Справа № 464/3489/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/394/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 08 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Сихівського районного суду м.Львова від 08 березня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі частин 1 та 4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів за вироком Галицького районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_7 призначено покарання - позбавлення волі на строк 5 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту затримання 24 травня 2023 року, та зараховано на підставі ч.5 ст.72 КК України в строк покарання попереднє ув`язнення з 24.05.2023 до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою.

Вирішено питання про речові докази та арешт майна.

За вироком суду, ОСОБА_7 24 травня 2023 року у період часу з 13.50 до 14 год. біля магазину «АТБ» по вул. Зубрівська, 38 в м. Львові, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, у час запровадженого воєнного стану указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, що неодноразово продовжувався, по всій території України, шляхом вільного доступу, переконавшись, що за його діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, повторно таємно викрав майно потерпілого ОСОБА_9 , а саме - гірський велосипед «WHEELER» моделі «COMPACT HT-2» синьо-білого кольору, 2002 р.в., серійний номер НОМЕР_1 , вартістю 7500 грн, чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму. З викраденим у подальшому був затриманий працівниками поліції по вул. Городоцькій у м. Львові.

Таким чином ОСОБА_7 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно, в умовах воєнного стану, тобто злочин, передбачений ч.4 ст.185 КК України.

На вказаний вирок суду апеляційні скарги подали захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить змінити оскаржуваний вирок та призначити ОСОБА_7 покарання з врахуванням ст.ст. 69, 75 КК України у вигляді обмеження волі.

На підтримку своїх апеляційних вимог захисник покликається, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим, призначене обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого через суворість.

Вважає помилковим висновок місцевого суду про неможливість застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України.

Звертає увагу, що суд хоча і врахував стан обмеженої осудності обвинуваченого при призначенні покарання, однак не аргументував такий.

Звертає увагу, що засуджений хоч і визнавав свою вину у вчиненому, але пояснював, що не розумів до кінця як так сталось, що він взяв цей велосипед покататись, також, що цей самий велосипед він повернув працівникам поліції у цей самий день сам особисто з доброї волі, також те, що позбавлення волі для нього є занадто суворе покарання і він вже усвідомив протиправність своєї поведінки, розкаюється у повній мірі у вчиненому, а покарання для нього, яке він сприймає як досить серьозне і яке є більш чим достатнє для його виправлення, це обмеження волі тим більше, що потерпілій особі ніякої матеріальної шкоди не завдано і відповідно до обвинувального акту пом`якшую обставиною є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить розібратись у справі та стверджує, що його незаконно засудили. Не згідний із вироком суду. Вказує, що йому не надали можливість висловитись.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений та його захисник підтримали подані апеляційні скарги з наведених у них мотивів та просили такі задоволити.

Прокурор заперечив подані апеляційні скарги, з огляду не безпідставність таких, зазначивши про законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваного вироку.

Потерпілий при вирішенні апеляційних скарг послався на розсуд суду.

Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційних скарг, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційних скарг, встановила таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 не оспорює фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить змінити оскаржуваний вирок та призначити обвинуваченому більш м`яке покарання із застосуванням ст.ст. 69, 75 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погоджується із вироком суду, покликаючись на його незаконне засудження.

Згідно матеріалів справи судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 проведено у порядку ч.3 ст.349 КПК України, тобто за спрощеним порядком дослідження доказів, з огляду на те, що ОСОБА_7 у судовому засіданні місцевого суду свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю.

Як передбачено ч.3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Перевіривши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції при визначенні порядку дослідження доказів відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, не дотримався вимог даної норми закону.

Так, згідно технічного запису судового засідання від 12.06.2023 на стадії з`ясування обсягу доказів та порядку їх дослідження суд, за згодою учасників судового провадження, встановив спрощений порядок дослідження доказів, обмежившись допитом обвинуваченого.

Водночас, колегією суддів встановлено, що згідно технічного запису судового засідання від 12.06.2023 обвинувачений ОСОБА_7 після того, як суд роз`яснив йому, що у випадку проведення судового розгляду у спрощеному порядку дослідження доказів, він буде позбавлений можливості оскаржувати в апеляційному порядку фактичні обставини справи, відповів, що він не розуміє цього.

Тоді місцевий суд оголосив незначну перерву у судовому засіданні з метою роз`яснення обвинуваченому цих обставин його захисником. Після перерви захисник запевнив суд, що обвинувачений надав згоду на спрощений порядок дослідження доказів, що підтвердив і обвинувачений у судовому засіданні.

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до переконання, що у даному випадку суд належним чином не переконався чи правильно розуміє обвинувачений ОСОБА_7 обставини та наслідки судового розгляду у порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Більше того, ухвалою суду першої інстанції від 23 червня 2023 року у межах даної справи обвинуваченому ОСОБА_7 призначено стаціонарну судово-психіатричну експертизу (т. 1 а.с. 100-101).

Згідно висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 17 від 01.02.2024 ОСОБА_7 тяжким психічним розладом не страждав і не страждає, виявляв та виявляє органічний розлад особистості та поведінки внаслідок ураження головного мозку змішаного ґенезу (раннє ураження головного мозку, зловживання наркотичними та токсичними речовинами) із наростаючи психоорганічним синдромом, який у період інкримінованих дій хоч і не досягав рівня хворобливого стану психіки, однак значною мірою впливав на достатнє розуміння ним ситуації правопорушення, власного місця та ролі в цій ситуації, а емоційно вольові розлади привели до порушення контролю діяльності і здатності регулювати свою поведінку, а тому за своїм психічним станом не міг повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, у даний час може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т.2 а.с. 22-28).

Врахувавши дані цього висновку експертизи, суд першої інстанції зазначив про врахування стану обмеженої осудності ОСОБА_7 при призначенні йому покарання.

Отже, колегія суддів вважає, що наведені вище обставини у сукупності створюють обґрунтовані сумніви щодо того, що обвинувачений ОСОБА_7 у достатній мірі може усвідомлювати та розуміти обставини та наслідки спрощеного порядку дослідження доказів, що виключає можливість проведення судового розгляду у порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Згідно ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вирок Сихівського районного суду м.Львова від 08 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 ухвалено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які не можуть бути усунуті при апеляційному розгляді, а тому цей вирок слід скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.415 КПК України, суд апеляційної інстанції, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому під час нового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_7 суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, з використанням наданих процесуальних можливостей дослідити доводи, наведені в апеляційних скаргах, які не були предметом дослідження при апеляційному розгляді даної справи, та в залежності від установленого прийняте законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Також колегія суддів враховує, що оскаржуваним вироком обвинуваченому ОСОБА_7 раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою було залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Відтак, у зв`язку із скасуванням вироку від 08.03.2024 щодо ОСОБА_7 та призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід продовжити строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 діб, але не пізніше проведення судом першої інстанції підготовчого судового засідання.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 задоволити частково.

Вирок Сихівського районного суду м.Львова від 08 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції.

Запобіжний захід ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити тримання під вартою на строк 60 діб, але не пізніше проведення судом першої інстанції підготовчого судового засідання.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: