Провадження №1-кп/638/98/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова кримінальне провадження №0003199 від 02.07.2016 року стосовно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Полтава, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, не працевлаштованого, має малолітню дитину, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

18.09.2020 року Октябрським районним судом м.Полтави за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі;

06.07.2021 року Київським районним судом м.Полтави за ч.3 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі, звільнений 12.05.2023 року умовно-достроково на невідбутий строк 8 місяців 15 днів;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст. ст.185 КК України, -

встановив:

23 червня 2016 року у вечірній проміжок часу, більш точний час в ході судового розгляду не встановлено, ОСОБА_5 знаходився на робочому місці на будівельному об`єкті, розташованому за адресою: м.Харків, вул.Мінська буд.51, де виконував свої функціональні обов`язки. По закінченню робочого часу ОСОБА_5 , знаходячись у приміщенні квартири 5 вказаного будівельного об`єкту, побачив перфоратор марки «Forte RH 26-9R», який знаходився на підлозі приміщення вказаної квартири, вартістю 856 гривень. Після чого у ОСОБА_5 виник умисел, спрямований на таємне викрадення вказаного перфоратору. Реалізуючи свій злочинний умисел, переслідуючи при цьому корисливу мету наживи, ОСОБА_5 , впевнившись в тому, що за його діями не спостерігають оточуючі, вчинив крадіжку вказаного перфоратору, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, обернувши викрадене на свою користь, чим спричинив ТОВ «Будівельна компанія «Фасад-Сервіс» матеріальну шкоду відповідно до висновку експерта ХНДЕКЦ МВС України №3783 від 20.07.2016 року на суму 856 гривень.

Крім того, 27 червня 2016 року приблизно о 10 годині 00 хвилин ОСОБА_5 , продовжуючи свої злочинні дії, направлені на таємне викрадення чужого майна, знаходився на робочому місці на будівельному об`єкті, розташованому за адресою: м.Харків, вул.Мінська буд.51, де виконував свої функціональні обов`язки. Під час виконання своїх функціональних обов`язків, перфоратором марки «Forte PLRH 32-16RV» вартістю 1478 гривень, дрилем марки «Фіолент МД 1-11Э» вартістю 1429 гривень, після чого у ОСОБА_5 виник умисел, спрямований на таємне викрадення вказаних перфоратору та дрилю. Реалізуючи свій злочинний умисел, переслідуючи при цьому корисливу мету наживи, ОСОБА_5 , впевнившись в тому, що за його діями не спостерігають оточуючі, вчинив крадіжку вказаного перфоратору та дрилю, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, обернувши викрадене на свою користь, чим спричинив ТОВ «Будівельна компанія «Фасад-Сервіс» матеріальну шкоду відповідно до висновку експерта ХНДЕКЦ МВС України №3783 від 20.07.2016 року на суму 2907 гривень.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, щиро покаявся у скоєному та щодо обставин вчинення кримінального правопорушення пояснив як зазначено вище, що під час виконання будівельних робіт , викрав у потерпілого майно, зазначене у обвинувальному акті.

Винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинах ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст.349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_5 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненої повторно та кваліфікує його дії за ч.2 ст.185 КК України.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів, які відповідно до ст.12 КК України - є нетяжким злочинос, відомості про особу винного, наявність обставини, яка пом`якшує покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 , судом не встановлено.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 01.09.2015 року був засуджений за ч.1 ст.190 КК України до покарання у виді 2 років обмеження волі із застосуванням ст.75 КК України на строк 1 рік, вчинив кримінальне правопорушення під час іспитового строку, неодружений, не працевлаштований, має малолітню дитину, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на диспансерному (профілактичному) обліку в КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває; впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «Харківський міський психоневрологічний диспансер №3» ХМР не звертався, згідно досудової доповіді Київського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як середній.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Обвинуваченому суд призначає покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Отже, з урахуванням вказаних обставин, відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , даних досудової доповіді, того, що він щиро розкаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що його обтяжує, та з урахуванням високого ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення та дуже високого ризику небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, того, що він вчинив кримінальне правопорушення під час іспитового строку за попереднім вироком, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень можливе лише з призначенням покарання за інкримінованою статтею у виді позбавлення волі, але в нижніх межах санкції. Водночас, суд з урахуванням встановлених обставин не вбачає підстав для застосування положень статті 75 КК України. Суд дійшов висновку, що призначення такого покарання буде необхідним, достатнім та дієвим заходом для виправлення обвинуваченого та запобігання нових кримінальних правопорушень, таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання обвинуваченому суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експертів під час здійснення досудового розслідування - підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не подавався.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного даним вироком, більш суворим покаранням, призначеним вироком Київського районного суду м.Полтави від 06.07.2021 року, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді 3 (трьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_5 таким, що відбув призначене покарання.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь держави на відшкодування процесуальних витрат за проведення судової товарознавчої експертизи у розмірі 439 гривень 80 копійок.

Речові докази - перфоратор марки «Forte RH 26-9R», перфоратором марки «Forte PLRH 32-16RV», дрилем марки «Фіолент МД 1-11Э» - залишити ТОВ «Будівельна компанія «Фасад-Сервіс».

Речові докази - оригінал договору про надання фінансового кредиту та застави №ДОН від 27.06.2016 року та оригінал видаткового чеку від 27.06.2016 року до вказаного договору - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1