ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_2

прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

захисника - ОСОБА_5

потерпілого - ОСОБА_6

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000077 від 01.05.2023 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тирасполь Республіки Молдови, громадянина Республіки Молдови, з середньою освітою, офіційно не працюючого, не одруженого, без реєстрації місця проживання, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.122 КК України, -

встановив:

30 квітня 2023 року приблизно о 14:50 год. потерпілий ОСОБА_6 зайшов до підвального приміщення за адресою АДРЕСА_2 , мешканцем якого він є з метою відкрити кран водопостачання для мешканців будинку який за декілька годин до цього самовільно перекрив ОСОБА_4 , який також є мешканцем зазначеної будинку. Під час з`ясування підстав для перекриття водопостачання між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 виникла словесна перепалка яка супроводжувалась взаємними образами з використанням ненормативної лексики. В результаті з`ясування стосунків у ОСОБА_4 раптово виникли неприязні відносини до ОСОБА_6 та як наслідок бажання завдати йому тілесні ушкодження як фізичне покарання на виказані на його адресу образи. Діючи з вказаною метою та переслідуючи ціль завдання тілесних ушкоджень, ОСОБА_4 діючи навмисно з силою наніс ОСОБА_6 своєю правою рукою зібраною в кулак один удар в обличчя, від якого ОСОБА_6 втратив рівновагу впав на землю після чого ОСОБА_4 ще декілька разів наніс йому декілька (не менш ніж 3) ударів по тулубу та обличчю правою ногою.

Своїми зазначеними навмисними діями ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді: закритий перелом верхньої стінки лівої верхньощелепної пазухи із зміщенням уламків, забійна рана нижньої повіки лівого ока, забійна рана верхньої губи ліворуч, синець лівої половини обличчя та шиї які не були небезпечними для життя, і викликають тривалий розлад здоров`я строком понад трьох тижнів більш ніж 21 день і за зазначеним критерієм, згідно п.п. 2.2.2 та 4.6 правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Допитаний в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у скоєнні інкримінованого злочину визнав повністю, не оспорюючи при цьому обставини злочину, які викладені в обвинувальному акті. Заявив, що щиро розкаявся та негативно відноситься до події і своєї поведінки.

Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченим своєї вини в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також те, що він не піддавав сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченого, у суду також не виникає сумнівів в добровільності позиції інших учасників судового провадження.

У зв`язку з цим, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів допитом обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_6 , доказів та документів, що стосуються особи обвинуваченого, а також, що підтверджують ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, завданих потерпілому, підтверджень цивільного позову, а також тих, що стосуються речових доказів, заходів забезпечення кримінального провадження. При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.

В судовому засіданні ОСОБА_4 надав суду показання, що дійсно у зазначені в обвинувальному акті дату та час, за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де також проживає потерпілий ОСОБА_6 , між ним та потерпілими виник словесний конфлікт з приводу того, що потерпілий на його думку зрізав замок в підвальному приміщенні будинку, що обурило обвинуваченого.Тоді він наніс потерпілому один удар в область обличчя кулаком правої руки, внаслідок чого потерпілий впав, після цього він ще декілька разів вдарив його ногою в область животу та обличчя. Але, після цих ударів, він раптово зрозумів, що не можна бити людину, яка впала та зупинився. Потім сусіди або донька потерпілого викликали поліцію, а його затримали і відвезли у відділок поліції.

Потерпілий ОСОБА_6 надав суду показання про те, що події відбулись у вихідний день, в будинку вимкнули воду та він подзвонив ОСОБА_4 запитати в чому справа, але він не відповів, окрім нього ніхто більше вимкнути воду не міг. Потерпілий спустився відкрив воду, проте потім воду знов вимкнули, він спустився разом із донькою та увімкнув воду, в той час вийшов ОСОБА_4 і між ними почався конфлікт. В ході цього конфлікту ОСОБА_4 наніс йому один удар кулаком в обличчя, після чого він впав та втратив свідомість. Потім йому повідомили, що обвинувачений наносив йому ще удари ногою по тулубу і в обличчя.

Згідно висновку експерта №556 від 01.05.2023 року на підставі даних судово-медичної експертизи ОСОБА_6 та даних медичної документації на його ім`я, у потерпілого ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому верхньої стінки лівої верхньощелепної пазухи зі зміщенням уламків, забійної рани нижнього повіка лівого ока, забійної рани верхньої губи ліворуч, синця лівої половини обличчя та шиї.

Зазначені ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, індивідуальні особливості яких у властивостях ушкоджень не відобразилися. В механізмі виникнення ушкоджень могли мати місце удари. Не виключено, що ці ушкодження могли утворитися в результаті нанесення ударів руками.

Описані ушкодження, не були небезпечними для життя, і викликають тривалий розлад здоров`я строком понад трьох тижнів (більш ніж 21 день). За цим критерієм, відповідно до п.п. 2.2.2 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.) відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Таким чином, допитавши обвинуваченого, потерпілого, дослідивши письмові докази, надані сторонами кримінального провадження, суд вважає, що зібрані докази є належними допустимими та достовірними, і є достатніми для постановлення обвинувального вироку.

Тому, суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_4 у вчиненні ним злочину, та кваліфікує його дії за ч.1 ст.122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

При призначені покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд у відповідності до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив умисний злочин, направлений проти життя та здоров`я особи, який у відповідності до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів.

ОСОБА_4 є громадянином Республіки Молдова і не має зареєстрованого місця проживання в Україні, водночас фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , дані щодо перебування на обліку у лікарів психіатра та нарколога відсутні, судимостей не має.

Обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.

Судом також не встановлено обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_4 .

Так, суд не визнає обставиною, що пом`якшує покарання винного щире каяття, про що стверджувала сторона захисту, оскільки розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині. Також ця обставина може бути визнана такою, що пом`якшує покарання лише в тому разі, коли щире каяття було дієвим і включало в себе активні дії.

Аналогічну позицію неодноразово висловлював Верховний Суд у своїх постановах.

Отже, оцінюючи поведінку обвинуваченого як після вчинення злочину, під час досудового розслідування так і під час судового розгляду, в даному конкретному випадку, суд констатує, що заява обвинуваченого в суді, що він жалкує про вчинене і зробив для себе позитивні висновки, при тому, що він навіть не вибачився перед потерпілим, не вчинив жодних спроб хоча б частково почати відшкодовувати завдану шкоду, від дня вчинення злочину навіть не спілкувався з потерпілим, тобто поведінка обвинуваченого під час кримінального провадження у цій справі не свідчить про дійсну наявність його щирого каяття у вчиненому та осуду своєї поведінки, його намагання виправити ситуацію, а відтак не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання винного, як щире каяття.

З урахуванням вказаних обставин, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що ОСОБА_4 необхідно для його виправлення та запобігання вчинення ним нових злочинів призначити покарання у виді обмеження волі, в межах мінімального строку, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

В даному випадку, за переконанням суду, покарання саме у виді обмеження волі у мінімальних межах санкції частини статті, за якою він визнається винуватим, про що також просили суд сторони кримінального провадження, повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, у зв`язку з чим суд не вбачає необхідності призначати більш суворе покарання винному.

Водночас, вирішуючи питання про необхідність реального відбування обвинуваченим покарання у виді обмеження волі за вчинений злочин, судом враховується практика Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При цьому суд також враховує правову позицію Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловлену Постанові від 28.05.2020 року (справа № 753/13972/17; провадження № 51-986км20), згідно якої Верховний суд зазначив, що законодавцем саме суду надано дискреційні повноваження щодо визначення виду та міри покарання за вчинення того чи іншого злочину.

Таким чином, враховуючи тяжкість вчиненого ОСОБА_4 злочину, усвідомлення останнім протиправності своєї злочинної поведінки, його позитивну поведінку після вчинення злочину, яка виразилася у визнанні винуватості та готовності понести витрати з відшкодування завданої потерпілому шкоди у визначеному судом розмірі, дані про особу винного, який перебуває в достатньо молодому віці, неофіційно, але працює, те, що він заявив суду, що негативно відноситься до подій, які стались та має намір виправитись і не вчиняти злочинів, що виглядало перед судом достатньо переконливо, суд вважає, що виправлення та перевиховування обвинуваченого ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку із чим суд на підставі ст. 75 КК України вважає за можливе звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням. При цьому, суд також враховує позицію потерпілого, який не наполягав на реальному відбуванні покарання обвинуваченим. Більш того, слід зазначити, що при реальному обмеженні волі обвинуваченого, останній буде позбавлений можливості заробляти і відшкодовувати шкоду потерпілому.

Саме таке покарання суд вважає пропорційним, необхідним, достатнім і справедливим для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових злочинів і, в даному випадку мета застосування кримінального покарання буде досягнута при призначенні ОСОБА_4 саме такого виду покарання.

В силу положень ч. 1 ст. 76 КК України, суд звільняючи ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, покладає на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішуючи цивільний позов потерпілого, заявленого в рамках даного кримінального провадження, суд виходить з наступного.

Так, адвокатом ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_6 , який визнаний судом цивільним позивачем, до обвинуваченого ОСОБА_4 , який визнаний цивільним відповідачем, заявлений цивільний позов, який був підтриманий в судовому засіданні, та в якому представник потерпілого просить суд про стягнення з ОСОБА_4 заподіяної матеріальної шкоди у сумі 9031,23 гривень та моральної шкоди у розмірі 30000 гривень.

Згідно ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

В цивільному позові до ОСОБА_4 потерпілий просить стягнути витрати на його лікування, які склали 9031 грн. 23 коп.

В обґрунтування своєї вимоги в частині стягнення витрат на лікування, які склали 9031,23 грн., потерпілий вказав, що внаслідок навмисних дій обвинуваченого, він отримав тілесні ушкодження, надав копії товарних чеків на купівлю ліків.

У відповідності до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Таким чином, витрати понесені позивачем у зв`язку з лікуванням повинні бути обґрунтовані та документально підтверджені медичним закладом, а саме кожна витрата повинна підтверджуватися чеками та згідно Витягу з історії хвороби за період лікування в медичному закладі, засвідченим належним чином медичним закладом, в якому повинно зазначатися про призначення даних лікарських препаратів потерпілому.

Суд, з огляду на визнання обвинуваченого винним у скоєнні інкримінованого йому злочину та доведеності представником потерпілого позовної вимоги про стягнення майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушення, в розмірі 9031 грн. 23 коп., дійшов висновку про те, що у цій частині позов представника потерпілого підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд приходить до наступних висновків.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичній болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам по собі факт порушення права (справа Науменко проти України).

Суд вважає, що заявлена потерпілим ОСОБА_6 позовна заява про стягнення з ОСОБА_4 моральна шкода в сумі 30000 грн. підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

В позовній заяві та в судовому засіданні, в обґрунтування зазначеного розміру стягнення моральної шкоди, потерпілий зазначив, що через завдання йому тілесних ушкоджень, обвинувачений завдав йому моральну шкоду.

Вказане є суб`єктивним припущенням потерпілого, що всупереч п.5 ч.3 ст.175, ч. 5 ст. 177 ЦПК України, не підтверджено доказами та визнається судом неспроможним.

Так, при визначенні розміру відшкодування, суд виходить з того, що слід керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності та розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення, про що також зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі № 752/17832/14-ц від 15.12.2020 року.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд, з огляду на фактичні обставини справи, характер, глибину моральних страждань та переживань потерпілого ОСОБА_6 , керуючись вимогами розумності, виваженості та справедливості, оцінює завдану моральну шкоду потерпілому в розмірі 6000 (шість тисяч) гривень та саме така сума відшкодування моральних страждань потерпілого за переконанням суду є достатньою для розумного задоволення потреб потерпілого і не буде становити надмірного тягаря для винного ОСОБА_4 , який має відшкодувати потерпілому таку шкоду.

При цьому, суд констатує, що потерпілий не виконав визначеного ЦПК України обов`язку щодо доведення стороною обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та не довів перед судом заявлений ним розмір моральної шкоди.

Також, потерпілим не доведено такого матеріального стану відповідача, який би свідчив про його спроможність реально задовольнити вимоги потерпілого. Відтак розмір задоволених судом позовних вимог, на дуку суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також не порушує баланс між правами обвинуваченого, з одного боку, та інтересами потерпілого, - з іншого.

За встановлених судом обставин та наведених підстав цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню.

Питання про долю речових доказів, які визнанні такими та долучені до матеріалів провадження постановами дізнавача СД ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл. від 02.05.2023 року та ст. слідчого СВ ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області від 11.07.2023 року, суд вирішує у відповідності до положень ст. 100 КПК України, а саме: CD-R диск марки «Alerus» з загальним об`ємом пам`яті 700 мегабайт з серійним номером 0041814, сірого кольору з кружечками коричневого кольору з відеозаписами; фото на якому зображено тілесні ушкодження ОСОБА_6 , слід зберігати в матеріалах кримінального провадження, до якого вони долучені.

Процесуальні витрати відсутні, заходи забезпечення кримінального провадження у цій справі не застосовувались.

Керуючись ст. ст. 369 - 371, 373 - 375 КПК, суд -

ухвалив:

ОСОБА_4 , визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначити йому покарання за ч.1 ст.122 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.76 КК України, покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_6 9031 (дев`ять тисяч тридцять одну) гривні 23 (двадцять три) копійки, в якості відшкодування матеріальної шкоди та 6000 (шість тисяч) гривень, в якості відшкодування моральної шкоди.

В задоволені решти позову потерпілого ОСОБА_6 - відмовити.

Речові докази по справі: диск CD-R марки «Alerus» з загальним об`ємом пам`яті 700 мегабайт з серійним номером 0041814, сірого кольору з кружечками коричневого кольору з відеозаписами; фото на якому зображено тілесні ушкодження ОСОБА_6 , - зберігати в матеріалах кримінального провадження, до якого вони долучені.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Не пізніше наступного дня після ухвалення вироку надіслати його копію учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя

Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

14.03.2024

Єдиний унікальний номер справи: №522/14812/23

Номер провадження № 1-кп/ 522/1919/24

Головуючий суддя - ОСОБА_1