ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року

м. Київ

справа № 132/1213/22

провадження № 51-4922 км 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 24 травня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Калинівського районного суду Вінницької області від 01 серпня 2022 року стосовно ОСОБА_6 та повернення апеляційної скарги апелянтові на підставі п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК України.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 01 серпня 2022 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Не погоджуючись з таким рішенням місцевого суду, обвинувачений ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 травня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про поновлення строку апеляційного оскарження вироку Калинівського районного суду Вінницької області від 01 серпня 2022 року, а апеляційну скаргу повернуто апелянтові на підставі п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК України.

Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У своїй касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому засуджений вказує, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку місцевого суду, позбавив його права на судовий захист та доступ до правосуддя, що не узгоджується з положеннями ст. 55 Конституції України, рішеннями Конституційного Суду України та практикою Європейського суду з прав людини.

Крім того, засуджений зазначає, що суд апеляційної інстанції, постановляючи вищенаведене рішення, не прийняв до уваги того, що він хворіє на тяжкі захворювання та потребує постійної медикаментозної допомоги і належного медичного нагляду. Водночас ОСОБА_6 зауважує, що одразу після його затримання, у зв`язку з неналежним лікуванням, у нього погіршився стан здоров`я, що в свою чергу, перешкодило йому своєчасно оскаржити вирок місцевого суду. Крім того, засуджений стверджує, що на підтвердження стану його здоров`я, ним до клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження вироку було долучено довідку з ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України».

Таким чином, засуджений ОСОБА_6 вважає, що строк звернення до апеляційного суду підлягав поновленню як такий, що пропущений з поважних причин. При цьому до своєї касаційної скарги додає довідку, видану медичною частиною № 86 ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України» у Вінницькій області від 02 серпня 2023 року № 119.

Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 не надходило.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення поданої касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію прокурора, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню на таких підставах.

Мотиви Суду

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Як установлено п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України, підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК України при вирішенні питання про наявність зазначеної у п. 1 ч. 1 цієї статті підстави суд касаційної інстанції має керуватися положеннями ст. 412 цього Кодексу.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення (ст. 412 КПК України).

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись з вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 01 серпня 2022 року, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу разом з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Обґрунтовуючи причини пропуску строку на подання апеляційної скарги, засуджений вказував, що хворіє на тяжкі захворювання, при цьому зауважував, що після ув`язнення, у зв`язку з неналежним лікуванням, у нього погіршився стан здоров`я, що перешкодило йому своєчасно оскаржити вирок в апеляційному порядку.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 травня 2023 року відмовлено у поновленні строку на апеляційне оскарження, а апеляційну скаргу повернуто апелянту на підставі п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК України.

При цьому на обґрунтування своїх висновків суд апеляційної інстанції зазначив, що оскаржуваний вирок було ухвалено 01 серпня 2022 року, а апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_6 подав лише 21 квітня 2023 року, тобто з пропущенням строку на апеляційне оскарження. Водночас суд зауважив, що відповідно до наявної в матеріалах справи розписки копія вироку була вручена обвинуваченому 01 серпня 2022 року, а тому мотиви клопотання останнього щодо тривалого лікування, суд визнав сумнівними, посилаючись на те, що ОСОБА_6 , перебуваючи в місцях позбавлення волі, отримував медичну допомогу, отже його хвороба не перешкодила йому своєчасно подати апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали провадження та доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 , колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України передбачено, що апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на вирок або ухвалу про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру - протягом тридцяти днів з дня їх проголошення.

Пунктом 4 ч. 3 ст. 399 КПК України визначено, що апеляційна скарга повертається, якщо вона подана після закінчення строку апеляційного оскарження і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або суд апеляційної інстанції за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.

Частиною 1 ст. 117 КПК України передбачено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише у тому випадку, якщо його пропущено з поважних причин.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 08 жовтня 2020 року у справі № 461/3021/18 (провадження № 51-1246км20), 28 січня 2021 року у справі № 204/7417/17 (провадження № 51-31123км20), в ініційованому учасником кримінального провадження клопотанні про поновлення процесуального строку має бути наведено причини, через які цей строк пропущено. Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 27 березня 2019 року (справа № 127/17092/18), особа, яка бажає подати апеляційну скаргу, має діяти сумлінно для того, щоб ефективно реалізувати своє право. Хоча ст. 117 КПК України містить норму щодо поновлення пропущеного строку, але це можливо лише в разі наявності поважних причин пропуску такого строку. Тому під час вирішення питання про поновлення пропущеного строку, у тому числі строку на апеляційне оскарження, до уваги мають братися: тривалість самого процесуального строку; час, який минув з дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінка особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), й інші доречні обставини.

При цьому під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, яка подала заяву про перегляд судових рішень, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 лютого 2023 року у справі № 757/39669/21-к (провадження № 51-5698км23), 22 червня 2023 року у справі № 757/1166/23 (провадження № 51-1665км23), 12 вересня 2023 року у справі № 523/16340/22 (провадження № 51-2081км23), 06 грудня 2023 року у справі № 616/905/19 (провадження № 51-4042км23).

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 було ухвалено 01 серпня 2022 року, а з апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення строку на її подання обвинувачений звернувся 21 квітня 2023 року, тобто з пропущенням строку на оскарження вироку. При цьому на обґрунтування пропуску визначеного у п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України строку, ОСОБА_6 як в суді апеляційної інстанції, так і в суді касаційної інстанції посилався на тяжкий стан здоров`я та надавав відповідні довідки з ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України».

Зі змісту довідки, виданої ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України» у Вінницькій області від 17 березня 2023 року, яка була долучена обвинуваченим до його клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку вбачається, що ОСОБА_6 перебував на диспансерному обліку у вказаній установі, отримував необхідне лікування та на момент видачі довідки його стан здоров`я був задовільним.

При цьому відповідно до долученої до касаційної скарги довідки, виданої медичною частиною № 86 «ЦОЗ ДКВС України» у Вінницькій області від 02 серпня 2023 року № 119, вбачається, що ОСОБА_6 04 жовтня 2022 року прибув до ДУ «Вінницька виправна колонія № 86» та в період з 16 лютого 2023 року по 09 березня 2023 року, а також в період з 13 липня 2023 року по 26 липня 2023 року перебував на стаціонарному лікуванні. При цьому на момент видачі довідки його стан здоров`я був задовільним та загрози життю і здоров`ю не було.

Таким чином, зі змісту вказаних довідок вбачається, що ОСОБА_6 перебував на лікуванні у продовж 2023 року, разом з тим Суд звертає увагу, що ні матеріали справи, ні в доводи касаційної скарги засудженого не містять будь-яких даних, які б свідчили про те, що останній, за станом свого здоров`я або з інших поважних причин, був позбавлений можливості подати апеляційну скаргу на вирок місцевого суду, який був ухвалений 01 серпня 2022 року, у встановлений в п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України місячний строк.

За таких обставин, а також з огляду на положення, передбачені статтями 117, 395 КПК України, та вищенаведену практику Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що обвинуваченим не було наведено поважних причин пропуску строку на подання апеляційної скарги.

Що ж стосується доводів касаційної скарги засудженого про те, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку місцевого суду, позбавив його права на судовий захист та доступ до правосуддя, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституції України.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Водночас в офіційному тлумаченні ч. 2 ст. 55 Конституції України, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначено, що реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом.

Разом з тим Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Воловік проти України» зазначає, що якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, то держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду.

Крім того, у рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан потрібного їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Таким чином, особливостями права на апеляційний перегляд судового рішення є те, що це право не є абсолютним, оскільки може бути обмежене відповідно до законодавства шляхом визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію, або чіткого визначення випадків, за яких таке право виникає (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2023 року у справі № 991/4020/23 (провадження № 51-4593км23).

Ураховуючи вищенаведене, а також з огляду на те, що засудженим не було наведено обґрунтованих доводів, які б підтверджували поважність причин пропуску ним строку на подачу апеляційної скарги на вирок суду першої інстанції, то колегія суддів вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про поновлення йому строку на апеляційне оскарження, в цілому узгоджується з положеннями кримінального процесуального закону, вимогами Конституції України, практикою Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, а тому доводи засудженого в цій частині Суд вважає необґрунтованими.

З огляду на вищевикладене та враховуючи те, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення не встановлено, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та скасування оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького апеляційного суду від 24 травня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Калинівського районного суду Вінницької області від 01 серпня 2022 року стосовно ОСОБА_6 та повернення апеляційної скарги апелянтові на підставі п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК України - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2