місці (на вулиці), переслідуючи умисел на порушення громадського порядку, дістав в салоні автомобіля бойову наступальну осколкову гранату РГД -5 та привівши її у бойовий стан, висмикнувши кільце бойової чеки, кинув її в напрямку місцезнаходження потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , а сам рушив на автомобілі, залишивши місце пригоди.

Внаслідок вибуху гранати потерпілий ОСОБА_11 отримав тілесне ушкодження легкого ступеня тяжкості з короткочасним розладом здоров`я, у вигляді осколкового поранення лівої ноги, а саме: рани на задній поверхні нижньої третини лівого стегна.

Потерпілий ОСОБА_10 отримав осколкове поранення голови, а саме: рани в ділянці правого крила носа, рани, в правій білявушній ділянці з підшкірними сторонніми тілами в проекціях даних ран, що за своїм характером відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості.

У судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанції ОСОБА_8 не заперечував, що в момент виконання маневру розвороту до нього підійшов ОСОБА_11 , з яким у нього виник силовий конфлікт та ОСОБА_11 схопив його за шию, став витягувати його з машини і достав його гранату та кинув її, внаслідок чого стався вибух і потерпілі отримали вищевказані тілесні ушкодження. Однак, стверджував, що гранату з автомобіля взяв сам потерпілий ОСОБА_11 , який застосував до нього насильство та привів її в бойову готовність. Інших потерпілих він не бачив та не міг бачити з огляду на темну пору доби, а отже не мав умислу на вбивство.

Суд апеляційної інстанції вважає, що вина ОСОБА_8 у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.4 ст.296 КК України, при встановлених апеляційним судом фактичних обставинах підтверджується зібраними у судовій справі доказами, які були досліджені судом першої інстанції та безпосередньо досліджені судом апеляційної інстанції в межах судового розгляду, передбачених ст.ст.337,404 КПК України.

Потерпілий ОСОБА_11 у судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанції пояснював, що 02.12.2018 року близько 19 год. разом зі своїми товаришами ОСОБА_18 та ОСОБА_10 в бесідці останнього вживали спиртні напої. Після чого вийшли на вулицю, і в цей час під`їхав автомобіль, наблизившись до них. Коли автомобіль почав здійснювати маневр розвороту, він підійшов до автомобіля, щоб попросити у ОСОБА_8 цигарку. ОСОБА_8 непристойно висловився в його адресу, тому він зажадав, щоб обвинувачений вийшов з автомобіля з метою поговорити, на що той відмовився. Тому став витягувати його за одяг з машини, але він виявляв опір. До ОСОБА_8 насильство не застосовував. Коли брав обвинуваченого за шию, він його відштовхнув і стався вибух, більше обставин не пам`ятає.

Із висновку судово-медичної експертизи № 568 від 18.12.2018 року вбачається, що у ОСОБА_11 дане тілесне ушкодження-осколкове поранення лівої ноги, утворилося від однієї травмуючої дії тупого твердого предмета з обмеженою травмуючою поверхнею, могло утворитися внаслідок осколкового поранення, яке за своїм характером відноситься до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, як таке, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Потерпілий ОСОБА_10 у судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанції пояснював, що вони-він, ОСОБА_16 разом з ОСОБА_11 розпивали спиртні напої за місцем проживання ОСОБА_10 . Випивши, вийшли на вулицю і побачили, що в їхню сторону їхав автомобіль, який здійснював маневр розвороту. ОСОБА_11 , сказав, що піде до водія, щоб попросити цигарку. Через деякий час, почувши конфлікт, стали підходити до автомобіля. Автомобіль від`їхав, відбувся вибух, від якого ОСОБА_16 впав і втратив свідомість. А ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження.

Потерпілий ОСОБА_16 в суді першої інстанції давав в цілому аналогічні показання, які були дослідженні судом апеляційної інстанції, його показання були досліджені судом апеляційної інстанції у зв`язку із його смертю.

Показання потерпілих не містять істотних суперечностей та підтверджені наступними доказами, дослідженими судом.

