ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/70/24 Справа № 415/4536/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисниці ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 21.09.2021 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч.ч. 1, 2 ст. 309, ч. 1 ст. 357 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 21.09.2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185 ч.2, ч.1 ст. 309, ч.1 ст. 357 КК України, і призначено йому покарання:

?за ч.2 ст.185 КК України - 3 (три) роки позбавлення волі;

?за ч.1 ст.309 КК України - 2 (два) роки обмеження волі;

?за ч.1 ст.357 КК України - 2 (два) роки обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 10.08.2020 року, більш суворим покаранням, призначеним за даним вироком, призначено ОСОБА_7 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34000 (тридцять чотири тисячі) грн.

На підставі ч.3 ст.72 КК України покарання у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34000 (тридцять чотири тисячі) грн, виконується самостійно.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на 2 (два) роки, з покладанням відповідних обов"язків, передбачених ст. 76 КК України.

Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

ОСОБА_7 визнано винуватими у тому, що він 24 січня 2019 року, у вечірній час доби, більш точного часу в ході досудового слідства встановити не вдалось можливим, знаходячись у кватирі АДРЕСА_3 маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, таємно викрав офіційний документ - банківську пластикову картку № НОМЕР_1 банку «Приватбанк»» на ім`я ОСОБА_9 , з метою її подальшого використання для злочинних цілей.

Таким чином, ОСОБА_7 скоїв викрадення офіційного документа, вчинене з корисливих мотивів, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.357 КК України.

24 січня 2019 року, у період часу з 19.08 год. по 19.12 год. ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, повторно, за допомогою викраденої ним банківської пластикової картки № НОМЕР_1 банку «Приватбанк»» на ім`я ОСОБА_9 , знаючи пін-код до неї, розрахувався карткою за придбаний товар у магазині «Сходинки» розташованого за адресою: м. Лисичанськ, кв. Центральний, 20 на загальну суму 122,1 грн.

Далі, ОСОБА_7 того ж дня о 19 годині 41 хвилин, продовжуючи реалізовувати злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, повторно, використовуючи банкомат АТ КБ «Приватбанк», розташований за адресою: м. Лисичанськ, квартал Центральний, будинок 5-а, за допомогою пластикової картки АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , викраденої раніше у ОСОБА_9 та знаючи пін-код до неї, зняв з вказаної картки грошові кошти в сумі 1000 грн.

Далі, ОСОБА_7 того ж дня о 19 годині 48 хвилин та 19 годині 49 хвилин, продовжуючи реалізовувати злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, повторно, який виник раніше, за допомогою пластикової картки АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_9 , розрахувався за придбаний товар до неї у магазині «Брусниця» розташованого за адресою: м. Лисичанськ, кв. Центральний, 5-а, на загальну суму 186,4 грн.

Далі, ОСОБА_7 того ж дня о 19 годині 55 хвилин, продовжуючи реалізовувати злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, який виник раніше, повторно, використовуючи банкомат АТ КБ «Приватбанк», розташований за адресою: м. Лисичанськ, квартал Центральний, будинок 5-а, за допомогою пластикової картки АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , викраденої раніше у ОСОБА_9 та знаючи пін-код до неї, зняв з вказаної картки грошові кошти в сумі 400 грн.

Далі, ОСОБА_7 того ж дня о 20 годині 00 хвилин, продовжуючи реалізовувати злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, який виник раніше, повторно, використовуючи банкомат АТ КБ «Приватбанк», розташований за адресою: м. Лисичанськ, квартал Центральний, будинок 5-а, за допомогою пластикової картки АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , викраденої раніше у ОСОБА_9 та знаючи пін-код до неї, зняв з вказаної картки грошові кошти в сумі 400 грн.

Далі, ОСОБА_7 того ж дня о 20 годині 02 хвилин, продовжуючи реалізовувати злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, повторно, використовуючи банкомат АТ КБ «Приватбанк», розташований за адресою: м. Лисичанськ, квартал Центральний, будинок 5-а, за допомогою пластикової картки АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , викраденої раніше у ОСОБА_9 та знаючи пін-код до неї, зняв з вказаної картки грошові кошти в сумі 400 грн.

Продовжуючи свій злочинний намір, 25 січня 2019 ОСОБА_7 , за допомогою банківської пластикової картки АТ КБ «Приватбанк» 5№ НОМЕР_2 , раніше викраденої у ОСОБА_9 та знаючи пін-код до неї, розрахувався за придбаний товар у ФОП « ОСОБА_10 », на суму 21 грн.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 було завдано майнової шкоди на загальну суму 2529,5 грн.

Таким чином, ОСОБА_7 скоїв таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України.

У 20-х числах лютого 2020 року у денний час, більш точна дата та час в ході досудового розслідування не встановлені, ОСОБА_7 , знаходячись на пустирі біля річки Сіверський Донець в районі вулиці Червона міста Лисичанська, знайшов паперовий згорток в середині якого знаходилася речовина, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено, - канабісом, масою у перерахунку на суху речовину 9,70 грамів, після чого, маючи умисел на незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу без мети збуту - для подальшого особистого вживання, поклав його в карман свого одягу, чим незаконно придбав та став незаконно зберігати при собі вказаний наркотичний засіб до моменту вилучення 26 лютого 2020 року в період часу з 19 по 19.30 год. в ході огляду місця події біля будинку 4 по вулиці Ширшова міста Лисичанська.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу без мети збуту, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ст.309 ч.1 КК України.

У середині липня 2020 року, у денний час доби, більш точні дата та час в ході досудового розслідування не встановлені, ОСОБА_7 , знаходячись в районі ярку, який розташований біля будинку АДРЕСА_1 , знайшов зіп-пакет, всередині якого знаходилась психотропна речовина, обіг якої обмежено - амфетамін, масою 0,4659 грама, після чого, маючи умисел на незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту (для власного вживання), діючи протягом року після засудження за ст.309 КК України, залишив її собі та переніс за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , де незаконно зберігав до 20 вересня 2020 року.

20 вересня 2020 року, ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на незаконне зберігання психотропної речовини без мети збуту, протягом року після засудження за ст.309 КК України, взявши за місцем свого мешкання за вказаною адресою зазначену психотропну речовину, поклав її до лівої кишені своїх штанів, та попрямував на вулицю.

В цей же день, в період часу з 12 години 05 хвилин по 12 годину 30 хвилин, в ході огляду місця події, проведеного біля будинку АДРЕСА_1 , у ОСОБА_7 , працівниками поліції було виявлено та вилучено психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, масою 0,4659 грама, який він незаконно придбав та зберігав при зазначених обставинах.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, вчинене протягом року після засудження за ст.309 КК України. тобто кримінальне правопорушення, передбачене ст.309 ч.2 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 21.09.2021 року стосовно нього та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

-за ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки;

- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 10.08.2020 року, більш суворим покаранням за цим вироком, призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 10.08.2020 року у виді 2 років позбавлення волі та остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що положеннями ч. 3 ст. 78 КК України встановлено, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину, суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в ст. ст. 71, 72 цього Кодексу.

Прокурор вказав, що вчинення особою під час іспитового строку нового злочину необхідно розцінювати як порушення умов застосування ст. 75 КК України, що унеможливлює повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням і, як наслідок створює, можливості для уникнення засудженим відбуття реального покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Положення вказаної норми є імперативними та обов`язковими для застосування.

Частиною 4 статті 71 КК України передбачено, що остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Прокурор вказав, що ОСОБА_7 раніше судимий вироком Лисичанського міського суду від 10.08.2020 року.

Прокурор зазначив, що ОСОБА_7 незаконно придбав особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонений, - канабіс у середині липня 2020 року, тобто до ухвалення вироку Лисичанського міського суду від 10.08.2020 і зберігав його до 20.09.2020 - до моменту виявлення та вилучення його працівниками поліції.

Таким чином, прокурор зазначив, що ОСОБА_7 вчинив триваюче кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 309 КК України, яке вважається закінченим 20.09.2020, тобто після ухвалення щодо нього попереднього вироку від 10.08.2020, але до повного відбуття покарання, а тому остаточне покарання має бути йому призначене за правилами ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків.

Прокурор зазначив, що незважаючи на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 309 КК України, ОСОБА_7 фактично вчинив у період іспитового строку за попереднім вироком, суд при призначенні йому покарання не застосував вимоги ст. 71 КК України, які й цьому випадку мали бути застосовані.

Крім того, прокурор зазначив, що призначивши за кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_7 у період іспитового строку за попереднім вироком, покарання у виді штрафу та ухваливши рішення про його самостійне виконання, суд повторно застосував до нього положення ст. 75 КК України, звільнивши від відбування покарання, призначеного на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, чим неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність.

Вказав, що ОСОБА_7 через неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та безпідставне застосування ст. 75 КК України уникнув покарання у виді реального позбавлення волі.

Прокурор вказав, що з тексту оскаржуваного вироку не вбачається з яких підставах суд зробив висновок про можливість призначення ОСОБА_7 покарання у виді штрафу хоча й у межах мінімального розміру, визначеного санкцією ч. 2 ст. 309 КК України, але у розмірі, який обвинуваченому, виходячи з його матеріального становища, не в силу сплатити.

Прокурор зазначив, що обвинувачений не працює, постійного заробітку не має, заходів до працевлаштування не вживає, що, у свою чергу, унеможливлює виконання покарання у виді штрафу.

З урахуванням вказаних обставин прокурор вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді штрафу є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 3 статті 78 КК України встановлено, що у разі вчинення засудженим упродовж іспитового строку нового злочину, суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими ст. ст. 71. 72 КК України.

Аналогічні вимоги містяться у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Вчинення особою під час іспитового строку нового злочину необхідно розцінювати, як порушення умов застосування ст. 75 КК України, що унеможливлює повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням і як наслідок створює можливості для уникнення засудженим відбуття реального покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 , не відбувши повністю покарання, призначене вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 10.08.2020, в період іспитового строку за вказаним вироком вчинив триваюче кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 309 КК України, яке вважається закінченим 20.09.2020 (день виявлення та вилучення у ОСОБА_7 наркотичного засобу).

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання вимоги ст. 71 КК України не застосував, а призначивши покарання у виді штрафу та ухваливши рішення про його самостійне виконання, фактично повторно застосував стосовно обвинуваченого положення ст. 75 КК України, звільнивши останнього від відбування покарання, у зв`язку з чим він уникнув покарання у виді реального позбавлення волі, чим самим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Поряд з цим, відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.

Колегія суддів зазначає, що з моменту вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень за ч. 1 ст. 357 КК України (24.01.2019) і ч. 2 ст. 185 КК України (24.01.2019) положення ст. ст. 12, 49 КК України зазнали змін та на цей час діють в редакції законів № 2617-VІІІ від 22.11.2018, № 1256-ІХ від 18.02.2021, № 2160-ІХ від 24.03.2022, № 2812-ІХ від 01.12.2022.

Згідно з правилами ст. 12 КК України в редакції Закону України від 22.11.2018 № 2617-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 309 КК України, віднесено до кримінальних проступків.

За їх вчинення передбачено покарання у виді штрафу до 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеження волі на строк до 3 років - за ч. 1 ст. 357 КК України та у виді штрафу від 1 до 3 тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до 2 років, або обмеження волі на строк до 5 років - за ч. 1 ст. 309 КК України.

Статтею 49 КК України передбачено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Зокрема, особа звільняється від кримінальної відповідальності, 1) якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані у ч. 1 ст. 49 КК України залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення), 2) упродовж цих строків особа не вчинила нового злочину певного ступеня тяжкості (ч. 3 ст. 49 КК України); 3) особа не ухилялась від досудового розслідування або суду (ч. 2 ст. 49 КК України); 4) законом не встановлено обмеження чи заборони щодо застосування давності до вчиненого особою кримінального правопорушення (ч. ч. 4, 5 ст. 49 КК України).

Пунктом 2 частини 1 статті 49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 3 роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі.

Із встановлених судом першої інстанції фактичних обставин, проступок, передбачений ч. 1 ст. 357 КК України, ОСОБА_7 вчинив 24.01.2019, а за ч. 1 ст. 309 КК України - 26.02.2020.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 49 КК України перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у ч.ч. 1, 2 цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років. У цьому разі строк, визначений ч. 1 ст. 49 КК України, переривається і починає відраховуватися з моменту вчинення нового злочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2023 у справі № 735/1121/20).

З матеріалів провадження вбачається, що згідно із вироку Лисичанського міського суду Луганської області від 21.08.2021 ОСОБА_7 після вчинення зазначених кримінальних правопорушень 20.09.2020 вчинив новий злочин, передбачений ч. 2 ст. 309 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до нетяжких, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк більше 2 років.

Отже, строк давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 309 КК України переривався у зв`язку із вчиненням ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, а тому обчислення давності у цьому разі починається з дня вчинення цього злочину, тобто з 20.09.2020 та закінчився 20.09.2023 (до моменту оголошення ОСОБА_7 розшук).

Положеннями ст. 285 КПК України визначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. Особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, має бути роз`яснено право на таке звільнення. Обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави (постанова об`єднаної палати Верховного Суду від 06.12.2021 у справі № 521/8873/18).

З огляду на те, що на момент апеляційного перегляду сплинув строк давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 309 КК України, свою вину у їх скоєнні останній визнав, ураховуючи його позицію, колегія суддів вважає за можливе звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Така позиція відповідатиме сталій судовій практиці Верховного Суду, викладеній зокрема у постановах № 185/3129/21, 234/17282/17, 336/3094/17.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_7 є таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з постановленням нового вироку в цій частині.

Керуючись ст.ст.407, 409, 420, 421 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора на вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 21.09.2021 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч.ч. 1, 2 ст. 309, ч. 1 ст. 357 КК України - задовольнити частково.

Вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 21.09.2021 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч.ч. 1, 2 ст. 309, ч. 1 ст. 357 КК України - скасувати.

Ухвалити в частині призначення покарання ОСОБА_7 новий вирок, яким звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 309 КК України у зв`язку із закінченням строків давності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України та закрити кримінальне провадження в цій частині.

За ч. 2 ст. 185 КК України призначити ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначеним за вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 10.08.2020, призначити ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

За ч. 2 ст. 309 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 10.08.2020 у виді 2 місяців обмеження волі, які відповідно до ст. 72 КК України перевести у 1 місяць позбавлення волі, та призначити остаточне покарання у виді 1 року 1 місяця позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4