Номер провадження: 11-кп/813/2693/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали кримінального провадження №0000007 від 02.05.2023року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в с. Новоселівка, Саратського району, Одеської області, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , військовослужбовець, раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307, ч.1 ст.309 КК України,

встановив:

На розгляді Приморського районного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження №0000007 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених .3 ст.27, ч.3 ст.307 КК України та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307, ч.1 ст.309 КК України.

Ухвалою місцевого суду від 07.12.2023 року, задоволено клопотання прокурора та в порядку ст.331 КПК України, продовжено строк дії запобіжного заходу, зокрема обвинуваченому ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, строком до 04.02.2024 року, без визначення розміру застави.

Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 .

Мотивуючи прийняте рішення, суд послався на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, не одружений. Також суд врахував тяжкість і суспільну небезпеку інкримінованих обвинуваченому дій. Місцевий суд зазначив про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливість спроб обвинуваченого переховуватись від суду, а також вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

Не погоджуючись з ухвалою суду захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосувати до останнього запобіжний захід у виді домашнього арешту в нічний період часу.

Захисник посилається на незаконність оскарженої ухвали, стверджує, що ризики в кримінальному провадженні прокурором не доведені. Також захисник вказує про безпідставне не застосування судом до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, а також не визначення розміру застави, з урахуванням того, що на стадії досудового розслідування підозрюваному визначалась застава.

Прокурор, будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

З огляду на наведене, апеляційний розгляд проведено за відсутності прокурора.

Крім того, апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки з технічних причин неможливо було встановити відео зв`язок з установою виконання покарань, а захисник не заперечував проти здійснення розгляду за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України та у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів та кримінальних проступків.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу та на законних підставах не визначив альтернативний запобіжний захід у виді застави, відповідно до вимог п.5 ч.4 ст.183 КПК.

Судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до п.5 ч.4 ст.183 КПК суд має право не визначати розмір застави, оскільки вказаною нормою закону передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, суд одночасно із продовженням строку тримання під вартою дійшов обґрунтованого висновку не визначати розмір застави.

Стосовно доводів захисника про можливість визначення обвинуваченому застави та стосовно того, що місцевий суд зобов`язаний був визначити розмір застави, з посиланням на застосування застави на стадії досудового розслідування, яку була внесена та слідчий суддя безпідставно змінив йому запобіжний захід на тримання під вартою, з урахуванням того, що підозрюваний не порушував умов запобіжного заходу та покладені на нього обов`язки, колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 25.08.2023 року, одночасно з обранням запобіжного заходу у виді тримання під вартою, визначено альтернативний запобіжний захід у виді застави, яка за підозрюваного була внесена. Однак, станом на час обрання слідчим суддею відповідного запобіжного заходу, ОСОБА_7 було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, але в подальшому, 26.09.2023 року, останньому повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.309, ч.3 ст.307 КК України.

Ухвалою суду від 07.12.2023 року, застава внесена за підозрюваного була повернута заставодавцю.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до діючої редакції ч.4 ст.183 КПК, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, пов`язаного з обігом наркотичних засобів.

Колегія суддів враховує, що законодавцем визначено право, а не обов`язок суду на не визначення розміру застави в кримінальному провадження з правовою кваліфікацією, зокрема за ч.3 ст.307 КК України. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що за вчинення злочинів в сфері незаконного обігу наркотичних засобів передбачено суворе покарання, а тому з метою нівелювання існуючих ризиків, зокрема переховування від суду та уникнення можливого покарання, існують достатні підстави для подальшого застосування найсуворішого запобіжного заходу, що забезпечить судовий розгляд кримінального провадження та слугуватиме виконанню його завдань (ст.2 КПК).

Апеляційний суд не може не погодитися з доводами сторони захисту стосовно того, що запобіжний захід у виді тримання під вартою не є покаранням за злочин, а його мета дійсно забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої особи.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду, процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій демократичній країні, де панує верховенство права, а саме: презумпція невинуватості; презумпція свободи та імператив поваги до людської гідності.

Комітет міністрів Ради Європи та Європейський комітет з питань запобігання катуванням чи нелюдському, або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню зазначають: відповідальним за велику кількість осіб, яких держава тримає під вартою, є загальний світогляд працівників правоохоронних і судових органів (Рішення ЄСПЧ «Сукачов проти України»).

Європейські комітети рекомендують: зменшувати до мінімуму застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового слідства; якнайширше застосовувати альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи; ретельно описувати обставини, за яких може бути обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дотримання таких стандартів є важливим питанням для нашої держави, оскільки безпосередньо впливає на перспективу членства в ЄС, авторитет України на міжнародній арені та цивілізований шлях розвитку країни загалом.

Водночас слід звернути увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Таким чином, слід вважати, що запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, без застосуванням альтернативного запобіжного заходу, оскільки менш суворі запобіжні заходи можуть виявитися нездатними для забезпечення належної поведінки обвинуваченого та виконання покладених на нього обов`язків.

На думку апеляційного суду, існуючи в даному кримінальному провадженні обставини, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків та експертів в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є, зокрема свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні, оскільки покази тих осіб, які ще не допитані судом, або свідків, в повторному допиті яких може виникнути необхідність, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений, як самостійно так і через інших осіб, може здійснювати незаконний вплив на даних осіб схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Колегія суддів також звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останньому кримінальних правопорушень, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти існуючим ризикам, та унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Доводи захисника про необхідність зміни запобіжного заходу обвинуваченому з посиланням на те, що він має міцні соціальні зв`язку, військовослужбовцем, є раніше не судимим, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки вказані обставини не є такими, що нівелюють раніше встановлені та існуючі ризики у кримінальному провадженні та не стали тими стримуючими факторами щодо невчинення незаконних протиправних дій в сфері незаконного обігу наркотичних засобів.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що з моменту обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, ОСОБА_7 не здійснив дій щодо звернення з клопотанням до прокурора про зміну запобіжного заходу задля продовження несення військової служби.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування вказаного обвинуваченого під вартою. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду Одеської області від 07.12.2023 року, якою ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000007 від 02.05.2023 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4