Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

27 лютого 2024 року м. Рівне

Справа № 557/1387/22

Провадження № 11-кп/4815/162/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000120 від 09.09.2022 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Посників Млинівського району Рівненської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, раніше не судимої, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на вирок Гощанського районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2023 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Гощанського районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2023 року ОСОБА_6 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, з призначенням покарання штрафу в сумі 850 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_8 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 12600 грн. - витрат на правову допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_8 відмовлено.

Як визнав доведеним суд, 08 вересня 2022 року близько 10 год. ОСОБА_6 перебуваючи в будинку АДРЕСА_2 , під час конфлікту, що виник на побутовому ґрунті, умисно нанесла ОСОБА_8 один удар металевим деко в область голови та декілька ударів правою ногою в область тулуба, заподіявши легкі тілесні ушкодження у вигляді крововиливів в тім`яній ділянці голови, лоба, передпліччя, правому стегні та садна на щоці.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 , покликаючись на незаконність вироку, вказує, що тілесні ушкодження ОСОБА_8 , якщо і заподіяно, то виключно з метою самозахисту для запобігання протиправним діям самої потерпілої, яка наносила їй ушкодження в ході конфлікту. Вважає, що за таких обставин у її діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, а, відтак, просить вирок Гощанського районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2023 року скасувати, закрити кримінальне провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів її винуватості і вичерпання можливості їх отримання та відмовити в задоволенні цивільного позову ОСОБА_8 .

Іншими учасниками судового розгляду вирок не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника адвоката ОСОБА_7 на підтримання поданої апеляційної скарги, доводи прокурора, потерпілої ОСОБА_8 та її представника адвоката ОСОБА_9 , які вважають вирок законним та обґрунтованим і просять залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження ОСОБА_8 за обставин, вказаних у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю доказів, досліджених в судовому засіданні, і є обґрунтованим.

Всупереч твердженням, викладеним в апеляційній скарзі та при апеляційному розгляді, матеріали даного кримінального провадження містять достатньо належних і беззаперечних доказів, які свідчать про умисне заподіяння ОСОБА_6 тілесного ушкодження потерпілій.

Під час судового слідства, визнаючи вину частково, ОСОБА_6 стверджувала, що 08 вересня 2022 року біля 10 год. вона з власної ініціативи прийшла до будинку ОСОБА_8 , щоб з`ясувати, чому та розповсюджує про неї неправдиві відомості. Не заперечила, що, тримаючи в руках металеве деко, вдарила цим деком ОСОБА_8 по голові, однак, зробила це, захищаючись від потерпілої, яка вдарила її першою ногою в живіт.

Згідно показань потерпілої ОСОБА_8 , 08 вересня 2022 року близько 10.00 год. до неї в будинок забігла ОСОБА_6 , яка почала сваритися і кричати, що вона, ОСОБА_8 , ніби-то пліткує про неї. ОСОБА_8 віддала їй металеве деко, яка брала раніше, після чого ОСОБА_6 вдарила її цим деком по голові, а потім почала бити руками і ногами.

Згідно висновку судово-медичного експерта № 71 від 12.09.2022 року ( т. 1 а.с. 16) у ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді крововиливів у правій тім`яній ділянці голови, на лобі справа, біля внутрішнього кута лівого ока, в нижній третині лівого передпліччя, на внутрішній поверхні лівої половини грудей, на зовнішній поверхні середньої третини правого стегна та садно на лівій щоці, які могли виникнути не менше, як від п`яти травматичних дій тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, та утворитися в термін 08.09.2022 року за обставин, вказаних у постанові про призначення експертизи, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Покликання ОСОБА_6 про те, що тілесні ушкодження ОСОБА_8 нею були нанесені у зв`язку із захистом від неправомірних дій самої потерпілої не є переконливими.

За змістом ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечних посягань шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Верховний Суд України висловлював позицію щодо правозастосування ст. 36 КК (зокрема, справи № 5-31кс14, № 5-125кс15, у яких зазначав, що сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб`єктом. Протиправність розуміється, як юридичне втілення суспільної небезпечності. В теорії кримінального права загально визнано, що суспільно небезпечне посягання, щодо якого можлива необхідна оборона, - це діяння, що передбачене, як злочин однією зі статей Особливої частини КК.

Разом із тим, необхідна оборона не допускається проти правомірних дій інших осіб, навіть, якщо ними заподіюється шкода інтересам, що охороняються законом.

