КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 4 січня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 4 січня 2024 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів, тобто, до 3 березня 2024 року 12 год. 30 хв.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить «в порядку ст. 616 КПК України переглянути справу для зміни запобіжного заходу на домашній арешт».

Про день та час апеляційного розгляду сторони кримінального провадження повідомлені у встановленому законом порядку, будь-яких клопотань про проведення апеляційного розгляду за участю сторін жодним з учасників кримінального провадження, у тому числі й обвинуваченим, не заявлялось.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченого та прокурора, оскільки жодним з них не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України апеляційним судом з суду першої інстанції витребувані копії вказаних документів.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні та витребувані матеріали, перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При цьому, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою. Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримані.

Згідно з даними, які містяться у наявних матеріалах, у провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України.

Зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що на стадії судового розгляду до суду надійшло клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Клопотання прокурора обґрунтоване тим, що ОСОБА_6 , який раніше неодноразово судимий, обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, який вчинений у період іспитового строку, встановленого вироком Печерського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2022 року, що свідчить про те, що обвинувачений на шлях виправлення та перевиховання не став, належних висновків для себе не зробив.

Як наголошує прокурор у клопотання, винуватість ОСОБА_6 доведена зібраними у справі доказами.

Заявляючи клопотання про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, прокурор зазначив про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які вказають на те, що підозрюваний може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків з метою зміни останніми показань в частині фактичних обставин кримінального правопорушення, вчинити інші кримінальні правопорушення. В обґрунтування заявлених ризиків прокурор наголошує на тому, що про ризик переховування обвинуваченого вказує те, що санкція статті кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, а з огляду на те, що дане кримінальне правопорушення вчинено у період іспитового строку за попереднім вироком, обвинувачений може переховуватися значний термін від правоохоронних органів, усвідомлюючи невідворотність покарання, яке пов`язане з позбавлення волі. Щодо наявності ризику впливати на потерпілу та свідків, прокурор зазначає, що, усвідомлюючи покарання, яке може бути призначене обвинуваченому, ОСОБА_6 , достовірно володіючи повними анкетними даними потерпілої та свідків, інформацією про місце проживання останніх, може здійснювати вплив на них з метою зміни показань. Окрім того, прокурор зазначає, що на той факт, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, вказує те, що ОСОБА_6 , раніше судимий за злочини проти власності, офіційно не працевлаштований, постійно не працює, не навчається, не має постійного джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, може вчиняти інші злочини проти власності.

На переконання прокурора, більш м`які запобіжні заходи, застосовані до обвинуваченого, призведуть до продовження ним злочинної діяльності, нададуть змогу переховуватись від суду.

За змістом оскаржуваної ухвали захисник та обвинувачений просили суд змінити запобіжний захід обвинуваченому з тримання під вартою - на особисте зобов`язання.

За результатами розгляду клопотання прокурора, суд першої інстанції, врахував вимоги ст.178 КПК України, а саме: тяжкість покарання, яка загрожує особі в разі визнання її винною, а по даному провадженню це від 5 років позбавлення волі. Вказана обставина важлива, але не єдина, яка врахована судом. Також суд взяв до уваги і те, що обвинувачений на момент затримання не мав постійного місця роботи, законних засобів до існування, судимий і судимості не погашені. Враховуючи вказані вище ризики і відсутність стримуючих факторів для його поведінки, суд дійшов висновку, що наведені обставини не дають суду підстав на даний час для зміни запобіжного заходу на менш суворий.

Продовження строку тримання під вартою не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, не заважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та вважає, що стороною обвинувачення на даний час доведена наявність у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились та продовжують існувати.

При цьому колегія суддів враховує, що з наявних даних встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта відносно ОСОБА_6 за інкримінованим йому обвинуваченням та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_6 набув статусу обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів.

Наведене свідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, його наслідки, та виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

З наявних матеріалів встановлено, що ОСОБА_6 є раніше судимою особою.

Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_6 інкримінується вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі настрок від п`яти до восьми років. Окрім того, як встановлено з наявних матеріалів та зазначено у клопотанні прокурора, інкримінований ОСОБА_6 злочин вчинений у період іспитового строку, встановленого за попереднім вироком.

При цьому колегія суддів враховує, що суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, а, відтак, тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Окрім того, колегія суддів враховує характер та обставини інкримінованого обвинуваченому злочину, а тому вважає небезпідставним наявність можливості зміни місця проживання з метою уникнення від кримінальної відповідальності, що також свідчить про наявність ризику переховування обвинуваченого від суду.

Також колегія суддів приймає до уваги, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від потерпілої та свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків існує й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних осіб та дослідження їх судом. Окремо колегія суддів звертає увагу, що з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, оскільки у результаті ознайомлення з матеріалами кримінального провадження обвинуваченому стає відомо про всіх осіб, які допитувалися у даному кримінальному провадженні, та зміст наданих ними показань.

З урахуванням стадії судового розгляду та висунутого обвинувачення, на переконання колегії суддів, на даному етапі ризик впливу обвинуваченого на потерпілу та свідків у даному кримінальному провадженні не зменшився.

На думку колегії суддів, є небезпідставним на даному етапі судового розгляду, з огляду на дані про особу обвинуваченого та обставини висунутого йому обвинувачення, і ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів доходить висновку, що застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, у тому числі, домашнього арешту, про що просить обвинувачений в апеляційній скарзі, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, у тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, наявні матеріали не містять і обвинуваченим не надано.

Приймаючи до уваги вищенаведені ризики, обставини та тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачуєтьсяОСОБА_6 , колегія суддів доходить висновку, що встановлені на даний час обставини виключають об`єктивну можливість застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, а відтак доводи апеляційної скарги обвинуваченого про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, є непереконливими.

З огляду на викладене, враховуючи, що на даний час остаточне рішення у кримінальному провадженні ще не прийнято, встановлені ризики продовжують існувати, хоча на даній час і дещо зменшилися, підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегією суддів не встановлено, а тому апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 4 січня 2024 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 на 60 днів, тобто до 3 березня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4