Дата документу 10.04.2024Справа № 554/591/24
Провадження № 1-кс/554/1311/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 року м.Полтава

Слідчий суддя Октябрського районного суду м.Полтави ОСОБА_1 , за участю секретаря - ОСОБА_2 , представників скаржника - адвокатів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , прокурора - ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_6 на постанову прокурора про відмову у задоволенні клопотання про допит свідка, -

ВСТАНОВИВ :

Адвокат ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді зі скаргою в інтересах ОСОБА_6 на постанову прокурора про відмову у задоволенні клопотання про дипит свідка ОСОБА_7 .

Скаргу обгрунтував тим, що постановою прокурора Полтавської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_5 від 29.12.2023 року у кримінальному провадженні №0000742 від 17.11.2023 року за ч.1 ст.129 КК України, відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_3 , подану в порядку ст.220 КПК України.

Постанова про відмову в задоволенні клопотання він вважає невмотивованою, так як у мотивувальній частині постанови зазначено зміст обставин, який не відповідає обставинам кримінального провадження і став одночасно підставою для прийняття постанови про відмову в задоволенні клопотання потерпілого. Вказаний у постанові зміст обставин не відповідає обставинам кримінального провадження із наступних підстав.

В заяві про вчинене кримінальне правопорушення викладено наступні обставини вчиненого кримінального правопорушення: 26 березня 2022 року о 18 годині 08 хвилин на прибудинковій території біля будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_6 наступні обставини: «Як я тебе в арці зустрів, я тебе чуть не пристрелив».

Потім в заяві зазначено, що доказом вказаної обставини є відео звукозапис з 18 години 08 хвилин 30 секунд до 18 години 08 хвилин 40 секунд з камери відео-звукоспостереження, яка знаходиться на стіні будинку АДРЕСА_1 . Копію відео звукозапису було додано до заяви про вчинене кримінальне правопорушення та надіслано слідчому з клопотанням про приєднання доказу до справи.

Таким чином зазначений доказ міститься в матеріалах досудового розслідування в об`єднаному кримінальному провадженні №0000742.

Скаржник зазначає, що відео звукозапис зізнання ОСОБА_7 у замаху на вбивство ОСОБА_6 є доказом вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Матеріали досудового розслідування в об`єднаному кримінальному провадженні №0000742, окрім відео звукозапису зізнання ОСОБА_7 у вчиненні замаху на вбивство ОСОБА_6 , не містять інших доказів вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, але одночасно необхідно встановити обставини кримінального провадження, передбачені пунктами 1-5 ч.1 ст.91 КПК України.

Мотивування прокурором в оскаржуваній постанові на відмову в допиті в якості свідка ОСОБА_7 пунктом 1 ч.3 ст.87 КПК України, яким визначено недопустимість доказів, отриманих з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні, скаржник вважає невмотивованим, так як іншими слідчими та процесуальними діями неможливо встановити обставини вчиненого кримінального правопорушення у зв`язку з відсутністю вихідних даних.

Просили скасувати постанову прокурора Полтавської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_5 від 29 грудня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 в кримінальному провадженні №0000165 від 30 листопада 2023 року, яке відповідно до оскаржуваної постанови об`єднано з кримінальним провадженням №0000742, а об`єднаному кримінальному провадженню присвоєно №0000742. Зобов`язати прокурора Полтавської окружної прокуратури Полтавської області, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0000165, яке відповідно до оскаржуваної постанови об`єднано з кримінальним провадженням №0000742, а об`єднаному кримінальному провадженню присвоєно №0000742, допитати в якості свідка ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Полтави, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , контактний телефон: НОМЕР_1 ) за участі потерпілого ОСОБА_6 та його представників.

У судовому засіданні представник скаржника адвокат ОСОБА_3 вимоги скарги підтримав та просив задовольнити. Наполягав на задоволенні скарги, оскільки іншими слідчими діями не можливо встановити обставини вчинення кримінального правопорушення. Допит вказаного свідка стане відправною точкою у подальшому розслідуванні.

Представник скаржника - адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні вимоги скарги підтримав, вказав, що існує практика допиту осіб у якості свідків, до оголошення повідомлення про підозру, тому не вбачає перешкод для задоволення такого клопотання.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги, зауважив, що п.1 ч.3 ст.87 КПК України такий допит має бути визнано неналежним доказом, тому не вбачає законних підстав для задоволення такого клопотання.

Слідчий суддя, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та матеріали кримінального провадження №0000742, приходить до наступних висновків.

Слідчим суддею встановлено, що у провадженні СД Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області перебуває кримінальне провадження №0000742 від 17.11.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України.

Постановою прокурора Полтавської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_5 від 29.12.2023 року у кримінальному провадженні №0000742 від 17.11.2023 року за ч.1 ст.129 КК України, відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_3 , подану в порядку ст.220 КПК України. Відмова мотивована тим, що допит свідка ОСОБА_8 матиме наслідком неналежність цього доказу (п.1 ч.3 ст.87 КПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Частиною 2 ст.22 КПК України встановлено, що сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною 3 ст.93 КПК України визначено, що сторона захисту, потерпілий здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.

