Справа № 158/3669/23 Провадження №11-кп/802/382/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

особи, щодо якої вирішується клопотання ОСОБА_8 ,

законного представника ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження №0000249 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному проваджені ОСОБА_11 на ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаною ухвалою суду ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, учня 9-го класу Карпилівського ліцею Цуманської селищної ради, раніше не судимого,

визнано винним за вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Застосовано щодо неповнолітнього ОСОБА_8 , примусові заходи виховного характеру, передбачені п.3 ч.2 ст.105 Кримінального кодексу України, у виді передачі під нагляд матері ОСОБА_9 строком на 2 (два) роки з метою забезпечення останньою постійного контролю за неповнолітнім.

Стягнуто із ОСОБА_9 в дохід держави судові витрати пов`язані з проведенням судових експертиз у розмірі 10516 (десять тисяч п`ятсот шістнадцять) грн.

Ухвалою вирішено питання речових доказів.

ОСОБА_8 визнаний винний у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України за те, що він 02.05.2023 близько 21 години 00 хвилин, керуючи транспортним засобом марки «Shineray», не зареєстрованим у встановленому законом порядку, без права керування транспортним засобом відповідної категорії, тобто який не пройшов підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм та не склав теоретичний, практичний іспити у територіальному сервісному центрі МВС, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» від 08.05.1993 за №340, рухаючись автомобільною дорогою сполученням смт. Цумань - с. Карпилівка Луцького району, а саме дорогою вулиці Шевченка в смт. Цумань Луцького району Волинської області в напрямку с. Карпилівка зі швидкістю близько 60 км/год., не вибрав безпечну швидкість, не врахувавши дорожньої обстановки, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з мотоциклом марки «Lifan», з державним номерним знаком НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_13 , чим порушив вимоги п.п.1.2, 1.3, 2.3 (Б), 12.1, 19.3 Правил дорожнього руху, внаслідок чого водій мотоцикла «Lifan» ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому обох кісток верхньої третини лівого передпліччя зі зміщенням, відкритого перелому 2, 3, 4 плюсневих кісток лівої стопи зі зміщенням, закритого перелому лонної та сідничної кісток справа з порушенням цілісності тазового кільця, забійних поверхневих саден волосяної ділянки голови, які відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Таким чином, у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, перебуває грубе порушення неповнолітнім водієм ОСОБА_8 вимог п.п.1.2, 1.3, 2.3 (Б), 12.1, 19.3 Правил дорожнього руху України.

В поданій апеляційній скарзі з доповненнями прокурор, не оспорюючи фактичних обставин вчиненого особою суспільно небезпечного діяння та доведеності винуватості особи у його вчиненні, вважає ухвалу суду з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Посилається, що стягнення процесуальних витрат із законних представників неповнолітніх, які не досягли віку кримінальної відповідальності, не врегульовано нормами кримінального процесуального законодавства. Вказує на те, що суд в своєму рішенні не обґрунтував чому саме із законного представника особи необхідно стягнути витрати на залучення експертів та не зробив посилання на жодну норму законодавства, яка передбачає відшкодування процесуальних витрат законними представниками неповнолітнього. Зазначає, що на момент вчинення суспільно небезпечного діяння, неповнолітній не досягнув віку, з якого передбачена кримінально відповідальність, тому судом безпідставно у резолютивній частині визнано його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення. Просить ухвалу суду змінити, виключити з резолютивної частини ухвали рішення суду про стягнення із ОСОБА_9 10 516 гривень витрат, пов`язаних з проведенням судових експертиз, виключити з резолютивної частини вказівку про визнання доведеним винуватості ОСОБА_8 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, визнавши доведеним вчинення ОСОБА_8 суспільно небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, особою, яка не досягла віку, з якого настає кримінальна відповідальність. У порядку с.124 КПК України процесуальні витрати за проведення судових експертиз у розмірі 10 516 гривень віднести на рахунок держави, у решті вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, прокурора, яка подану апеляційну скаргу підтримувала і просив змінити ухвалу суду, ОСОБА_8 , його захисника, законного представника та представника потерпілого, які не заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Положеннями ст.498 КПК України передбачено, що кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Частиною першої статті 501 КПК України регламентовано, що під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує такі питання: чи мало місце суспільно - небезпечне діяння; чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду першої інстанції про те, що мали місце суспільно-небезпечні діяння, передбачені ч.1 ст.286 КК України, що їх вчинив ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому на момент скоєння суспільно-небезпечних діянь, виповнилося чотирнадцять років, відповідають фактичним обставинам справи.

Враховуючи, що вказані обставини ніким в апеляційному порядку не оспорюються, а тому апеляційним судом відповідно до ч.1 ст.404 КПК України не перевіряються.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо стягнення процесуальних витрат із законного представника особи, до якої застосовано примусові заході виховного характеру, його матері ОСОБА_9 , ухвалене з порушенням принципів законності і недоторканості права власності, то вони є слушними, виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про застосування до ОСОБА_8 примусового заходу виховного характеру у вигляді передачі його під нагляд матері, судом першої інстанції постановлено стягнути з його матері ОСОБА_9 , яка є законним представником неповнолітнього, на користь держави судові витрати на проведення судових експертиз в розмірі 10516 грн..

За змістом ч.2 ст.124 КПК України витрати на залучення експерта стягуються з обвинуваченого на користь держави тільки у разі ухвалення обвинувального вироку.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції обвинувальний вирок не ухвалювався, то застосування ст.124 КПК України і, як наслідок, стягнення судом витрат на проведення експертиз є неправомірним, і таким, що суперечить вимогам кримінального процесуального законодавства.

Крім того, статтею 372 КПК України містить обов`язкові вимоги щодо змісту ухвали суду першої інстанції. У вказаній статті відсутні будь-які вимоги щодо вирішення питання про відшкодування процесуальних витрат.

З урахуванням того, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати на проведення експертиз, апеляційний суд вважає за необхідне ухвалу суду першої інстанції змінити, виключивши із мотивувальної та резолютивної частин ухвали рішення про стягнення з ОСОБА_9 , законного представника неповнолітнього ОСОБА_8 на користь держави судові витрати на проведення експертиз в розмірі 10516 грн.

На підставі ст.124 КПК України процесуальні витрати за проведення судових експертиз у розмірі 10516 гривень віднести на рахунок держави.

Щодо доводів прокурора, що на момент вчинення суспільно небезпечного діяння, неповнолітній не досягнув віку, з якого передбачена кримінально відповідальність, тому судом безпідставно у резолютивній частині визнано його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286, то вони також заслуговують на увагу.

Згідно з ч.1 ст.22 КК України, кримінальній відповідальності підлягають особи, яким до вчинення кримінального правопорушення виповнилось шістнадцять років.

Приписами ст.498 КПК України передбачено, що кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог ч.2 ст.97 КК України, примусові заходи виховного характеру, передбачені ст.105 КК України, суд застосовує і до особи, яка не досягла віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність.

Нормами ч.1 ст.501 КПК України визначено, що під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння; 2) чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння; 3) чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.

До особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, після досягнення одинадцятирічного віку, але до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, у будь-якому випадку, незважаючи на ступінь тяжкості вчинюваного діяння, згідно зі ст.498 КПК України мають застосовуватись примусові заходи виховного характеру.

Судом встановлено, що дії неповнолітнього ОСОБА_8 містять ознаки суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Кримінальній відповідальності за ч.1 ст.286 КК України підлягають особи, яким до вчинення кримінального правопорушення виповнилося шістнадцять років (ст.22 КК України). Суспільно небезпечне діяння було вчинене ОСОБА_8 02.05.2023 у віці чотирнадцяти років, тобто на момент вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, ОСОБА_8 не досягнув віку, з якого передбачена кримінальна відповідальність.

Тому, суд апеляційної інстанції перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора вважає їх слушними, оскільки встановлено, що постановляючи ухвалу про застосування заходів виховного характеру у виді передачі ОСОБА_8 під нагляд матері ОСОБА_9 терміном на два роки, Ківерцівським районним судом Волинської області, в порушення вимог ст.372 КПК України, у мотивувальній та резолютивній частині ухвали не зазначено про визнання доведеним вчинення суспільно-небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення вчиненого особою, яка не досягала віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність.

Як встановлено судом першої інстанції та апеляційним судом, що суспільно небезпечне діяння вчинено особою, яка не досягла віку кримінальної відповідальності, а тому не є суб`єктом кримінального правопорушення, що виключає можливість доведення вини і визнання судом неповнолітнього винуватим.

Частиною 1 статті 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Положеннями ст.62 Конституції України, які також знайшли своє відображення у ст.17 КПК України, закріплено презумпцію невинуватості особи, згідно якої особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.374 КПК України та положень п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ i постановлення вироку» мотивувальна частина обвинувального вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів, але суд позбавлений права вирішувати питання про винуватість особи, яка не досягала віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, за суспільно-небезпечні діяння.

Тому, вказану обставину залишено поза увагою судом першої інстанції та безпідставно у мотивувальній частині зазначено, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України.

Таким чином, місцевий суд в порушення вимог закону в мотивувальній та резолютивній частинах ухвали встановив винність особи, яка не досягла віку, з якого може настати кримінальна відповідальність, за суспільно небезпечні діяння.

Така преюдиція щодо винуватості у кримінальних правопорушеннях грубо порушує передбачені ст.7 КПК України загальні засади кримінального провадження, зокрема засади презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, принципів верховенства права й законності, а також входить у колізію з нормами КПК України щодо вільної оцінки доказів.

Отже, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки під час апеляційного розгляду встановлено, що при постановленні ухвали стосовно ОСОБА_8 суд першої інстанції в мотивувальній та резолютивній частин ухвали допустив порушення вимог статей 370, 372 КПК України, які перешкодили йому постановити законну та обґрунтовану ухвалу, вони є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а тому є підставою для зміни ували суду першої інстанції.

Згідно вимог п.3 ч.1 ст.409 КПК України істотні порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для зміни ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Враховуючи наведені обставини, ухвалу місцевого суду щодо ОСОБА_8 слід змінити.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частин вказівку про визнання доведеним винуватості ОСОБА_8 у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Визнати доведеним вчинення ОСОБА_8 суспільно-небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, особою, яка не досягла віку, з якого настає кримінальна відповідальність.

З мотивувальної та резолютивної частин ухвали виключити посилання про стягнення із законного представника ОСОБА_9 процесуальних витрат у розмірі 10516 гривень за проведення судових експертиз.

На підставі ст.124 КПК України процесуальні витрати за проведення судових експертиз у розмірі 10516 гривень віднести на рахунок держави.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному проваджені ОСОБА_11 задовольнити.

Ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частин вказівку про визнання доведеним винуватості ОСОБА_8 у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Визнати доведеним вчинення ОСОБА_8 суспільно-небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, особою, яка не досягла віку, з якого настає кримінальна відповідальність.

З мотивувальної та резолютивної частин ухвали виключити посилання про стягнення із законного представника ОСОБА_9 процесуальних витрат у розмірі 10516 гривень за проведення судових експертиз.

На підставі ст.124 КПК України процесуальні витрати за проведення судових експертиз у розмірі 10516 гривень віднести на рахунок держави.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: