ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/6436/19 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/988/24 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 березня 2024 року, якою задоволено клопотання прокурорапро продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000727 від 28.04.2019 за ч.2 ст. 15 - п.п. 5,7 ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 194 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів, тобто до 05 травня 2024 року включно.

На зазначену ухвалу слідчого судді захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просив її скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід відносно ОСОБА_6 з тримання під вартою на більш м`який , не пов`язаний з позбавленням волі.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник посилався на те, що ризики, які існували підчас обрання запобіжного заходу жодним чином не доведені прокурором, оскільки обвинувачений ОСОБА_6 значний час перебуває під вартою. Посилався на те, що стосовно обвинуваченого необхідно застосувати ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. Посилався на практику ЄСПЛ.

15.04.2024 року до канцелярії Харківського апеляційного суду надійшло клопотання прокурора ОСОБА_8 , в якому вона просила розглянути апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без її участі, у зв`язку із зайнятістю у розгляді іншого кримінального провадженні в суді. Також просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду просила залишити без змін.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 422 та ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду справи, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення розгляду без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Харкова перебуває на розгляді обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000727 від 28.04.2019, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 15 - п.п. 5,7 ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 194 КК України.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 29.04.2019 року стосовно ОСОБА_6 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В подальшому дія запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 продовжувалась ухвалами слідчих суддів та судом, востаннє ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22.01.2024 року.

07.03.2024 року прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з клопотанням про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави.

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на тяжкість вчинених кримінальних правопорушень й те, що, наразі існують ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. Зазначав, що більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки перебуваючи на волі обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, експертів та спеціалістів у кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення. Менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, не зможуть забезпечити виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу стосовно ОСОБА_6 , суд першої інстанції зазначив, що наведені прокурором підстави продовження застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є належними чином обґрунтовані та мотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання та продовження запобіжного заходу на даний час не зменшилися. Суд зазначив, що жодних обставин, які б свідчили про зменшення перелічених ризиків та можливості зміни обвинуваченому запобіжного заходу не встановлено. Отже з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого доцільним є продовження строку обраного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім того, суд зазначив, що відповідно до п.1 ч.4 ст. 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України, суд не визначає розмір застави у цьому кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки останній обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого п.п. 5, 7 ч.2 ст. 115 КК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками слідчого судді суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування або продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним засобом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду про продовження існування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливість обвинуваченого незаконно впливати на потерпілих, свідків, експертів та спеціалістів у кримінальному провадженні.

Зокрема, враховуючи відомості, які містяться в матеріалах судового провадження вбачається, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 перебуває на розгляді в суді першої інстанції з 16 вересня 2019 року.

За цей час суд першої інстанції мав об`єктивну можливість допитати в судовому засіданні свідків, експертів, потерпілих, оскільки відомості про них наявні в обвинувальному акті. Поряд з цим, сторона обвинувачення не надала будь-яких фактичних відомостей про те, що обвинувачений ОСОБА_6 має намір або здійснював дії направлені на незаконний вплив на свідків, потерпілих та інших учасників кримінального провадження.

Поряд з цим, зазначення цього ризику в клопотанні є суто формальним, оскільки звичайним обмеженням для унеможливлення обвинуваченим впливати на будь-яку особу у цьому кримінальному провадженні, є достатнім встановити заборону у спілкуванні цих осіб. На думку колегії суддів, саме для цього законодавець і передбачив такий захід примусу як покладення на особу процесуальних обов`язків.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 раніше не судимий, а сторона обвинувачення не надала суду будь-яких фактичних відомостей про те, що останній має намір вчинити інше кримінальне правопорушення, що спростовує доведеність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Отже, сторона обвинувачення посилалася на продовження існування ризиків, передбачених п.п. 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України у цьому кримінальному провадженні, однак будь-яких фактичних відомостей про їх існування не надала, а лише формально зазначила їх клопотанні.

