Справа № 638/4629/24
Провадження №1-кп/638/1350/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0003515 від 27 грудня 2023 року стосовно

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Криве Озеро Первомайського району Миколаївської області, українця, громадянина України, в силу ст. 89 КК України не судимого, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, який обіймає посаду старшого водія автомобільного відділення взводу забезпечення 1 самохідного артилерійського дивізіону віцйськової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат» №, зареєстрований та мешкає за адресою АДРЕСА_1 , інвалідності, хронічні захворювання спростовує, у вчиненні кримінального правопорушення- злочину, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України,-

встановив:

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №122 від 18.05.2022 солдата ОСОБА_6 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду кравця апаратної 1 взводу зв`язку роти зв`язку командного пункту польового вузла зв`язку військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №182 від 01.07.2023 солдата ОСОБА_6 переведено на посаду старшого водія автомобільного відділення взводу забезпечення 1 самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 .

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною радою України, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який було продовжено до теперішнього часу.

Відповідно до вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України солдат ОСОБА_6 під час проходження військової служби повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України, не допускати негідних вчинків та стримувати від них інших, про все, що сталося з ним і стосується виконання службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження зобов`язаний доповідати безпосередньому начальникові. Крім цього, згідно вищевказаних положень нормативно-правових актів, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Згідно з вимогами ст. 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України виїзд військовослужбовців, що проходять військову службу за контрактом (строкову), за межі гарнізону здійснюється з дозволу командира військової частини.

Однак, солдат ОСОБА_6 під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 12.11.2023 вирішив стати на злочинний шлях, та діючи умисно, в умовах воєнного стану, без дозволу командування та поважних причин тимчасово, незаконно вирішив ухилитись від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд.

Так, реалізуючи свій злочинний умисел, солдат ОСОБА_6 в порушення вищевказаних нормативно-правових актів, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, та за відсутності законних підстав 12.11.2023 в умовах воєнного стану без поважних причин самовільно залишив місце служби тимчасове місце дислокації НОМЕР_2 самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , та без відповідних дозволів командирів і начальників, без документального оформлення відпустки чи відрядження, перебував поза межами розташування 1 самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 .

Доводячи свій злочинний умисел до кінця солдат ОСОБА_6 в період з 12.11.2023 по 25.01.2024, в умовах воєнного стану, незаконно постійно перебував поза межами місця несення військової служби, а саме тимчасове розташування 1 самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , та проводив час на власний розсуд не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та без поважних причин.