Згідно ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

За п.1 ч.3 ст.87 КПК України недопустимими є докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до матеріалів скарги, скаржник ОСОБА_6 вказує на ОСОБА_8 як на особу, яка вчинила відносно нього кримінальне правопорушення.

Положення КПК передбачають початок реалізації функції обвинувачення з появою такого учасника, як підозрюваний. Згідно з КПК процесуальні права в останнього з`являються, коли особі повідомляють про підозру у вчиненні кримінального правопорушення або затримують її. Однак що стосується процесуального аспекту виникнення в особи прав під час досудового розслідування, то момент виникнення обвинувачення в практиці Європейського суду з прав людини не пов`язується з аналогічним моментом у національному законодавстві.

Проте, відповідно до ч.6 ст.9 КПК у випадках, коли положення кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади, визначені в ч.1 ст.7 КПК. До них, зокрема, належать: верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, забезпечення права на захист, змагальність сторін і свобода в поданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст.8, ч.5 ст.9 КПК принцип верховенства права в кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ. А вона говорить, що обвинувачення охоплює весь комплекс процедур: від початку досудового розслідування стосовно особи до винесення остаточного рішення. Початком досудового розслідування щодо конкретної особи вважається внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення.

Водночас, у п.«с» §3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, обраного на власний розсуд.

ЄСПЛ розширено тлумачить поняття «обвинувачений», під яким розуміється не лише особа, стосовно якої складено обвинувальний акт, але й інші особи, яким висунуте будь-яке обвинувачення. Причому до уваги береться не формальна ознака, а будь-яка наявна підозра щодо особи.

У своїх численних рішеннях ЄСПЛ визначає поняття «кримінальне обвинувачення» в досить широкому контексті. Так, у рішенні від 6.09.2005 у справі «Салов проти України» сказано, що поняття «обвинувачення» має «автономне» значення. Воно повинне розумітися в сенсі конвенції, а не тільки в контексті його значення в національному праві.

У рішенні від 15.07.1982 у справі «Екле проти Німеччини» ЄСПЛ визначає «кримінальне обвинувачення» як «офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про те, що ця особа вчинила кримінальне діяння». Водночас «у деяких випадках це може робитись у формі інших заходів, здійснення яких несе в собі таке твердження і, по суті, так само впливає на становище підозрюваного».

У рішенні від 19.02.2009 у справі «Шабельник проти України» ЄСПЛ наголосив, що «право на правову допомогу виникає в момент, коли становище людини стає суттєво вразливим, навіть якщо її офіційно не затримано як підозрювану». Суд пояснив, що становище заявника стало значно вразливішим одразу після вжиття серйозних слідчих заходів щодо перевірки підозри стосовно нього та підготовки версії обвинувачення. Тож було констатоване порушення §1 та п.«с» §3 ст.6 конвенції, оскільки момент виникнення права на правову допомогу не залежить від того, який формальний статус має підозрювана в скоєнні злочину особа.

У п.36 рішення від 24.11.1993 у справі «Імбріощія проти Швейцарії» зазначено: словосполука «при встановленні кримінального обвинувачення» в §1 ст.6 конвенції не означає, що ця стаття не застосовується на стадії досудового розслідування.

У ст.13 Конвенції визначено, що кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Реалізація особою, щодо якої фактично здійснюється кримінальне переслідування без повідомлення їй про підозру, права на захист через використання визначених у КПК процесуальних інструментів, гарантованих підозрюваному, є саме тим засобом ефективного юридичного захисту, який держава гарантувала, ратифікувавши конвенцію.

Згідно висновків Конституційного Суду, який в рішенні від 30.09.2009 №23-рп/2099 констатував, що положення ч.1 ст.59 Конституції треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі й формах, яких вона потребує. Навіть якщо це право не передбачене законами України чи іншими правовими актами, особа не може бути обмежена в його реалізації.

Отже, практика ЄСПЛ виходить із того, що, незважаючи на відсутність факту повідомлення про підозру, особа, відносно якої фактично розпочато та здійснюється досудове розслідування, попри визначення стороною обвинувачення її процесуального статусу як свідка, має право використовувати такі ж самі процесуальні права, як і сторона захисту. У тому числі, але не виключно - право на отримання професійної правничої допомоги, збирання та подання доказів, заявлення клопотань про проведення слідчих/процесуальних дій, оскарження в суді бездіяльності, дій або процесуальних рішень сторони обвинувачення.

Зважаючи на вищевикладене, з метою недопущення порушень прав ОСОБА_8 , слідчий суддя приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_6 на постанову прокурора про відмову у задоволенні клопотання про допит свідка.

Керуючись ст.ст. 9, 22, 87, 93, 303, 306, 307, 309, 372, 376, 532 КПК України , -

УХВАЛИВ :

У задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_6 на постанову прокурора про відмову у задоволенні клопотання про допит свідка - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 12.04.2024 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1