Справа № 738/2221/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/317/24
Категорія - ст. 82 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Чернігові в режимі відеоконференції в порядку апеляційного розгляду матеріали судового провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 10 січня 2024 року відносно ОСОБА_6 про відмову у заміні невідбутої частини покарання більш м`яким,

за участю учасників кримінального провадження

прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

У С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 10 січня 2024 року відмовлено в задоволенні спільного подання ДУ «Менська виправна колонія № 91» та спостережної комісії Менської міської ради Чернігівської області про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким у виді виправних робіт засудженому ОСОБА_6 .

Відмовляючи у задоволенні подання суд І інстанції зазначив, що відбуття встановленої законом частини строку покарання не є достатньою підставою для прийняття рішення про заміну покарання, судом встановлено, що засуджений стає на шлях виправлення, але на час розгляду клопотання своєю поведінкою не довів своє виправлення, характеризується позитивно, у 2023 році отримав два заохочення, але у 2022 році допускав порушення режиму відбуття покарання, за що був підданий двом стягненням, які на даний час погашені.

Не погодившись з таким рішенням, засуджений подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою задовольнити подання щодо нього про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким у виді виправних робіт.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що висновок суду про відмову помилковий, судом не враховано, що стягнення, які він мав, були вчинені до вступу вироку в законну силу. Відповідно до ч. 14 ст. 134 КВК України якщо протягом 6 місяців з дня відбуття стягнення засуджений не буде підданий іншому стягненню, то вважається таким, що не має стягнень. Тому вважає, що суд безпідставно врахував ті стягнення при вирішенні питання по суті, оскільки після набрання вироком чинності, він не мав стягнень, характеризується позитивно, працевлаштований, залучався до робіт з благоустрою установи та робіт з поліпшення житлово-побутових умов, за що мав два заохочення, тому вважає, що став на шлях виправлення та заслуговує на заміну покарання більш м`яким.

Заслухавши доповідача, засудженого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Необхідною умовою застосування положень статті 82 КК України є те, що засуджений став на шлях виправлення, про що, зокрема, може свідчити дотримання засудженим правил внутрішнього розпорядку, беззаперечне виконання законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутність порушень дисципліни, зайняття трудовою діяльністю, добросовісне відношення до трудових обов`язків.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 17 постанови від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», судам, зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

При цьому, висновок суду повинен ґрунтуватися на всебічному врахуванні даних про поведінку засудженого і ставлення його до праці за весь час відбування покарання.

Положення про те, що засуджений став на шлях виправлення, означає, що його зразкова поведінка і сумлінне ставлення до виконання обов`язків у період відбування покарання засвідчили успішність процесу виправлення і можливість ефективного продовження його за умови застосування до засудженого більш м`якого виду покарання.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_6 стає на шлях виправлення та не довів своє виправлення в обсязі, достатньому для застосування положень ст. 82 КК України. З цими висновками апеляційний суд погоджується, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_6 вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21.07.2022 засуджений за ч. 5 ст. 407 КК України та на підставі ст. 69, 71 КК України призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць.

Засуджений ОСОБА_6 у місцях позбавлення волі перебуває з 31.05.2022. Початок строку відбування покарання 31.05.2022, кінець 30.06.2025.

Під час перебування засудженого ОСОБА_6 в Івано-Франківській УВП № 12 характеризувався негативно, порушував режим тримання, двічі притягувався до дисциплінарної відповідальності за зберігання заборонених предметів, до суспільно-корисної праці не залучався, не заохочувався.

З 14.11.2022 засуджений відбуває покарання в ДУ «Менська виправна колонія № 91».

Згідно характеристики, ОСОБА_6 характеризується позитивно, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, розпорядок дня установи виконує, мав два заохочення, працевлаштований згідно договору з 22.05.2023 до 01.10.2023 був працевлаштований на швейній дільниці підприємства установи, до покладених обов`язків відносився добре, дотримувався правил трудового розпорядку, залучається до робіт з благоустрою та поліпшення житлово-побутових умов гуртожитку, до чого ставиться відповідально.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що заохочення щодо ОСОБА_6 були застосовані не впродовж всього строку відбування покарання, а лише 12.07. та 12.10. 2023 року, тобто період, який передував настанню строку, після відбування якого можливе застосування положень ст. 82 КК України. Окрім того, отримуючи заохочення, засуджений мав і два стягнення раніше, які хоч і погашені в установленому законом порядку, проте в цілому характеризує поведінку засудженого за увесь період відбування покарання.

На переконання суду апеляційної інстанції, наявність отримання у 2022 році одного стягнення до вступу вироку у законну силу, а іншого після цього (а не двох до вироку, як зазначає апелянт), та відсутність на даний час у засудженого діючих стягнень, самі по собі такі обставини не можуть бути достатньою підставою для заміни невідбутої частини строку покарання у виді позбавлення волі більш м`яким у виді виправних робіт.

При прийнятті рішення суд першої інстанції, врахувавши дані про поведінку засудженого ОСОБА_6 за весь час відбування покарання, а також дані, що характеризують його особу в цілому, дійшов правильного висновку, що він лише стає на шлях виправлення, проте, не довів своє виправлення в обсязі, достатньому для застосування положень ст. 82 КК України.

Враховуючи викладене, доводи апелянта про необґрунтованість оскаржуваної ухвали не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду. Тому, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, про що просить апелянт.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 537, 539 КПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 10 січня 2024 року відносно ОСОБА_6 про відмову у заміні невідбутої частини покарання більш м`яким - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4