Справа № 204/8028/22
Провадження № 1-кп/204/355/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з приміщення залу судових засідань кримінальне провадження № 0000452, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.07.2022, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Дніпропетровськ, росіянина, громадянині України, з повною середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, інваліда 3 групи загального захворювання, не одруженого, на утриманні неповнолітній дітей не маючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська розглядається вищевказане кримінальне провадження.

Прокурор подала до суду клопотання про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання прокурора обґрунтовано наявністю ризиків, передбачених п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які обумовлені тим, що ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні закінченого замаху на умисне особливо тяжке кримінальне правопорушення, за вчинення якого КК України передбачено покарання у вигляді понад 5 років, та з урахуванням тих обставин, що ОСОБА_5 офіційно не працевлаштований є підстави вважати, що він, усвідомлюючи невідворотність покарання з метою уникнення відповідальності може переховуватися від органу досудового розслідування та суду. Враховуючи те, що на території України введено воєнний стан, є достатньо підстав вважати, що обвинувачений може покинути території Дніпропетровщини та України. Обвинуваченим може чинитися незаконний вплив на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки йому відомі їх анкетні дані та місця мешкання, вказані особи судом не допитані. Застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого ніж тримання під вартою запобіжного заходу не зможе запобігти вказаним ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

В судовому засіданні прокурор підтримав подане клопотання та просив його задовольнити.

Захисник у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора, оскільки зазначені прокурором ризики не обґрунтовані, ризик впливати на свідків відсутній. Обвинувачений не заперечує обставини, лише правильність кваліфікації.

Обвинувачений у судовому засіданні підтримав думку захисника.

Вислухавши позиції учасників процесу, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 177, ч. 1 ст. 178 КПК України визначено, що застосування запобіжного заходу здійснюється з метою, зокрема, забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків на підставі наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявності ризиків, для запобігання яких здійснюється запобіжний захід.

Згідно статей 131-132, 176, 183 КПК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою є заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження на підставі ухвали слідчого судді або суду та виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до практики ЄСПЛ, суворість передбаченого покарання, врахування тяжкості злочину, ступеню суспільної небезпечності особи та інтересів суспільства є суттєвими елементами при прогнозуванні та оцінці ймовірної майбутньої поведінки особи. Доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства, суду.

Оцінюючи доводи, наведені у клопотанні прокурора та наявність ризиків на існування яких посилається сторона обвинувачення, суд вважає, що сторона обвинувачення у судовому засіданні довела наявність підстав вважати, що існує ризик того, що ОСОБА_5 може переховуватися від суду.

Так, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні закінченого замаху на умисне особливо тяжке кримінальне правопорушення.

Підставою для застосування запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 у відповідності до ч.2 ст.177 КПК України стала наявність обґрунтованої підозри у можливій причетності його до скоєння закінченого замаху на особливо тяжке умисне кримінальне правопорушення проти життя особи, а підставою для продовження дії запобіжного заходу є наявність обвинувального акта, відповідно до якого ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство людини, за що законом передбачено основне покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

На думку суду вже ця обставина спонукає людину до вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності, що кореспондується з позицією ЄСПЛ щодо необхідності оцінки ризику втечі у світлі фактів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справах «Бекчиєв проти Молдови», «Панченко проти Росії»).

При цьому, не будучи самостійною підставою для утримання особи під вартою, тяжкість обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту, що ґрунтується на позиції в рішенні ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії», у відповідності з якою суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

На теперішній час, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого, суд враховує обсяг пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення, приймає до уваги його репутацію.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 непрацює, не одружений, утриманців не має, таким чином характеризується відсутністю соціальних зв`язків і відсутністю законного та достатнього джерела доходу для забезпечення рівня його життя.

Суд вважає, що з огляду на викладене, є достатні підстави вважати, що, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, перебуваючи під загрозою застосування тяжкого покарання, обвинувачений може переховуватися від суду.

Крім того, у даному кримінальному провадженні продовжує існувати ризик, передбачений п.3 ч. 1 ст. 177 КПК України. При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Отже ризик впливу на свідків існує на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Суд зауважує, що для здійснення тиску на свідків обвинуваченому достатньо, наприклад того, що особа, якій загрожує покарання у виді тривалого позбавлення волі, може з великою імовірністю вчинити дії, покликані на примушення свідків до зміни показань або до відмови від їх надання. При цьому, такий незаконний вплив може чинитись, як до свідків, які безпосередньо вказують на обвинуваченого, як на особу, що вчинила злочин, так і свідків, які можуть надати свідчення щодо інших важливих обставин кримінального провадження.

Отже, суд зазначає, що обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні з тяжкістю обвинувачення та наявної обґрунтованої підозри у можливому скоєнні закінченого замаху на умисне особливо тяжке кримінальне правопорушення на даний час не виходить за межі розумного строку.

При цьому при розгляді клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення дійсних ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, які виправдовують тримання особи під вартою, при наявності обґрунтованої підозри.

Обговорюючи питання щодо можливості зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який суд, враховуючи вік та задовільний стан здоров`я обвинуваченого, відсутність міцних соціальних зв`язків, його майновий стан, вважає, що вказані відомості в сукупності з обсягом пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення та встановленими ризиками, передбаченим ст.177 КПК України, дають достатні підстави вважати, що альтернативні запобіжні заходи не здатні запобігти вказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Доводи сторони захисту про відсутність ризиків передбачених п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, зводяться до простого їх заперечення та будь-якими доказами не обґрунтовані.

Відповідно до ч.4 ст.183 КПК суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, забезпечення виконання ним належної процесуальної поведінки в умовах воєнного стану, суд убачає підстави не визначати розмір застави у цьому кримінальному провадженні та згідно ст. 197 КПК України продовжити дію обраного запобіжного заходу на 60 днів.

На підставі викладеного, керуючись статтями 110, 176-178, 183, 193-194, 197, 331, 369- 372, 376, 392-393 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 03 лютого 2024 року включно, без визначення розміру застави.

Копію ухвали вручити учасникам кримінального провадження та направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» для виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 07 грудня 2023 року.

Суддя ОСОБА_1