Крім того, у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Твердження ОСОБА_6 в суді першої та апеляційної інстанції щодо розцінення дій потерпілої ОСОБА_8 , як небезпечних для свого життя і здоров`я, у зв`язку з чим і було завдано ушкодження ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки доказів вчинення ОСОБА_8 щодо ОСОБА_6 будь-яких дій, внаслідок яких обвинувачена могла перевищувати межі необхідної оборони, матеріали кримінального провадження не містять, і таких доказів не здобуто при апеляційному розгляді кримінального провадження.

Судом встановлено, що в руках ОСОБА_8 не було ніяких предметів, якими вона могла б реально погрожувати обвинуваченій (зброя, ніж, колючо-ріжучі чи важкі предмети), ОСОБА_8 не висловлювала погроз ОСОБА_6 і не вчиняла активних дій для спричинення останній тілесних ушкоджень, які би явно свідчили про реальну загрозу життю та здоров`ю ОСОБА_6 , а тому, на переконання колегії суддів, реального посягання на її життя не було, що виключає перебування обвинуваченої в стані необхідної оборони, про що правомірно зазначається і судом першої інстанції.

Вказане свідчить про те, що нанесення ОСОБА_6 потерпілій удару деком по голові та інших частинах тіла було викликано не метою негайного відвернення чи припинення протиправного посягання, а визначальним мотивом умисного заподіяння нею тілесних ушкоджень потерпілій через неприязні відносини.

Що ж до висновку судово-медичного експерта №72 від 12.09.2022 року стосовно результату огляду ОСОБА_6 , у якої виявлено крововиливи на передній і задній поверхнях третини правого плеча, то матеріали провадження не містять доказів, що ці ушкодження виникли саме внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 , оскільки, згідно письмової заяви ОСОБА_6 , тілесні ушкодження 08.09.2022 року в с. Андрусіїв по вул. Вершила наніс їй малознайомий чоловік на ім`я ОСОБА_10 .

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно з`ясував фактичні обставини кримінального правопорушення і вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень, а тому підстав для закриття кримінального провадження за відсутністю в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення не вбачається.

При обранні покарання суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких судам, з врахуванням ступеня тяжкості злочину, даних про особу ( поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання), його минуле ( зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї ( наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку, матеріальний стан) належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочин, і тим, які активно сприяли розкриттю злочину, тощо.

Зокрема, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, віднесеного законом до кримінального проступку, особу ОСОБА_6 , яка раніше не судима, до адміністративної відповідальності не притягувалася, позитивно характеризується за місцем проживання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, і призначив ОСОБА_6 мінімальне покарання, передбачене законом, належним чином вмотивувавши прийняте рішення.

Що ж до цивільного позову, то суд правомірно, виходячи з вимог ст.ст. 120, ч. 1 ст. 124 КПК України, згідно яких витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, несе потерпілий, а у разі ухвалення обвинувального вироку такі витрати підлягають стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, стягнув з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 витрати на правову допомогу в сумі 12600 грн, що підтверджується договором про надання правової допомоги з додатком до нього та квитанцією до прибуткового касового ордера № 17 від 18.09.2022 року про сплату зазначеної суми адвокату ОСОБА_9 за надання правової допомоги, як представнику потерпілої.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо не співмірності отримання потерпілою легких тілесних ушкоджень та її ( ОСОБА_6 ) матеріального стану сумі морального відшкодування, стягнутого на користь ОСОБА_8 .

Відповідно до ст. 1167 ЦК України та роз`яснень, викладених в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року / із змінами і доповненнями "Про судову практику у справах про відшкодування моральної/ немайнової, шкоди", заподіяна моральна, немайнова шкода відшкодовується в повному обсязі тій фізичній чи юридичній особі, права якої безпосередньо порушені протиправними діями, бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначити залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат і з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів бере до уваги, що ОСОБА_8 заподіяно легкі тілесні ушкодження, з приводу яких вона не перебувала ні на стаціонарному, ні на амбулаторному лікуванні, і хоча ОСОБА_8 і зазнала моральних страждань, їх глибина та інтенсивність не була настільки глибокою, як стверджує потерпіла, а, відтак, вбачає підстави для зміни вироку в цій частині та зменшення суми моральної шкоди до 5000 грн, відповідно до положень п.3 ч.1 ст. 408 КПК України, що буде відповідати засадам розумності і справедливості, і не впливає на обсяг обвинувачення та правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Зменшити суму морального відшкодування з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 до 5000 гривень.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3