За час відсутності у розташуванні 1 самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , солдат ОСОБА_6 обов`язки з військової служби за посадою не виконував, перебуваючи поза межами території місця служби в медичні установи не звертався, правоохоронні органи, органи державної влади або органи місцевого самоврядування про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення від військової служби та про його причини не повідомляв, вільний час проводив на власний розсуд.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, визнав частково та пояснив, що при обставинах, зазначених в обвинувальному акті, він дійсно був зарахований до списків військової частини НОМЕР_1 в якої проходив військову службу за мобілізацією, з 05 травня 2022 року він вже приймав участь в ремонтуванні техніки, був обізнаний щодо введення воєнного стану в Україні та положень Статуту ВС ЗСУ, Дисциплінарного статуту ЗСУ і відповідних Законів України. 12 листопада 2023 року після конфлікту з командиром, який не дозволив йому відпустку він самовільно, без дозволу командирів не прибув до дислокації військової частини за місцем проходження військової служби, а поїхав додому, щоб побачитися з дружиною, яка захворіла, щоб бути з нею. Весь час перебування вдома, проводив на власний розсуд, станом до січня 2024 року мешкав за місцем своєї реєстрації, не здійснював дій направлених для повернення за місцем служби та не бажаючи їх здійснювати. Він розумів, що ухиляючись від військової служби, вчиняє злочин. Проте зазначив, що він потрібен був дружині, яка перебувала у лікарні. Крім того зазначив, що він доводив до відома командира, що у нього захворіла дружина і він потрібен їй дома, проте командир зазначив, що він недавно 03 листопада 2023 року приїхав з відпустки і ще одну відпустку він не може йому надати. Просив зрозуміти суд, що він повинен так був зробити. Просив не карати його за це. Вказав, що 20 грудня 2023 року він вперше після 12 листопада 2023 року вийшов на зв`язок з військовою частиною, потім у кінці грудня та середині січня 2024 року він приїзжав до частини, проте йому було відмовлено в його поверненні до служби. Визнав, що поїхав додому без дозволу, але вважав, що причиною, яка є поважна була хвороба дружини, вона наразі отримала інвалідність.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомив, що ОСОБА_6 він знає, так як вони разом проходили службу у військовій частині НОМЕР_1 . Характеризував його як відповідального, позитивного. Свідок також зазначив, що йому стало відомо, що 12 листопада 2023 року ОСОБА_6 покинув військову частину. Причини такої поведінки свідку не відомі. Особисто вони не спілкувалися, тому причину покидання військової частини ОСОБА_6 свідку не повідомляв.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомив, що ОСОБА_6 він знає, так як вони разом проходили службу у військовій частині НОМЕР_1 . Свідок проходить службу, як водій медичної частини, а ОСОБА_9 проходив службу як водій взводу забезпечення. Свідок також зазначив, що йому стало відомо, що 12 листопада 2023 року ОСОБА_6 покинув військову частину, про це говорили солдати та керівництво частини. Причини такої поведінки свідку не відомі. Особисто вони не спілкувалися, тому причину покидання військової частини ОСОБА_6 свідку не повідомляв. Він особисто не приймав участі у пошуках ОСОБА_6 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомив, що ОСОБА_6 він знає, так як вони разом проходили службу у військовій частині НОМЕР_1 . Свідок проходить службу, як водій електрик, а ОСОБА_9 проходив службу як водій взводу забезпечення. Свідок також зазначив, що йому стало відомо, що 12 листопада 2023 року ОСОБА_6 покинув військову частину, про це говорили солдати та керівництво частини. В той час військова частина перебувала в населеному пункті Новопавлівка Ізюмського району Харківської області. Причини такої поведінки свідку не відомі. Особисто вони не спілкувалися, тому причину покидання військової частини ОСОБА_6 свідку не повідомляв. Він особисто не приймав участі у пошуках ОСОБА_6 . Свідок зазначив, що у січня 2024 року він бачив у частині ОСОБА_6 . Може його характеризувати, як досвідченого водія, добросовісного.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомив, що ОСОБА_6 він знає, так як вони разом проходили службу у військовій частині НОМЕР_1 . Свідок проходить службу, як топогеодезіст частини, а ОСОБА_6 проходив службу як водій взводу забезпечення. Свідок також зазначив, що йому стало відомо, що 12 листопада 2023 року ОСОБА_6 покинув військову частину, про це говорили солдати та керівництво частини, а також не відповідав на телефонні дзвінки. Причини такої поведінки свідку не відомі. Особисто вони не спілкувалися, тому причину покидання військової частини ОСОБА_6 свідку не повідомляв. Він особисто не приймав участі у пошуках ОСОБА_6 . На час листопада 2023 року частина НОМЕР_1 перебувала в АДРЕСА_2 . Свідок характеризував ОСОБА_6 позитивно.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 повідомив, що ОСОБА_6 він знає, так як вони разом проходили службу у військовій частині НОМЕР_1 , він є заступником командира. Свідок проходить службу, як заступник командира військової частини НОМЕР_1 , а ОСОБА_9 проходив службу як водій взводу забезпечення. Свідок також зазначив, що йому стало відомо, що 12 листопада 2023 року ОСОБА_6 покинув військову частину, про це йому доповіли безпосередні керівники ОСОБА_6 . Також свідок зазначив, що 12 листопада 2023 року ОСОБА_13 зібрав особисті речі та покинув частину самовільно. Рапортів на відпустку не подавав. В той час військова частина перебувала в населеному пункті Новопавлівка Ізюмського району Харківської області. Причини такої поведінки свідку не відомі. Особисто вони після подій не спілкувалися, тому причину покидання військової частини ОСОБА_6 свідку не повідомляв. Він особисто не приймав участі у пошуках ОСОБА_6 . Було проведене службове розслідування. Характеризував ОСОБА_6 свідок позитивно.

Також винність ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України доведена письмовими доказами, а саме :

-Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27 листопада 2023 року № 2083 про оголошення результатів службового розслідування та покарання винних, яким покладено обов`язки на ОСОБА_14 повідомити про скоєння ОСОБА_6 вказаного правопорушення;

- Актом службового розслідування , яким встановлено обставини та факти вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення;

- Витягом із наказу від 12 листопада 2023 року № 2016 щодо призначення службового розслідування;

-Рапортом щодо повідомлення про події 12 листопада 2023 року, відповідно до яких ОСОБА_6 покинув розташування військової частини НОМЕР_1 .;

-Службовою та медичними характеристиками, відповідно до яких ОСОБА_6 характеризується задовільно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває;

-Витягами з наказів від 19.03.20023 № 78, від 01.07.2023 № 182 про прибуття до виконання завдань та постановку на продовольче забезпечення, про грошові виплати;

- Витягом з наказу від 12.11.2023 року № 320 про призупинення виплат грошового забезпечення ОСОБА_6 ;

-Відомостями про доведення до особового складу 1 самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 вимог статей КК України та КУпАП, з зазначенням підпису ОСОБА_6 ;

-Копією Книги обліку тимчасово відсутнього і тимчасово прибулого до військової частини особового складу військової частини НОМЕР_1 ;

-Довідкою ВЛК стосовно солдата ОСОБА_6 , відповідно до якої ОСОБА_6 придатний до військової служби.

Аналізуючи вищевикладені докази суд вважає про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.5 ст. 407 КК України кваліфіковані вірно, так як він, своїми умисними діями вчинив самовільно залишення місця служби без поважних причин понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

При визначенні обвинуваченому ОСОБА_6 виду та розміру покарання суд враховує суспільну небезпечність та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення-злочину, данні про особу обвинуваченого, який є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , безпосередньо брав участь у виконанні бойових завдань по захисту Держави Україна, за час проходження військової служби характеризується з позитивної сторони, в силу ст. 89 КК України не судимий, на диспансерному обліку в ОДН та МПНД не перебуває.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом не встановлено.

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 судом не встановлено.

Крім того, судом також враховується та обставина, що в результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_6 наслідків, які могли бути віднесені до категорії тяжких не настали.

Таким чином, враховуючи приписи ст. 50 КК України, згідно яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, приймаючи до уваги дані, які характеризують особу ОСОБА_6 , відсутність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, відношення до скоєного злочину, обставин вчинення вказаного кримінального правопорушення-злочину, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 можливо лише в умовах ізоляції його від суспільства, з призначенням йому міри покарання, у межах санкцій ч.5 ст.407 КК України, а саме у виді позбавлення волі на відповідний строк.

Суд вважає, що таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Приписами ст. 373 КПК України встановлено, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).

Статтею 91 КПК України, серед обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачено подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання.

Крім того, відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

За ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Крім цього, обвинуваченому у кримінальному провадженні під час досудового слідства та на стадії судового розгляду запобіжний захід обирався як тримання під вартою, у подальшому внесена застава. У судовому засіданні прокурор не заявляв клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу - тримання під вартою з метою забезпечення належної процесуальної поведінки останнього та виконання ним вироку суду. При вирішенні даного питання суд враховує ризики, передбачені ст.177 КПК України, призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, та з метою забезпечення виконання судового рішення вважає за необхідне взяти під варту ОСОБА_6 після набрання вироком законої сили.

Суд, беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини у справі (зокрема рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення, враховуючи обставини кримінального провадження та особу обвинуваченого, вважає за необхідне строк відбування покарання обраховувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_6 після набрання вироком законної сили.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 тримається під вартою по вказаному кримінальному провадженню з 29.02.2024 та утримувався в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» до 01.03 2024 року, у подальшому була внесена застава.

Запобіжний захід ОСОБА_6 , до набранням вироком законної сили, суд вважає необхідним залишити без змін - застава.

Процесуальні витрати та речові докази, позовні вимоги по кримінальному провадженню відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання, на підставі цього закону у виді 5 ( п`яти) років позбавлення волі, з відбуттям покарання в кримінально - виконавчій установі закритого типу.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_6 рахувати з моменту фактичного затримання, після набрання вироком законної сили, зарахувавши перебування у ДУ «Харківській слідчий ізолятор» з 29 лютого 2024 року по 01 березня 2024 року.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід, обраний щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без змін застава.

Позовні вимоги не заявлені.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 376 КПК України копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в Дзержинському райсуді м. Харкова копію цього вироку, подавши відповідну заяву.

Вирок постановлено в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Повний текст вироку складений 14 червня 2024 року.

Суддя ОСОБА_15