Номер провадження: 11-сс/813/937/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 29.05.2024 про арешт майна у к/п №0000273 від 01.11.2022 за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеною ухвалою слідчого судді в межах к/п №0000273 від 01.11.2022 було задоволено клопотання ст. детектива підрозділу ТУ БЕБ в Одеській області ОСОБА_9 та було накладено арешт на вилучене під час обшуку 21.05.2024 за адресою: АДРЕСА_1 , майно, а саме на 65 купюр номіналом 200 гривень кожна, 57 купюр номіналом по 500 грн., 25 купюр по 1000 грн. кожна, одна купюра номіналом 50 доларів США та 5 купюр номіналом по 20 доларів США кожна, а всього 66 500 гривень та 150 доларів США; банківську картку АТ «Приватбанк» золота для виплат № НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи прийняте рішення слідчий суддя вказував на те, що метою накладення арешту є його збереження як речового доказу, окрім того, санкцією ст. 191 КК України передбачене покарання у виді конфіскації майна, окрім того, грошові кошти мають ознаки майна, яке отримане в результаті неправомірних дній, відтак на теперішній час таке втручання у право власності є співмірним із завданнями кримінального провадження.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

Не погодившись із ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_6 , в інтересах підозрюваного ОСОБА_10 , подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржуване рішення є незаконним а необґрунтованим з таких підстав:

- під час розгляду клопотання про арешт майна слідчий суддя всупереч приписів КПК України не дослідив жодного доказу, зміст доданих до клопотання документів оголошено не було;

- слідчим суддею не зазначено, яким саме критеріям, визначеним ст. 98 КПК України відповідає вилучене майно. Окрім того, накладаючи арешт зокрема на грошові кошти слідчий суддя не з`ясував хто є їх власником, водночас грошові кошти належать на праві спільної сумісної власності дружині ОСОБА_10 ОСОБА_7 , банківська картка належить ОСОБА_7 .. Відтак, детективом був порушений порядок звернення із клопотанням, оскільки відповідно до ст. 171 КПК України із клопотанням про арешт майна третьої особи має право звернутися виключно прокурор;

- в порушення ст. 100 КПК України, яка визначає, що речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором оглядаються, фотографуються та докладно описуються у протоколі огляду. Водночас, процесуальне рішення детектива ОСОБА_9 прийнято без огляду зазначених доказів, їх опису та зазначення критеріїв відповідності грошових коштів вимогам ст. 98 КПК України;

За таких обставин, захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді від 29.05.2024 та постановити нову ухвалу, якою відмовити детективу у задоволенні клопотання про арешт майна.

Окрім того, на вказану ухвалу подав апеляційну скаргу представник ОСОБА_7 ОСОБА_8 , доводи апеляційної скарги якого фактично є ідентичними доводам захисника ОСОБА_6 . тому, представник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді від 29.05.2024 та постановити нову ухвалу, якою відмовити детективу у задоволенні клопотання про арешт майна.

Захисник ОСОБА_6 направив на адресу апеляційного суду клопотання, в якому просив розглядати апеляційну скаргу за його відсутності та за відсутності підозрюваного ОСОБА_10 , при цьому прокурор ОСОБА_11 також направив на адресу апеляційного суду заяву, в кій просив розглядати апеляційні скарги за їх відсутності, проти їх задоволення заперечував.

Відтак, оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилася, відповідно до положень ст. 422-1 та ч. 4 ст. 107 КПК України розгляд проведено без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Водночас, приписами ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні,3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч.2 ст.170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

В свою чергу, п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України встановлює, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Як вбачається зі змісту клопотання про накладення арешту на майно в межах к/п №0000273 від 01.11.2022 за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК Українидетектив ОСОБА_9 визначив метою накладення арешту на майно необхідність запобігання зникненню, втраті або пошкодженню речей.

Окрім того, як вбачається із клопотання метою накладення арешту на майно є необхідність збереження речових доказів, а також забезпечення конфіскації як виду покарання.

Відповідно до матеріалів, які надані апеляційному суду, постановою ст. детективу підрозділу ТУ БЕБ в Одеській обл. ОСОБА_9 від 22.05.2024 зазначені вище речі та майно, вилучені 21.05.2024 під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 грошові кошти на банківська картка були визнані речовими доказами (а.п. 77-80).

Водночас, на переконання апеляційного суду, слідчий суддя залишив поза увагою той факт, що клопотання детектива про накладення арешту на майно не у повному обсязі відповідає вимогам ст. 171 КПК України з огляду на наступні обставини.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень ст. 170 Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу.

Апеляційний суд зауважує, що приписами ст. 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Водночас, аналіз клопотання детектива безумовно не свідчить про те, що грошові кошти, які були вилучені за місцем проживання ОСОБА_10 мають ознаки таких, що були набуті кримінально-протиправним шляхом.

У цьому контексті, апеляційний суд враховує, що в матеріалах, які надані апеляційному суду міститься декларація ОСОБА_10 , у якій задекларовані грошові кошти, як у гривнях, так і у доларах США.

Більш того, викликає сумніви послання детектива в якості обґрунтування необхідності накладення арешту на грошові кошти та на банківську картку на необхідність проведення судових експертиз без будь-якої подальшої конкретизації.

Колегія суддів у цьому контексті приймає до уваги посилання апелянтів відносно того, що вилучені грошові кошти є спільною власністю подружжя та відносно того, що банківська картка належить ОСОБА_7 .

При цьому, апеляційний суд приймає до уваги ту обставину, що грошові кошти були визнані речовими доказами, в той же час, наявність самої лише постанови про визнання майна речовим доказом не є безумовною підставою для накладення арешту та для висновку про їх відповідність критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Окрім того, клопотання детектива про арешт майна містить певні суперечності, оскільки у мотивувальній його частині зазначено про те, що у вказаному провадження є достатні підстави для арешту вилученого в ході обшуку майна, речей, документів та грошових коштів, що не відповідає загалом змісту клопотання, в якому іде мова виключно про вилучені грошові кошти та банківську карту.

Апеляційний суд враховує, що відомості до ЄРДР були внесені в 2022 році, сукупність викладених вище обставин та наголошує, що арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження та може бути застосований лише в порядку та на підставах визначених кримінальним процесуальним законодавством, та є не допустимим формальне посилання слідчого на необхідність накладення арешту майна осіб з метою вивчення речей та отримання інформації, яка можливо самостійно або в сукупності має доказове значення для злочину, без належних на те підстав.

Безперечно особливо актуальним є встановлення та розслідування кримінальних правопорушень щодо привласнення, розтрати майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем, виявлення всіх причетних осіб, однак кожне кримінальне провадження має здійснюватись із суворим дотриманням норм кримінального процесуального законодавства, та до кожного учасника кримінального провадження має бути застосована належна правова процедура.

За таких підстав, у даному кримінальному провадженні, на даному етапі його розслідування, клопотання детектива не може бути розглянуто по суті, оскільки воно не відповідає вимогам ст. 171 КПК, з урахуванням відсутності належного обґрунтування підстав та мети для накладення арешту.

Частина 3 ст. 172 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя при прийнятті до розгляду клопотання детектива про накладення арешту на майно не звернув уваги на його невідповідність вимогам КПК України та не виконав приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, згідно яких, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, слідчий суддя своєю ухвалою повертає клопотання прокурору з встановленням строку в 72 години для усунення недоліків.

За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді передчасною і приходить до висновку про те, що при розгляді клопотання детектива та постановлення ухвали були допущені перелічені вище істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили прийняттю законного та обґрунтованого рішення.

Оскільки апеляційним судом встановлені істотні порушення кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою безумовне скасування ухвали слідчого судді, колегія суддів не розглядає інші доводи апеляційних скарг захисника та представника ОСОБА_8 , щодо обґрунтованості клопотання детективаОСОБА_9 .

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

При цьому, п.3 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього закону, які перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За таких підстав, апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та представника ОСОБА_7 ОСОБА_8 підлягаютьчастковому задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню, з постановленням нової ухвали про повернення клопотання процесуальному керівнику для усунення недоліків протягом 72 годин з моменту отримання копії повного тексту ухвали.

Керуючись ст.ст. 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та представника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29.05.2024 про накладення арешту на майно, вилучене під час обшуку 21.05.2024 за адресою: АДРЕСА_1 у к/п №0000273 від 01.11.2022 за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання ст. детектива підрозділу ТУ БЕБ в Одеській обл. ОСОБА_9 про накладення арешту на майно, вилучене 21.05.2024 під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 у к/п №0000273 від 01.11.2022 за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України повернути прокурору-процесуальному керівнику у к/п №0000273 від 01.11.2022 для усунення недоліків протягом 72 год. з моменту отримання повного тексту ухвали апеляційного суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4