Провадження № 1-кп/461/811/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.12.2023 м. Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді: ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 29.10.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000851, про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Львова, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодруженого, має неповнолітню доньку ОСОБА_4 , 2013р.н., непрацюючого, інваліда дитинства II групи, обмежено осудного, невійськовозобов`язаного, раніше судимого: 24.05.2023 вироком Галицького районного суду м. Львова за ст.126-1 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України, звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, покарання не відбуте,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 Кримінального кодексу України,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в :

згідно з обвинувальним актом ОСОБА_3 28.10.2023 приблизно о 19.30 год. перебуваючи за місцем свого проживання, в квартирі АДРЕСА_2 , умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, тримаючи у правій руці кухонний ніж наніс один удар в область правого плеча потерпілому ОСОБА_7 .

Внаслідок вище вказаних дій ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_7 спричинено тілесні ушкодження, а саме рану із крововиливом в м`які тканини лівого плеча, яка утворилась від дії колюче-ріжучого предмета, що згідно висновку експерта відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Таким чином дії обвинуваченого ОСОБА_3 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.125 КК України, так як він наніс умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, просив закрити кримінальне провадження, зазначив, що з обвинуваченим примирився шкоди йому не заподіяно, обвинувачений з необережності його зачепив, претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого він не має, про що подав письмове клопотання, яке знаходиться в матеріалах справи. Додатково пояснив, що заяву про кримінальне правопорушення написав тільки тому, що хотів, щоб до обвинуваченого, який страждає психічним розладом, застосували примусове лікування. В подальшому, під час досудового розслідування він двічі подавав заяви про відмову від обвинуваченння та закриття кримінального провадження, оскільки з потерпілим примирився та претензій до нього немає, однак такі не взялись до уваги.

Прокурор ОСОБА_5 заперечила щодо задоволення клопотання потерпілого про відмову від обвинувачення та закриття провадження у справі приватного обвинувачення, оскільки вчинений ОСОБА_3 проступок пов`язаний із домашнім насильством, про що можна здогадатися з однакових прізвищ обвинуваченого та потерпілого, а також того, в обвинувальному акті вказано, що ОСОБА_3 вчинив злочин перебуваючи за місцем свого проживання, в квартирі АДРЕСА_2 . На запитання суду повідомила, що дійсно в обвинувальному акті не вказано про те, що ОСОБА_3 вчинено кримінальне правопорушення пов`язане із домашнім насильством, не відображалось таке і у повідомленні про підозру, чи інших матеріалах кримінального провадження. Вказала, що дійсно органами досудового розслідування не встановлювалися такі фактичні обставини справи як ступінь родинних відносин або спорідненості між обвинуваченим та потерпілим. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , в тому числі - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, в ході досудового розслідування встановлено не було.

Обвинувачений не заперечував проти закриття провадження у справі та пояснив, що потерпілий дійсно є його батьком, він з ним примирився, попросив у нього пробачення, жалкує про вчинене. Ствердив, що йому не пред`являлись підозра чи обвинувачення про вчинення кримінального правопорушення пов`язаного з домашнім насильством, органом досудового розслідування не встановлювався ступінь родинних відносин між ним та потерпілим, нічого і ніким про домашнє насильство в даному випадку не згадувалось.

Захисник підтримав клопотання потерпілого про закриття провадження у справі приватного обвинувачення у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення. Пояснив, що обвинувачений помирився з потерпілим та останній вибачив його. Звертає увагу суду на те, що дійсно в процесі судового розгляду встановлено, що обвинувачений є сином потерпілого. Зазначає, що матеріали кримінального провадження не містять відомостей, що кримінальний проступок, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 вчинений відносно його батька та пов`язаний з домашнім насильством, таке звинувачення не пред`являлося.

Дослідивши матеріали судового провадження, з`ясувавши добровільність й істинність позиції потерпілого щодо закриття провадження за вказаних підстав, суд приходить до висновку, що клопотання підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст.26 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, зокрема і ст. 125 Кримінального кодексу України.

Згідно п.7 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

Покликання прокурора на однакові прізвища обвинуваченого та потерпілого, а також те, що злочин вчинено за місцем проживання обвинуваченого, а тому можна здогадатися, що інкримінований злочин пов`язаний із домашнім насильством не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Питання про можливість закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, у разі відмови потерпілого від обвинувачення було предметом розгляду Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У постанові від 12.02.2020 (справа № 453/225/19, провадження № 51-4000кмо19) Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з якими злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК України як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину; встановлена у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили злочин, пов`язаний із домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість захищатися від нього.

Отже, обов`язковою умовою визнання судом злочину - незалежно від його родового чи безпосереднього об`єкта - пов`язаним із домашнім насильством, є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо). За відсутності цього гарантоване право на захист істотно порушено і, беручи до уваги імперативність приписів п. 19 ч. 1 ст. 7, частин 3, 6 ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України, унеможливлює застосування згаданого інституту заборони закриття кримінального провадження щодо кримінальних правопорушень, передбачених ст. 125 КК України.

У постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 647/1931/19 (провадження № 51-174км20) наведено висновок про те, що злочин щодо особи, яка зазначена у частинах 2 та 3 статті 3 зазначеного Закону про домашнє насильство не завжди має вважатися злочином, «пов`язаним з домашнім насильством» в значенні пункту 7 частини 1 статті 284 КПК України. Стамбульською Конвенцією домашнє насильство розуміється як певний спосіб поведінки, якою одна особа намагається утвердити або підтримати контроль над іншою особою, що відноситься до певної вразливої групи і знаходиться у вразливій ситуації. Тому посилання лише на те, що потерпілим від злочину є член сім`ї обвинуваченого, недостатньо для того, аби стверджувати про існування ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну Стамбульською Конвенцією та законом, що ухвалено з метою її імплементації.

Для того, щоб обґрунтувати застосовність встановленого у п.7 ч.1 ст.284 КПК України виключення до конкретного випадку, обвинувачення має довести обставини, які свідчать, що потерпіла від інкримінованого злочину особа є у той же час і жертвою домашнього насильства. Докази того, що інкримінований злочин пов`язаний з домашнім насильством, мають бути надані стороною обвинувачення, аби сторона захисту отримала можливість їх спростовувати. Необхідною умовою визнання судом злочину таким, що пов`язаний із домашнім насильством, є відображення цієї обставини у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) з встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо). Докази існування ситуації домашнього насильства можуть міститися і в самих обставинах злочину, які доводять, що певний випадок насильства є проявом поведінки, характерної для домашнього насильства.

Як встановлено судом ОСОБА_3 обвинувачується у кримінальному проступку, передбаченому ч.2 ст.125 КК України, а саме, в умисному спричинені легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я ОСОБА_7 . Поряд з тим, в обвинувальному акті не міститься жодних посилань на вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, не вказано ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, не вказано на обставини, які свідчать, що потерпілий ОСОБА_7 є у той же час і жертвою домашнього насильства та не зазначено обтяжуючої покарання обставини - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.

За таких обставин у суду відсутні підстави вважати, що сторона обвинувачення в цій ситуації вважала потерпілого жертвою домашнього насильства, і, відповідно, що інкримінований злочин пов`язаний із домашнім насильством у значенні п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України.

При вирішенні клопотання потерпілої суд враховує також правову позицію Верховного суду, викладену у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №712/1710/19 про те, що під час закриття кримінального провадження на підставі відмови потерпілого від обвинувачення суд фактично визнає відсутність самого обвинувачення щодо особи, а тому не потрібно встановлювати сам факт вчинення кримінального правопорушення, ні винуватість чи невинуватість такої особи. За таких обставин не потребують перевірки судом докази, а також немає необхідності в дослідженні того, чи було дотримано інші вимоги процесуального закону під час провадження у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 284 КПК України, якщо обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 9-1 ч. 1 ст. 284, виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Зважаючи на вказані положення Кримінального процесуального кодексу суд приходить до висновку про необхідність закриття даного кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_7 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_3 не обирався.

Судових витрат по справі немає, цивільний позов не заявлявся.

Питання про речові докази вирішити згідно ст.100 КПК України.

Керуючись ч.4 ст.26, п.7 ч.1 ст. 284, ст.ст.372, 376, п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України, КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, закрити на підставі відмови потерпілого ОСОБА_7 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Речові докази:

-оригінал консультаційного висновку спеціаліста, виданого 28.10.2023 КНП «1 територіальне медичне об`єднання м.Львова», згідно постанови про визнання предмета речовим доказом від 02.11.2023, який прилучено до матеріалів кримінального провадження, - залишити при матеріалах кримінального провадження;

-DVD диск, із відеозаписом події, згідно постанови про визнання предмета речовим доказом від 24.11.2023, який прилучено до матеріалів кримінального провадження, - залишити при матеріалах кримінального провадження.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складено 20.12.2023

Суддя ОСОБА_1