Із висновку судово-медичної експертизи № 569 від 18.12.2018 року вбачається, що ОСОБА_10 отримав осколкове поранення голови, а саме: рани в ділянці правого крила носа, рани, в правій білявушній ділянці з підшкірними сторонніми тілами в проекціях даних ран, дані тілесні ушкодження утворилися внаслідок двох травмуючих дій тупих твердих предметів з обмеженими травмуючими поверхнями, могли утворитися внаслідок осколкових поранень в строк та при обставинах вказаних в ухвалі та обстежуваним за своїм характером відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Свідок ОСОБА_17 , у судовому засіданні суду першої інстанції пояснювала, що бачила як з автомобіля летів предмет, після чого відбувся вибух. Кидав її той, хто сидів у машині.

Із протоколів проведених слідчих експериментів від 12.02.2019 р. за участю потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_16 та ОСОБА_11 вбачається, що останні відтворили події, які мали місце 02.12.2018 року (а.с.120-123,131-134,139-142, Т.2).

Вказані слідчі дії проведені відповідно до вимог ст..240 КПК України.

Із висновку додаткової судово-медичної експертизи №146 вбачається, що механізм та локація тілесних ушкоджень, виявлених на тілі потерпілого ОСОБА_10 може відповідати обставинам, зазначеним та продемонстрованими потерпілим ОСОБА_10 , ОСОБА_16 та ОСОБА_11 під час проведення 12.02.2019 року за їх участю слідчих експериментів.

Із висновку додаткової судово-медичної експертизи № 147 вбачається, що механізм та локалізація тілесних ушкоджень виявлених на тілі потерпілого ОСОБА_11 може відповідати обставинам, зазначеними та продемонстрованими потерпілим ОСОБА_10 , ОСОБА_16 та ОСОБА_11 під час проведення 12.02.2019 року за їх участю слідчих експериментів.

Із протоколів огляду місця події від 02.12.2018 р. та 03.12.2018 р. вбачається, що при огляді частини території по АДРЕСА_5 , а саме між будинками під № 40 та №40А на території площею розмірами близько 2,5*20м., серед шару снігу на поверхні ґрунту виявлено вирву розміром: ширина 26-28см., та глибиною 7см., навколо якої на поверхні снігу виявлено сліди кіптяви та подрібнені частини ґрунту, а також було виявлено уламки неправильної форми, які характерні для ручної гранати РГД-5 в радіусі 70-80 см. На відстані 7 м. від вирви метрів 7 на проїзній частині з права, було виявлено вдавлений слід протектора шини транспортного засобу розміром 1,5*24,5см.

Із висновку судово-технічної експертизи № 4.2.-0077:19 від 05.03.2019 року вбачається, що аналогічний за розмірними характеристиками елементів та малюнком експериментального сліду протектора шини автомобіля марки «Renault Master» реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Із висновку молекулярно-генетичної експертизи № 186 від 09.04.2019 року вбачається, що встановлені генетичні ознаки зразків крові ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 . На поверхні предмету, що зі слів спеціаліста є важелем взводу ручної гранати РГД-5, вилученого під час проведення огляду місяця події 02.12.2018 року (об`єкт №5) виявлені клітини з ядрами. Генетичні ознаки клітин з ядрами, виявлених на поверхні предмету, що зі слів спеціаліста є важелем взводу ручної гранати РГД -5, вилученого під час проведення огляду місця події 02.12.2018 року (об`єкт №5) збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_8 (об`єкт №1) та не збігаються з генетичними ознаками зразків потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 . Ймовірність випадкового збігу генетичних ознак, встановлених у зразках крові ОСОБА_8 та в об`єкті № 5 складає 1,48 *10-33. Сукупність генетичних ознак, встановлених у вказаних об`єктах, зустрічається не частіше ніж 1 з 677,9 нонильйонів (6,779*10-32) осіб. Походження вищевказаних слідів від ОСОБА_10 ,, ОСОБА_16 , ОСОБА_11 виключається.

Вказаний висновок беззаперечно спростовує версію ОСОБА_8 про те, що саме ОСОБА_11 вихватив гранату і привів її у бойовий стан.

Із висновку судово-імунологічної експертизи № 37 від 22.02.2019 року вбачається, що кров ОСОБА_8 відноситься до групи 0 з ізогемаглютинінами анти -А та анти -В за ізосерологічною системою АВ0. Кров ОСОБА_10 відноситься до групи 0 з ізогемаглютинінами анти-А, анти- В за ізосерологічною системою АВ0. Кров ОСОБА_11 відноситься до групи 0 з ізогемаглютинінами анти-А, анти- В за ізосерологічною системою АВ0.

Із висновку судово-імунологічної експертизи № 38 від 11.02.2019 року вбачається, що кров ОСОБА_16 відноситься до групи АВ за ізосерологічною системою АВ0.

Із висновків судових вибухово-технічних експертиз від 12.03.2019 року № 5.1-0134:19, № 5.1.-0132:19, №5.1-0135:19, № 5.1-0133:19 від 13.03.2019 року вбачається, що на одягу, що належить потерпілим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , виявлено сліди вибухової речовини тротилу. (а.с.48-70, Т.2), на одязі належного ОСОБА_8 - слідів вибухових речовин не виявлено.

Із висновку судової вибухово-технічної експертизи від 27.03.2019 № 5.2-0015:19 вбачається, що предмети, вилучені під час проведення огляду місяця події 02.12.2018року на території ділянки вулиці Залізнична, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 є уламками (осколками) корпусу ручної осколкової наступальної гранати «РГД-5» після вибуху за складовими частинами - спусковим важелем та частинами корпусу підривника типу «УЗРГМ-2» відповідно. Металеві уламки є уламками (осколками) корпусу ручної осколкової наступальної гранати «РГД-5».

Із протоколу проведення додаткового огляду місця події від 03.12.2018 року вбачається, що на території ділянки вулиці Залізнична, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 мав місце вибух боєприпасу - бойової ручної осколкової наступальної гранати «РГД -5», уламки якої вилучені.

Із протоколу огляду автомобіля марки «RENAULT MASTER» реєстраційний номер НОМЕР_1 , проведеного 03.12.2018 року вбачається, що під час зовнішнього огляду було виявлено технічні пошкодження на лівій частині по ходу автомобіля та лівої пасажирської дверки, що розташована позаду водія (пошкодження цілісності скла-вм`ятина у склі та дрібних тріщинах, лакофарбовані пошкодження у вигляді вм`ятин різної форми), які за твердженням ОСОБА_8 виникли від осколків під час вибуху гранати.

Із протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.12.2018 року вбачається, що ОСОБА_10 вказав на фото під №5, на якому зображений ОСОБА_8 , з його слів дану особу він знав раніше, оскільки той неодноразово приїжджав до його сусідки ОСОБА_19 .

Із протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.12.2018 року вбачається, що потерпілий ОСОБА_11 , вказав, що особу, яка кидала гранату може впізнати за зовнішніми рисами обличчя, вказавши при цьому на фото №1 на якому зображений ОСОБА_8 .

Відомості протоколів НСРД, які по суті є показаннями ОСОБА_8 про його наміри вбити потерпілих не можуть бути взяті до уваги, з огляду на їх процесуальну якість.

Свідок ОСОБА_17 підтвердила в суді першої інстанції, що саме особа, яка була в автомобілі, кинула предмет, після чого стався вибух.

Апелянтом не спростовано цих показань.

ОСОБА_8 визнав свою винуватість за ст..263 ч.1 КК України і їм не спростовано факт покупки саме бойових гранат.

Із висновку судово-психіатричної експертизи №191 від 20.03.2019 року вбачається, що ОСОБА_8 , хронічно протікаючим душевним (психічним захворюванням), недоумством не страждає, не страждав і таким на період інкримінованого йому злочину, в цей час усвідомлював значення своїх дій та керував ними.

Також, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому відповідно до ч.4 ст.17 КПК усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на користь такої особи.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумними сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 8 жовтня 2019 р. у справі № 195/1563/1 б-к, від 21 січня 2020 р. у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 р. у справі № 760/23459/17 та ін.).

Таким чином, суди повинні ретельно перевіряти доводи сторони захисту, які обґрунтовано ставлять під сумнів версію сторони обвинувачення. У випадку, якщо суд після такої перевірки відхиляє доводи сторони захисту, він має навести переконливі мотиви такого висновку, які не залишають розумного сумніву у винуватості обвинуваченого. Разом з тим, якщо небезпідставні доводи сторони захисту не можуть бути спростовані з наведенням переконливих мотивів, які ґрунтуються на обставинах відповідного провадження, то це свідчить про існування розумного сумніву в доведеності винуватості особи.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 визнаний винуватим, зокрема, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 5 ч.2 ст. 115 КК України, а саме встановлено, що обвинувачений, у зв`язку з конфліктом між ним та потерпілим ОСОБА_11 , діставши з салону автомобіля бойову наступальну осколкову гранату РГД-5, та з мотиву помсти, привівши гранату у бойовий стан, з метою вбивства ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , кинув її у напрямку місцезнаходження потерпілих, однак злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі ОСОБА_8 .

У свою чергу ОСОБА_8 , не погоджуючись зі встановленими судом першої інстанції обставинами, у своїй апеляційній скарзі наголошував, що умислу на вбивство потерпілих в нього не було, що він забрав гранату з рук потерпілого ОСОБА_11 і, оскільки вона була приведена в бойовий стан, то відкинув її подалі від автомобіля, а тому його дії не містять складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України.

Відповідно до ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Замах на вбивство може бути вчинений лише за наявності прямого визначеного умислу на заподіяння смерті потерпілому, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

При цьому суд першої інстанції, зазначив, що винуватість ОСОБА_8 встановлена відповідними доказами, а саме: показаннями потерпілих, свідків, а також протоколами слідчих експериментів за участю потерпілих, протоколами негласних слідчих розшукових дій, протоколами огляду місця події, висновками експертів.

Також суд зазначив, що про наявність у ОСОБА_8 прямого умислу на позбавлення життя трьох потерпілих свідчить характер, послідовність, рішучість і динамічність його дій, обізнаність у користуванні вибухівкою, локалізація вибуху.

Разом з тим, наведене судом обґрунтування підстав, з яких правова позиція ОСОБА_8 була відхилена, на думку колегіі суддів, не є правильним і не спростована версія сторони захисту про те, що ОСОБА_8 не мав прямого умислу на вбивство потерпілих.

Зокрема, як встановлено судом, ОСОБА_8 кинув гранату в напрямку місцезнаходження потерпілих, разом з тим судом залишено поза увагою питання щодо точного взаємного розташування місця вибуху та місцезнаходження в момент вибуху ОСОБА_10 та ОСОБА_16 , також суд не звернув і належної уваги на той факт, що в результаті вибуху потерпілі отримали лише легкі тілесні ушкодження, причому найбільш постраждав саме ОСОБА_11 , який перебував поруч з ОСОБА_8 . Зазначене свідчить про неправильність висновку суду, що обвинувачений кинув гранату саме з метою позбавлення їх життя.

З огляду на вищенаведене колегія суддів зазначає наступне.

Безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за статтею 296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

З урахуванням зазначеного дії, що супроводжувалися погрозами вбивства, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлені особистими неприязними стосунками, підлягають кваліфікації за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Таким чином, для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, в кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.

Як встановлено в ході судового розгляду, конфлікт між обвинуваченим ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_11 , з яким вони раніше знайомі не були, виник випадково, як зухвала реакція на поведінку потерпілого, який попрохав закурити, отримавши відповідь від ОСОБА_8 про відмову в цьому, став витягувати того із автомобіля.

Таким чином, колегія суддів враховує мотиви і мету дій ОСОБА_8 , характер дій кожного з учасників конфлікту, порушення ОСОБА_8 громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилось у вчиненні протиправних дій у громадському місті відносно потерпілих. Колегія суддів також враховує агресивну поведінку ОСОБА_8 та безпідставність вчинюваних ним дій і зазначає, що це свідчить про прагнення ОСОБА_8 показати зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоствердитися за рахунок приниження інших осіб.

Колегія суддів вбачає наявність в діях ОСОБА_8 такої обов`язкової ознаки хуліганства, як особлива зухвалість, оскільки грубе порушення громадського порядку супроводжувалось насильством із заподіянням потерпілим ОСОБА_11 і ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

Саме ОСОБА_8 привів гранату у бойовий стан шляхом висмикання кільця бойової чеки та кинув її з мотивів явної неповаги до суспільства.

Зазначене дає підстави для висновку про наявність у діях ОСОБА_8 мотиву явної неповаги до суспільства, що є обов`язковою юридичною ознакою злочину, передбаченого статтею 296 КК.

Сутність мотиву полягає у тому, що він завжди пов`язаний з певними спонуканнями, які викликали у особи рішучість вчинити злочин. Мотив - це не просто спонукання до дій, а спонукання усвідомлене, обумовлене бажанням досягнути певної мети. Отже, мотив злочину можна визначити як усвідомлене спонукання особи, яке викликало у неї рішучість вчинення злочину. Мотив злочину значною мірою характеризує не лише особу злочинця, але і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним діяння. Мотивом злочину називаються спонукання до вчинення злочину. Мета злочину - це бажання особи, яка вчиняє суспільно небезпечне діяння, досягти певних шкідливих наслідків. Вона є характерною ознакою умисних злочинів, що вчиняються з прямим умислом. Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винний та бажав їх настання, можливо лише при ретельному аналізі складу вчиненого злочину та виявленні його елементів і всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.

Суб`єктивна сторона хуліганства характеризується умисною виною і мотивом явної неповаги до суспільства. Неповага до суспільства - це прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Вказана неповага має бути явною . Це означає, що неповага до суспільства є очевидною, безсумнівною як для хулігана, так і для очевидців його дій.

Особливо кваліфікованими видами хуліганства є зокрема вчинення його із застосуванням вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень (ч. 4 ст. 296).

Суд враховує і той факт, що ОСОБА_8 була застосована граната. Тобто умисел обвинуваченого був спрямований не на спричинення тілесних ушкоджень потерпілим, а на порушення громадського порядку з мотивів особистої зневаги та явної неповаги до суспільних норм поведінки. На думку суду, його поведінка свідчить про те, що у його свідомості мало місце переконання про його домінування та можливість такої протиправної поведінки, про що свідчить його непропорційна реакція на поведінку потерпілого, а відсутність особистого мотиву посягання на потерпілих свідчить про відсутність в його діях складу правопорушення саме проти життя та здоров`я, але в повній мірі відповідає диспозиції ст.296 КК України (постанова ВС від 25.01.2022 року в справі № 161/2203/20).

Кваліфікуючою ознакою хуліганства, що передбачена ч.4 ст.296 КК України, є застосування вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для заподіяння тілесних ушкоджень. Таке застосування вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета полягає у фактичному їх використанні для спричинення шкоди здоров`ю та заподіяння тілесних ушкоджень, використанні бойових властивостей вогнепальної зброї, направленні такої зброї на особу, здійсненні пострілу в сторону потерпілого, намаганні завдати ударів ножем потерпілому, киданні ножа з метою ураження потерпілого, приставлянні ножа (його колото-ріжучої частини) до тіла потерпілого. Ця ознака має місце лише в тих випадках, коли винний за допомогою названих предметів заподіяв чи намагався заподіяти тілесні ушкодження або коли використання цих предметів під час учинення хуліганських дій створювало реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 доведена повністю, його дії необхідно кваліфікувати за ч. 4 ст. 296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, яке вчинене із застосуванням іншого предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, а тому вирок щодо ОСОБА_8 необхідно змінити та перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України на ч.4 ст.296 КК України.

Саме про таку кваліфікацію своїх дій просив апелянт у своїй апеляційній скарзі.

Також, з цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03 квітня 2023 року визначено, що в основі апеляційного перегляду судового рішення лежить перевірка його обґрунтованості і законності, задля чого апеляційний суд наділений відповідними процесуальними можливостями, ключовою із яких є перевірка повноти і правильності встановлення судом першої інстанції обставин кримінального провадження за результатами дослідження і оцінки доказів. Межі перегляду судом апеляційної інстанції регламентовано ч. 1 ст. 404 КПК, в якій зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Вимоги щодо апеляційного перегляду, встановлені в частинах 1, 2 ст. 404 КПК, дають підстави для висновку про те, що він здійснюється в межах поданої апеляційної скарги, зокрема, тих вимог, які перед судом порушує учасник кримінального провадження. Вказані положення закону кореспондують приписам п. 4 ч. 2 ст. 396 КПК, за якими апеляційна скарга має містити вимоги особи, яка подає апеляційну скаргу, та їх обґрунтування із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необгрунтованість судового рішення. Беручи до уваги той факт, що апеляційний суд є останньою інстанцією, яка наділена законодавцем повноваженнями встановлювати фактичні обставини справи, суду апеляційної інстанції необхідно здійснювати ретельну перевірку правильності встановлення обставин кримінального провадження за результатами оцінки місцевим судом доказів, наданих як стороною обвинувачення, так і захисту. (постанова ВС від 03.04.2023 року в справі № 537/984/20).

У своїх виступах в апеляційному суді обвинувачений та захисник по суті змінили свої апеляційні вимоги і прохали застосування положення ст..36 КК України. Між тим, колегія суддів вважає таку позицію захисту хибною і суперечливою; з одного боку ОСОБА_8 зазначає, що він діяв в стані необхідної оборони, з другої - він вказує, що саме потерпілий ОСОБА_11 кинув гранату.

Згідно зі ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення зобов`язують суд при призначенні покарання враховувати не лише ступінь тяжкості вчиненого злочину та обставини, що обтяжують покарання, а й особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові №362/4131/16-к від 25 вересня 2018 року.

Згідно з частиною другої статті 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо (постанова Верховного Суду від 01.02.2018 року по справі № 634/609/15-к).

За правилами кримінального закону покарання, призначене особі за скоєний злочин, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому вигляді й розмірі, яке з урахуванням ступеня тяжкості скоєного злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження скоєння нових злочинів.

Таким чином, при призначенні покарання ОСОБА_8 , відповідно до вимог ст. 65 КК України, колегія суддів бере до уваги ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до положень ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів; обставини вчиненого; особу винуватого, який за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, сімейний та матеріальний стан, думку потерпілих, які не наполягали на суворій мірі покарання, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину за обвинуваченням за ст..263 ч.1 КК України.

Відповідно до вимог закону України про кримінальну відповідальність ст. 69 КК може бути застосована за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, з урахуванням особи винного. Проте, з огляду на встановлення лише обставин, які пом`якшують покарання, - щирого каяття та активне сприяння розкриттю злочину саме за ст..263 ч.1 КК України, та з урахуванням даних про особу винного, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для призначення обвинуваченому покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції частини 4 статті 296 КК України.

Колегія суддів вважає за необхідне призначити покарання обвинуваченому у вигляді позбавлення волі в межах строку покарання, передбаченого відповідним кримінальним законом.

Згідно з частиною другої статті 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

На думку колегії суддів, такий захід примусу відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 - обґрунтована в певній мірі, та є такою, що підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404-405, 407, 409, 413, 418-420 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 05 вересня 2019 року, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.15 п.5 ч. 2 ст. 115 КК України - змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.2 ст.15 п.5 ч. 2 ст. 115 КК України на ч.4 ст.296 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років;

- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_8 визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.

Строк відбуття покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_8 .

Зарахувати в строк відбування покарання строк перебування ОСОБА_8 під вартою з 03.12.2018 р. по 22.09.2022 р. відповідно до ст..72 ч.5 КК України із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

На ухвалу сторони можуть подати касаційні скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 3 місяців з дня проголошення цієї ухвали..

Судді: