Вирок

Іменем України

11.10.2023 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові кримінальне провадження №0000458, відомості про яке 17.09.2021 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця смт. Катеринопіль Черкаської області, із середньою освітою, неодруженого, військовослужбовця-контрактника, який проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 на посаді розвідника-радіотелефоніста, раніше не судимого, учасника бойових дій, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом Збройних Сил України та проходячи її на посаді номера обслуги 1 гранатометного відділення гранатометного взводу роти вогневої підтримки 2 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст.ст.17, 65 Конституції України, с.17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст11, 16, 49, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасового ухилення від військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, який тривав з часу видання Указу Президента України №303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію», через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без поважних причин та за відсутності дозволу командування військової частини НОМЕР_1 , 12.07.2021 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , та перебував поза межами розташування військової частини НОМЕР_1 до 11.08.2021 року, тобто до дня самостійного повернення до військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 вчинив самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби), скоєне в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.407 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, визнав повністю, надав детальні показання про мотиви та обставини вчинення злочину. Вказав, що з 2020 року проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , в якій до цього проходив строкову службу. У липні 2021 року, після повернення із зони ООС, в силу особистих причин, побоюючись зізнатись колегам-військовослужбовцям, що у нього викрадено мобільний телефон, вирішив не з`являтися до розташування військової частини 12.07.2021 року та в подальшому перебував за місцем проживання в орендованому житлі у м. Львові. Про своє місцезнаходження безпосередніх командирів до відома не ставив, дозволу залишити військову частину не просив. 11.08.2021 року добровільно, без жодного зовнішнього спонукання повернувся до частини, зрозумівши, що вчинив неправильно і проявив слабкість у складних життєвих обставинах. Після повернення до цього часу продовжує військову службу, з 2022 року перебуває у зоні бойових дій, у 2023 році отримав бойове поранення і на даний час перебуває на медичній реабілітації. Про вчинене шкодує, розуміє, що зробив неправильно, усвідомлює порушення ним обов`язків військовослужбовця, у скоєному кається, просить суворо не карати.

Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин. Суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив їм процесуальні наслідки зазначених дій, передбачені ч.2 ст.394 КПК України. З урахуванням думки всіх учасників процесу та на підставі ч.3 ст.349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються, і судовий розгляд було обмежено допитом обвинуваченого та дослідженням документів, що стосуються його особи.

Отже, суд вважає доведеним факт вчинення військовослужбовцем ОСОБА_4 самовільного залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби), скоєного в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно із ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

З огляду на викладене при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує тяжкість вчиненного ним злочину, який з урахуванням положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, мотив вчинення суспільно небезпечного діяння, а саме тимчасово залишити військову частину для врегулювання особистих питань на противагу виконанню військового обов`язку, відсутність обтяжуючих покарання обставин, наявність пом`якшуючих обставин, якими суд визнає щире каяття обвинуваченого та активне сприяння ним у розкритті злочину, особу ОСОБА_4 , який раніше не судимий, вперше притягається до кримінальної відповідальності, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем служби характеризується виключно позитивно, неодноразово заохочувався командуванням військової частини за сумлінне виконання службових обов`язків, являється учасником бойових дій, брав участь в ООС на Сході України та безпосередньо у бойових діях після запровадження воєнного стану в Україні, у травні 2023 року отримав бойове поранення під час захисту Батьківщини.

Тому, з урахуванням наведеного, беручи до уваги незначну тривалість періоду, на який обвинувачений залишив військову частину (менше місяця), добровільне повернення ним до військової частини без зовнішнього спонукання внаслідок усвідомлення ним своєї провини, продовження несення служби в умовах воєнного стану, безпосередню участь обвинуваченого у бойових діях, отримання ним бойового поранення при захисті України від збройної агресії, висловлене обвинуваченим стійке бажання продовжувати військову службу, особистий вклад обвинуваченого у захист суверенітету і територіальної цілісності України, дають підстави суду визначити таке покарання із застосуванням ст.69 КК України. На переконання суду, наявність вищевказаних пом`якшуючих обставин істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, що в сукупності з переліченими обставинами, які виключно позитивно характеризують особу обвинуваченого, вказують на можливість виправлення та перевиховання останнього при відбутті покарання у виді штрафу, тобто м`якшого виду покарання, ніж визначений у санкції ч.4 ст.407 КК України. При цьому, встановлені обставини кримінального провадження відповідають критеріям, визначеним у ч.1 ст.69 КК України, а обраний судом вид покарання у виді штрафу повною мірою здатен сприяти досягненню завдань покарання для обвинуваченого ОСОБА_4 та виконувати функції як спеціальної, так і загальної превенції.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався та на даний час підстав для його обрання немає.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлявся.

Судові витрати та речові докази у справі відсутні.

Підстав для застосування правових приписів ст.174 КПК України немає.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.349, 368-371, 373, 374 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 1500 (однієї тисячі п`ятсот) розмірів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що становить 25500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот) гривень 00 коп.

Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1