Провадження № 1-кп/761/1037/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року місто Київ

Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0012251, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.09.2016, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополь Запорізької області, громадянина України, з вищою освітою, фізична-особа підприємець, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 135 КК України,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №0012251, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.09.2016, за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 135 КК України.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 135 КК України, за наступних обставин.

Так, 29.09.2016 приблизно о 16 год. 04 хв., ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «КІА» державний номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись по вул. Ю. Коцюбинського зі сторони вул. Б. Хмельницького в напрямку вул. О. Гончара, наближався до нерегульованого пішохідного переходу розташованого навпроти будинку №2 по вул. Ю. Коцюбинського в м. Києві.

Порушуючи п. п. 2.3 «б», 12.1, 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху України, які затверджені Постановою Кабінету міністрів України від 10.10.2001, ОСОБА_6 під час керування вказаним автомобілем проявив неуважність, невірно оцінив дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості та перевищуючи дозволену у населених пунктах швидкість, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, вчасно не зреагував та не надав дорогу малолітньому пішоходу ОСОБА_7 , яка рухалась з права наліво відносно напрямку руху автомобіля по вказаному нерегульованому пішохідному переходу та допустив на неї наїзд правою боковою частиною керованого ним автомобіля «КІА» державний номерний знак НОМЕР_1 .

В результаті вказаного наїзду автомобілем на малолітнього пішохода ОСОБА_7 , остання згідно висновку експерта №1934/Е отримала легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Після здійснення наїзду автомобілем «КІА» державний номерний знак НОМЕР_1 на малолітнього пішохода ОСОБА_7 , водій ОСОБА_6 достовірно знаючи та усвідомлюючи, що пішохід ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження, через що перебуває в небезпечному для життя стані та позбавлена реальної можливості до самозбереження через малолітство, усвідомлюючи, що в результаті його дій можуть настати тяжкі наслідки, не вжив заходів для надання першої медичної допомоги потерпілій, не звернувся за допомогою до присутніх осіб і не відправив потерпілу до лікувального закладу, хоча повинен і мав об`єктивну можливість це зробити, легковажно розраховуючи на те, що можлива допомога буде надана іншими особами, натомість не зупиняючи автомобіль, самовільно покинув місце пригоди та залишив потерпілу в небезпеці на проїзній частині.

Поставивши своїми діями потерпілу малолітню ОСОБА_7 в небезпечний для життя стан, ОСОБА_6 маючи можливість надати допомогу малолітньому пішоходу, свідомо зник на автомобілі з місця події і тим самим залишив без допомоги потерпілу ОСОБА_7 , яка позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, якщо той, хто залишив без допомоги мав змогу надати їй допомогу, залишив в небезпеці.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебувала в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, коли той хто залишив без допомоги, мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 заявив клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, оскільки з дня вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, минуло більше шести років.

Захисник ОСОБА_5 підтримав заявлене обвинуваченим клопотання та просив його задовольнити.

Представник потерпілого ОСОБА_4 не заперечував проти задоволення клопотання.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого.

Судом у відповідності до положень КПК України обвинуваченому роз`яснено підстави та наслідки звільнення його від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження за наведених у клопотанні підстав.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Строк давності - це передбачений ст. 49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч. 1 ст.49 та ст.106 КК України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг (частини 2-4 ст. 49 КК України).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що він інкриміноване йому кримінальне правопорушення вчинив 29.09.2016.

При цьому суд, звертає увагу на те, що в ході судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_6 відмовився висловлювати свою позицію щодо визнання ним своєї винуватості, відтак суд вважає за необхідне роз`яснити учасникам кримінального провадження наступне.

Так, відповідно до постанови Верховного Суду №552/5595/18 від 29.07.2021 невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках, за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження, не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення

Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України, жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

За змістом статей 284-288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Відтак, наявність таких умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Виходячи з цих положень закону визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання ОСОБА_6 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ним свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ними своєї вини у вчиненні злочину.

Зі змісту пред?явленого ОСОБА_6 обвинувачення випливає, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 135 КК України, у вчиненні якого обвинувачується останній, є нетяжким злочином, максимальна санкція за яке передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк до двох років.

Також суд бере до уваги, що вищевказане кримінальне правопорушення, яке інкримінуються ОСОБА_6 , вчинене 29.09.2016.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Будь яких відомостей про те, що протягом здійснення кримінального провадження обвинувачений вчиняв дії, направленні на ухилення від суду чи органу досудового розслідування, суду не надані. Відповідно до відомостей, наданих в ході судового розгляду учасниками кримінального провадження, інших кримінальних проваджень стосовно ОСОБА_6 станом на день розгляду клопотання про звільнення від відповідальності - немає.

Таким чином, оскільки з часу вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, інкримінованого ОСОБА_6 , а саме 29.09.2016 - минуло понад сім років, в судовому засіданні не було встановлено правових перешкод щодо задоволення клопотання обвинуваченого з приводу звільнення його від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, суд вважає, що таке клопотання підлягає задоволенню, а ОСОБА_6 - звільненню від кримінальної відповідальності, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Згідно матеріалів кримінального провадження під час досудового розслідування кримінального провадження проводились експертизи.

Відповідно до постанови об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 12.09.2022 у справі № 203/241/17, якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, то процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

Таким чином, процесуальні витрати щодо проведення експертиз у матеріалах кримінального провадження необхідно віднести на рахунок держави.

Вирішуючи заявлений ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 цивільний позов, суд зазначає наступне.

Так, згідно постанови Верховного Суду у справі №161/694/20 від 10.08.2021 закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК) є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

Водночас у разі постановлення ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду. У такому випадку позивач вправі вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, оскільки судом прийнято рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, цивільний позов заявлений ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , ОСОБА_4 до обвинуваченого ОСОБА_6 необхідно залишити без розгляду.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 284-286, 288, 350, 369-372 КПК України, ст. 49 КК України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч.1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, відомості про яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0012251 від 30.09.2016 - закрити.

Цивільний позов ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 - залишити без розгляду.

Віднести на рахунок держави процесуальні витрати за проведення судової експертизи №137/ат-71/іт від 02.03.2017 у сумі 3175 грн. 44 коп.

Речові докази:

-компакт диск із відеозаписом обставин ДТП - зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 7 (семи) днів з дня її оголошення через Шевченківський районний суд м. Києва.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1