Дата документу 15.04.2024 Справа № 334/836/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/836/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/474/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 9 листопада 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, українець, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, не одружений, малолітніх та неповнолітніх дітей на утриманні не маючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 5 травня 2021 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді 6 місяців арешту з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки. Звільнений 26 грудня 2023 року по відбуттю строку основного покарання,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 місяців арешту з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2021 року та призначено остаточне покарання у виді 4 місяців арешту з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

27 лютого 2022 року, приблизно о 22.15 годині, ОСОБА_7 , будучи особою, що засуджена за вчинення кримінального правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, не відбувши призначене основне та додаткове покарання за вироком суду, будучи позбавленим права керувати транспортними засобами, керуючи автомобілем «ЗАЗ TF698K», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Хортицького шосе зі сторони вул. 14-го Жовтня в напрямку вул. Курузова в м. Запоріжжі.

У цей час, попереду, в районі перехрестя вул. Хортицького шосе та вул. Маршала Судця в м. Запоріжжі, по регульованому пішохідному переході через вул. Хортицьке шосе, на червоний сигнал світлофора, що забороняв рух пішоходам, зліва-направо по ходу руху автомобіля «ЗАЗ TF698K», проїзну частину вул. Хортицьке шосе, перетинали пішоходи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , при цьому останній в руках утримував ліхтарик, яким підсвічував собі дорогу.

Під час руху по вищевказаній проїзній частині вул. Хортицьке шосе, ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішоходів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які вийшли на вказаний пішохідний перехід та рухалися в напрямку смуги руху автомобіля «ЗАЗ TF698K», ігноруючи вимоги діючих правила дорожнього руху, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не зменшив швидкість свого руху аж до зупинки транспортного засобу, та, продовживши свій рух, передньою частиною кузова керованого ним транспортного засобу скоїв наїзд на пішоходів.

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги пп. 2.3 б), д), 12.3 ПДР України, відповідно до яких:

- п. 2.3: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху».

- п. 12.3: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 12.3 ПДР України, згідно висновку інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю: «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, пішоходи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 отримали тілесні ушкодження, з якими булі госпіталізовані до КНП «Міська лікарня № 9» ЗМР.

Згідно висновку комісійної судової медичної експертизи, ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми тазу: перелому верхньої гілки правої лонної кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, перелому нижньої гілки лівої лонної кістки без зміщення кісткових фрагментів, крайового перелому правих бічних мас крижі та перелому правої сідничної кістки без зміщення, зі скупченням геморагічного вмісту в дугласовому просторі (до 25мм), яке кваліфікується як ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я та у вигляді закритої травми правого колінного суглобу: перелом внутрішнього виростку великогомілкової кістки, з наявністю діастазу кісткових фрагментів в області суглобового майданчика, перелом голівки малогомілкової кістки, яке кваліфікується як ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Згідно висновку судової медичної експертизи, ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого крайового перелому даху правої вертлюгової западини, яке кваліфікується як тілесне ушкодження середньої тяжкості, що не є небезпечним для життя, але спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що йому необхідно заробляти на життя, тому він планує влаштуватися на роботу водієм.

Просить вирок в частині призначеного покарання змінити та призначити йому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

В апеляційній скарзі прокурор, також не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що за попереднім вироком суду ОСОБА_7 був засуджений до покарання у виді 6 місяців арешту з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки, яке він не відбув.

Тобто при призначенні ОСОБА_7 покарання на підставі ст. 71 КК України суд повинен був до покарання, що призначене за останнім вироком, приєднати невідбуте покарання за попереднім вироком.

У зв`язку з цим, остаточне покарання у будь-якому разі не може бути меншим за покарання, що призначено за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2021 року.

Однак, судом помилково було призначено обвинуваченому остаточне покарання, що є меншим ніж передбачено приписами ст.ст. 71, 72 КК України.

Крім того, судом недостатньо враховано, що ОСОБА_7 раніше був засуджений за аналогічний злочин, висновків для себе не зробив та вчинив за схожих обставин нове кримінальне правопорушення.

Також не враховано, що він, будучи позбавленим водійських прав, продовжив керувати транспортними засобами та порушувати правила дорожнього руху, що призвело до нової дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої 2 особи зазнали тілесних ушкоджень.

Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового складання покарань, призначити остаточне покарання у виді 1 року 9 місяців обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Обвинувачений ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційних скарг, до судового засідання апеляційного суду 15 квітня 2024 року не з`явився, поважні причини неявки не повідомив, із заявою про відкладення розгляду не звернувся.

Захисник обвинуваченого та прокурор вважали можливим розглянути подані апеляційні скарги, оскільки з урахуванням змін у законі внаслідок розгляду апеляційної скарги прокурора становище обвинуваченого в будь-якому випадку погіршено бути не може.

Заслухавши доповідь судді по справі, захисника який підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого, вирок суду просив змінити, оскільки обвинувачений вже відбув покарання за попереднім вироком, заслухавши прокурора, який просив частково задовольнити апеляційну скаргу прокурора, оскільки внесено зміни до КК України та обвинувачений вже не є суб`єктом, якому можливо призначити покарання у виді арешту, просив призначити основне покарання у виді штрафу, а за ст. 71 КК України приєднати невідбуту частину додаткового покарання, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах та провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинувачених за ч. 1 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі, обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційних скаргах не оспорюються.

З приводу доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність внаслідок неправильного неприєднання ОСОБА_7 невідбутої частини покарання за попереднім вироком на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як передбачено вимогами ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до висновку про застосування норм права, що міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 6 грудня 2021 року (справа № 243/7758/20), для застосування закріплених у ч. 1 ст. 71 КК України правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець визначає сукупність двох обов`язкових умов, що мають бути встановлені в їх нерозривній єдності:

- перша стосується моменту вчинення нового кримінального правопорушення засудженим «після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання» за попереднім вироком;

- друга стосується наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком на момент призначення судом покарання за новим вироком.

Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень ч. 1 ст. 71 КК України під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що попереднім вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді 6 місяців арешту з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки (т. 1, а.с. 202-210).

З відповіді в.о. начальника ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» від 29 січня 2024 року вбачається, що ОСОБА_7 повністю відбув покарання у вигляді 6 місяців арешту та 26 грудня 2023 року був звільнений з установи виконання покарань по відбуттю строку покарання (т. 2, а.с. 2).

Таким чином, враховуючи відсутність другої обов`язкової умови для застосування закріплених у ч. 1 ст. 71 КК України правил призначення покарання за сукупністю вироків (наявність невідбутої частини покарання за попереднім вироком на момент призначення судом покарання за новим вироком), у колегії суддів на теперішній час відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора в частині часткового приєднання ОСОБА_7 невідбутої частини основного покарання, оскільки ОСОБА_7 повністю відбув основне покарання, призначене вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2021 року.

Також колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, оскільки наявність у ОСОБА_7 судимості за вчинення аналогічного злочину не є достатньою підставою для призначення йому основного покарання у виді 1 року обмеження волі з його реальним відбуванням.

Недоцільність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш суворого покарання, окрім іншого підтверджується позитивними даними про особу обвинуваченого, який на обліку у нарколога та психіатра не перебуває та відшкодував потерпілим заподіяну шкоду в повному обсязі, а також думкою потерпілих, які просили суд призначити обвинуваченому не суворе покарання.

Крім того, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд першої інстанції належним чином врахував усі обставини справи та дані про особу обвинуваченого.

Окремо слід звернути увагу, що в апеляційній скарзі прокурор просить призначити ОСОБА_7 остаточне додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки, і саме такий розмір додаткового покарання був призначений ОСОБА_7 судом першої інстанції на підставі ч. 1 ст. 71 КК України.

З цих же підстав також не підлягає задоволенню апеляційна скарга обвинуваченого, який просив зменшити йому розмір додаткового покарання до 1 року, оскільки ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом, порушив два пункти Правил дорожнього руху України, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій.

Апеляційний суд також враховує наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у заподіянні двом потерпілим середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційних скарг колегія суддів, з урахуванням ч. 2 ст. 404 КПК України, приходить до висновку про необхідність виходу за межі апеляційних вимог в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань» № 3342-IX від 23.08.2023 було внесено зміни, відповідно до яких покарання у виді арешту полягає в триманні засудженого військовослужбовця в умовах ізоляції на гауптвахті і встановлюється на строк від одного до шести місяців.

Дані зміни до Кримінального кодексу України набрали чинності 28 березня 2024 року.

Отже такий вид покарання як арешт може бути призначений лише військовослужбовцю, а тому не підлягає призначенню обвинуваченому ОСОБА_7 .

Санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки, з призначенням на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини додаткового покарання за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2021 року, остаточного покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 9 листопада 2023 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 3000 (три тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднати невідбуту частину додаткового покарання за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2021 року та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді штрафу в розмірі 3000 (три тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4