Такі відомості свідчать про те, що судом не встановлено будь-яких фактичних відомостей, які свідчать про продовження існування ризиків, передбачених п.п. 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а висновки суду першої інстанції ґрунтуються лише на припущеннях їх існування, що є неприпустимим.

Тобто суд першої інстанції продовжив строк тримання під вартою, не зважаючи на те, що у клопотанні та під час судового розгляду прокурор не навів обґрунтування того, що ризики, які існували на момент затримання обвинуваченого, не зменшились на цій стадії судового розгляду, а посилався виключно на первинні підстави, на які посилався слідчий при зверненні з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, відповідно до рішення ЄСПЛ за скаргою № 26127/03 від 16.09.2010 року по справі «Вітрук проти України», Суд зазначав, що згідно зі статтею 242 Кримінально-процесуального кодексу України при віддані обвинуваченого до суду національний суд повинен з`ясувати, чи правильно обрано запобіжний захід щодо обвинуваченого. Суд вважав, що відсутність чітко сформульованих положень, які б визначали, чи можливо належним чином продовжити (якщо так, то за яких умов) застосування на стадії судового розгляду справи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного на визначений період на стадії досудового слідства, не відповідає критерію «передбачуваності закону» для цілей пункту 1 статті 5 Конвенції (див. рішення у справі «Барановський проти Польщі» (Baranowski v. Poland), заява № 28358/95, пункт 55, ECHR 2000-III, і «Кавка проти Польщі» (Kawka v. Poland), заява № 25874/94, пункт 51, від 9 січня 2001 року). Також Суд нагадував, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (див., серед інших джерел, рішення в справі «Лабіта проти Італії» (Labita v. Italy) [ВП], заява № 26772/95, п. 153, ECHR 2000-IV). Суд зазначав, що пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, оскільки зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи (див. рішення у справах «Яблонський проти Польщі» (Jablohski v. Poland), заява № 33492/96, пункт 80, від 21 грудня 2000 року, ОСОБА_9 проти Франції» (I.A. v. France), заява № 28213/95, пункт 102, Reports of Judgments and Decisions 1998-VII). Крім того, такі підстави мають бути чітко вказані національними судами (див. справу «Іловецький проти Польщі» (Ilowiecki v. Poland), заява № 27504/95, пункт 61, від 4 жовтня 2001 року).

Колегія суддів дійшла висновку, що будь-яких підстав, які підтверджують існування ризиків, передбачених п.п. 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України у справі, що розглядається, сторона обвинувачення у клопотанні, а суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, - не зазначили.

Також належить врахувати, що відповідно до змісту обвинувачення вбачається, що органом досудового розслідування не було встановлено точну дату та час вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, що свідчить про ймовірну можливість застосування до останнього ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, на що слушно посилався захисник в своїй апеляційній скарзі.

Крім того, належить врахувати те, що прокурор в клопотанні взагалі не вказав про зменшення заявлених ризиків зі спливом часу, що є об`єктивним процесом та не залежить від волі прокурора або суду, проте така позиція прокурора йде в розріз зв сталою практикою ЄСПЛ, згідно з якою усі ризики, навіть існуючи із достатньою ймовірністю, зі спливом часу втрачають актуальність, зменшуються або взагалі перестають існувати.

У справі «Гавула проти України» (2013 р) ЄСПЛ висловив думку, що хоча спочатку взяття заявника під варту могло бути виправдано серйозністю висунутих проти нього обвинувачень, а також ймовірністю його втечі і перешкоджанні розслідуванню, «з плином певного часу суди зобов`язані були дати більш чіткі причини триваючого тримання під вартою», «в дійсності … вони неодноразово покладалися на ті ж самі підстави, без надання конкретних деталей і без аналізу того, чи були зміни у ситуації заявника».

З відомостей судового провадження вбачається, що ОСОБА_6 перебуває під вартою з 2019 року, тобто останній майже 5 років перебуває під вартою, що об`єктивно свідчить про втрату актуальності існування ризиків, передбачених п.п. 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Крім того, прокурор в клопотанні про продовження запобіжного заходу посилався виключно на ті ж самі первинні обставини, які були підставами для обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовження строку його тримання під вартою, але не надав апеляційному суду належного обґрунтування доцільності подальшого продовження строків тримання під вартою, як того вимагає національне та міжнародне законодавство, зокрема п.3ст. 194 КПК України, та п.3 ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно якої зі спливом певного часу наявність лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші аргументи для продовження строків тримання під вартою.

Натомість, належить врахувати, що ризик переховування від органу досудового розслідування доведений прокурором, оскільки підтверджується тим, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив, в тому числі, замах на особливо тяжкий злочин, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, тому з метою уникнення кримінальної відповідальності останній може переховуватись від суду на території України або виїхати за межі держави. ОСОБА_6 , розуміючи можливість отримати значний термін покарання, та усвідомлюючи неминучість та невідворотність покарання, свідчить про те, що останній може переховуватись від суду.

Поряд з цим, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ вбачається, що при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі Харченко проти України»).

Крім того, відповідно до вимог ч.3 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч.4 цієї статті.

Відповідно до ч.4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, в тому числі щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства.

Отже законодавець визначив саме дискреційні повноваження суду щодо можливості визначення застави під час обрання запобіжного заходу навіть у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства.

Враховуючи такі відомості, а також те, що обвинувачений тривалий час перебуває під вартою, а саме з 29.04.2019 року, що поза розумним сумнівом свідчить про зменшення ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст. 177 КПК України, а також те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, має міцні соціальні з`язки, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваної ухвали та прийняти нову, якою частково задовольнити клопотання прокурора, продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , що обумовлює часткове задоволення апеляційної скарги захисника.

Також, колегія суддів дійшла висновку про можливість у цьому кримінальному провадженні визначити розмір застави щодо ОСОБА_6 , що становить 120 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який є пропорційним, виходячи з ризику, який доведений прокурором та встановлених нормами п.3 ч.5 ст. 182 КПК України, тобто буде достатнім для забезпечення виконання ОСОБА_6 , як обвинуваченим, покладених на нього обов`язків, таким, що забезпечить виконання завдань кримінального провадження.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що застосування до ОСОБА_6 іншого, більш м`якого виду запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, з визначенням розміру застави не буде достатнім для запобігання ризику, передбаченого п. п. 1 ч.1 ст.177 КПК України.

При цьому колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків судового розгляду з урахуванням тривалого перебування обвинуваченого під вартою.

Керуючись ст.ст. 376, 392, 393, 404, 405, 407 ч. 3 п. 1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 березня 2024 року скасувати.

Клопотання прокурора Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_8 задовольнити частково.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів, тобто до 05 травня 2024 року включно.

Визначити суму застави стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 120 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб, що дорівнює 363 360 (триста шістдесят три тисячі триста шістдесят) гривень, яка може бути внесена як самим обвинуваченим так і іншою фізичною або юридичною особою на депозитний рахунок Харківського апеляційного суду:

Отримувач коштів: Харківський апеляційний суд

Банк отримувача: Державна казначейська служба України м. Київ

Код банку отримувача (МФО): 820172

Рахунок отримувача: UA0085314

Код ЄДРПОУ суду: 42261368.

При внесенні суми застави, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з під варти звільнити.

У разі внесення застави, покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 обов`язки:

-прибувати до суду за першою вимогою;

-не відлучатися з м. Харкова, без дозволу суду;

-повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;

-утримуватися від спілкування з свідками та потерпілими у вказаному кримінальному провадженні;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Відповідно до вимог ст. 182 КПК України, роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що у разі не виконання покладених на нього обов`язків, застава буде звернена в дохід держави, а обвинувачений підлягає поміщенню до ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

Контроль за виконанням цієї ухвали покласти на прокурора у кримінальному провадженні.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді :