УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року м. Володимир

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 310 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор звернувся до суду з клопотанням, в якому просив продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому на 60 діб посилаючись на те, що стосовно обвинуваченого обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який невдовзі закінчується, ризики, які були підставою для обрання та продовження даного запобіжного заходу не змінилися, відомі дані про особу ОСОБА_5 вказують на існування ризиків, які дають підстави вважати, що у разі непродовження відносно нього запобіжного заходу - тримання під вартою, він буде мати можливість ухилитися від суду.

На думку прокурора наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 інкримінованих йому злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 310 КК України, повністю підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме протоколами ОМП, огляду трупа, протоколом обшуку, протоколами оглядів предметів, висновками експертів, показами свідків, а також іншими матеріалами кримінального провадження у своїй сукупності.

На даний час судовий розгляд кримінального провадження не розпочато, однак існують обставини, які дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_5 при застосуванні до нього запобіжного заходу, не пов`язаного із позбавленням волі, зможе здійснити дії, передбачені п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, зокрема:

-через тяжкість злочину, по яким йому оголошено про підозру, зібраних у справі доказів та можливе покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років, у разі доведення вини ОСОБА_5 , може та матиме можливості переховуватись від органів досудового розслідування та суду, намагаючись уникнути покарання;

-оскільки на даний час не допитано всіх свідків вчинення ним кримінального правопорушення, перебуваючи на волі, матиме можливість незаконно впливати на них з метою уникнення покарання;

-може продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Зазначені обставини свідчать про те, що на даний час заявлені ризики не зменшилися та існують ризики, які виправдовують подальше тримання ОСОБА_5 під вартою.

Захисник вказав, що на його думку ризики, наведені прокурором безпідставні та необґрунтовані, просив суд обрати його підзахисному запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Своє клопотання мотивував тим, що процесуальна поведінка його підзахисного була належною і не свідчить про ухиляння від слідства і суду. Крім того батько обвинуваченого є людиною похилого віку, інвалідом 2 групи і потребує догляду, який мати обвинуваченого в повній мірі не може йому забезпечити.

Захисник просив суд змінити запобіжний захід ОСОБА_5 на цілодобовий домашній арешт з встановленням обмежень, згідно вимог ст. 194 КПК України.

Обвинувачений підтримав думку захисника та вказав, що він сам має ознаки погіршення здоров`я і вже тричі звертався за медичною допомогою в СІЗО.

Прокурор висловився проти задоволення клопотання захисника.

Суд, дослідивши матеріали кримінального провадження та наявні в ньому дані, що характеризують особу обвинуваченого, заслухавши думку учасників судового розгляду, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується у тому разі, якщо жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, зокрема не забезпечить виконання підозрюваним своїх процесуальних обов`язків та не зможе запобігти його спробам вчинити інші кримінальні правопорушення.

Згідно з ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, що свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч.2 вищевказаної норми, слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Частиною 4 ст.194 КПК України передбачено, що якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

На думку сторони обвинувачення, на даний час не зменшилися та продовжують існувати ризики щодо переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні, а також можливість вчинити інше кримінальне правопорушення.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини у справі «В. проти Швейцарії», зокрема те, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.

З урахуванням вищевикладеного, суд враховує дані про особу обвинуваченого його соціальний статус, наявність у нього родинних зв`язків, наявність постійного місця проживання наявності батька інваліда та матері похилого віку, майновий стан.

Сукупність зазначених даних, за обставин недоведення прокурором в судовому засіданні будь-яких обставин, які б вказували на наявність реальних або можливих намірів ухилення обвинуваченого від суду або реальних намірів вдатися до таких дій, приходить до висновку про безпідставність посилання прокурора на продовження існування такого ризику.

Крім того, з урахуванням того, що прокурором не надано будь яких доказів та даних на підтвердження можливості впливу на свідків, що не допитані у цьому кримінальному провадженні з боку обвинуваченого або близьких їм осіб, суд дійшов переконання, що прокурором також не доведено наявність та продовження існування ризику, визначеного п.3 ст.177 КПК України.

Водночас, відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Європейський Суд з прав Людини стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З вищевикладеного вбачається, що рішення національного суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Відповідно до п. «с» ст.5 Конвенції, законними є арешт або затримання, здійснені з метою допровадження особи до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

У той же час, Європейський суд зазначає, що національний суд, який вирішує питання про взяття особи під варту, повинен визначити, чи виправдовують інші підстави, наведені органом досудового розслідування, позбавлення особи свободи.

Суд у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Кримінальний процесуальний кодекс України покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків непроцесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Відповідно до п.54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зенцов і інші проти Російської Федерації», до визнання винним обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета даного положення, по суті, вимагає попереднього звільнення, якщо тривале утримання під вартою більш не являється обґрунтованим.

Особа, обвинувачувана у вчиненні злочину, має бути завжди звільнена до суду, за винятком випадків, коли Держава може довести, що існують «істотні і достатні» причини для обґрунтування безперервного утримання під вартою».

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 та ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ викладена у рішеннях від 27 листопада 2008 року у справі «Соловей і Зозуля проти України» та від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України») тривале тримання під вартою без визначення в рішенні суду відповідних підстав визнається несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим в п.1 ст.5 цієї Конвенції, а після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п.4 ст.5 Конвенції (п.85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

Підвищені вимоги до судового розгляду кримінальних справ у порядку КПК України ґрунтуються на існуючій практиці ЄСПЛ та мають враховуватися судами з огляду на положення ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р, оскільки одним із найбільш частих порушень прав людини, визнаних ЄСПЛ у справах проти України, є необґрунтоване ухвалення судами рішень про продовження строку тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно з частиною 1 та 2 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

При вирішенні клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд згідно змісту вимог ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення або зменшення ризику переховування від правосуддя, впливу на свідків чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

З огляду на викладене, суд звертає увагу на рішення у справі «Єлоєв проти України» від 06 листопада 2008 року, відповідно до якого зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

В судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_5 стороною обвинувачення не було надано достатнього обґрунтування існування ризиків ухилення обвинуваченого від суду та впливу на свідків з посиланням на конкретні докази його реального існування.

Приймаючи до уваги термін перебування особи під вартою ( з 07.07.2023 року), суд дійшов переконання, що періодичне перерахування стороною обвинувачення ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу без надання будь-яких доказів їх існування, на даному етапі судового розгляду не дає суду можливості встановити ані ступінь таких ризиків, ані їх актуальність.

Крім того прокурором належним чином не вмотивовано неможливість застосування до обвинуваченого інших, більш м`яких запобіжних заходів.

З урахуванням вищевикладеного та встановлених судом обставин кримінального провадження, тяжкості кримінального правопорушення, даних щодо особи обвинуваченого, який має постійне місце проживання та родинні зв`язки, вік його батьків, та стан їх здоров`я, стан здоров`я самого обвинуваченого, суд, користуючись правом наданим йому ч.2 ст.194 КПК України, вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання прокурора, при цьому, відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд вважає за необхідне змінити раніше обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід за клопотанням захисника, обравши відносно обвинуваченого більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з покладанням обов`язків, відповідно вимог ст. 194 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст.9 Закону України «Про міжнародні договори», ст.ст. 8, 9, 176-178, 181, 193-196, 331, 532 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_5 відмовити.

Клопотання захисника задовольнити повністю.

Змінити з 05 жовтня 2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт та покласти на нього такі обов`язки:

1.не покидати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 цілодобово;

2.не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу прокурора або суду;

3.повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4.утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілим у справі;

5.здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну (за їх наявності);

6.носити електронний засіб контролю.

Строк дії даної ухвали до 03 грудня 2023 року включно, по закінченню якого дана ухвала припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим, крім випадку його продовження у встановленому законом порядку.

Вручити копію цієї ухвали обвинуваченому та його захиснику, конвойній службі негайно після її оголошення.

Копію ухвали передати в СІЗО.

Виконання ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту покласти на співробітників Володимирського РВП ГУНП у Волинській області, а контроль за його виконанням - на прокурора, який підтримує державне (публічне) обвинувачення у даному кримінальному провадженні.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1