УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року

м. Київ

справа № 758/12621/19

провадження № 51 - 3035 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Подільського районного суду міста Києва від 24 листопада 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року,

встановив:

За вироком Подільського районного суду міста Києва від 24 листопада 2023 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням строком 2 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

За вироком суду, ОСОБА_5 12 квітня 2019 року приблизно о 03:40 год, керуючи технічно справним автомобілем «Seat Ibiza», р.н. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. О. Теліги, зі сторони вул. Ольжича у напрямку вул. Кирилівської. У салоні автомобіля, на передньому пасажирському сидінні, перебувала ОСОБА_6 . В цей час, навпроти будівлі АЗС «Shell» по вул. О. Теліги, 12-Б, на стоянці за тротуаром стояв вантажний автомобіль «Mercedes-Benz 1843», р.н. НОМЕР_2 , з напівпричепом «Krone», р.н. НОМЕР_3 .

Під час руху ОСОБА_5 допустив порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б» та 12.1 Правил дорожнього руху. Порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_5 виявились у тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем «Seat Ibiza», р.н. НОМЕР_1 , під час руху проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля з урахуванням погодних умов у вигляді дощу та мокрого дорожнього покриття, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, внаслідок чого на ділянці заокруглення поздовжнього профілю проїзної частини не впорався з керуванням, що призвело до заносу, наїзду на колесо відбійника з лівого краю проїзної частини, виїзду за межі проїзної частини навпроти будівлі АДРЕСА_1 та наїзду на стоячий вантажний автомобіль «Mercedes-Benz 1843», р.н. НОМЕР_2 , з напівпричепом «Krone», р.н. НОМЕР_3 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження, у вигляді закритої травми грудної клітки: перелом 6 ребра зліва, забій лівої легені, ускладнений лівобічним гемопневмотораксом; закритої травми живота: відрив брижі здухвинної кишки, розрив серозної оболонки сигмоподібної кишки, розрив брижі сигмоподібної кишки, ускладнений гемоперитонеумом; травматичний розрив барабанної перетинки справа, які в сукупності відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

Порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б» та 12.1 Правил дорожнього руху дії водія ОСОБА_5 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого в частині призначення додаткового покарання у вигляді позбавленням права керувати транспортними засобами, просить вирок місцевого та ухвалу апеляційного судів щодо ОСОБА_5 змінити в частині призначеного додаткового покарання та звільнити засудженого від призначеного додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки. В решті вирок місцевого суду залишити без зміни.

На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що при призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_5 визнав вину, щиро розкаявся у вчиненому, сприяв слідству, добровільно відшкодував витрати на лікування та реабілітацію потерпілої, належним чином не враховано особу засудженого, який раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, одружений, має на утриманні дітей двох дітей, працевлаштований, характеризується позитивно, активно займається волонтерською діяльністю, яка пов`язана з керуванням транспортним засобом.

Крім того, захисник вказує, що застосоване до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, призведе до обмеження ОСОБА_5 у його волонтерській діяльності, оскільки таке покарання, хоч і не виходить за межі, встановлені санкцією ч. 2 ст. 286 КК, але є явно несправедливим через свою суворість. Зазначає, що у недотримання положень ст. 419 КПК, суд апеляційної інстанції не перевірив аналогічних доводів її апеляційної скарги та не навів мотивів, з яких вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, установлених та перевірених місцевим судом за правилами ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильність кваліфікації його дій за вказаною статтею у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до ст. 3 Конституції України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

З доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, його суспільну небезпечність, обставини даного конкретного кримінального провадження та данні про особу ОСОБА_5 , який раніше не судимий в силу ст. 89 КК, одружений, має на утриманні дітей 2016 та 2018 року народження, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, працевлаштований, за місцем роботи характеризується позитивно.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

При цьому суд першої інстанції, вирішуючи питання призначення додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини злочину та дійшов обґрунтованого висновку, що воно має бути призначено у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, призначивши йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки та звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, і таке своє рішення належним чином мотивував.

Разом з цим, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 , у тому числі додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, зазначив що воно буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , належним чином перевірив викладені у ній доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що призначене ОСОБА_5 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів, та відповідає вимогам статей 50, 65 КК.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Отже, Верховний Суд вважає, що основне та додаткове покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, зміни вироку місцевого суду і ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_5 в частині призначення додаткового покарання та скасування строку додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними немає, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Подільського районного суду міста Києва від 24 листопада 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3