У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» січня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 (в режимі ВКЗ)

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000038

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 вересня 2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Доброжанівка Врадіївського району Миколаївської області, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого, до якого раніше застосовувались примусові заходи медичного характеру ухвалою Врадіївського районного суду Миколаївської області від 22.04.2022 у виді амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку,

-за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 вересня 2023 року застосовано відносно ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Захисник вважає ухвалу незаконною та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що свою причетність до вчинення суспільно небезпечного діяння за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, ОСОБА_7 не визнав.

Вказав, що однією з особливостей кримінального провадження про застосування примусових заходів медичного характеру є обов`язкове проведення психіатричної експертизи, про що йдеться у ст. 509 КПК України.

Зазначив, що з вступної частини висновку експерта від 18.04.2023 №77, в графі 18 «Опис отриманих експертом(ами) матеріалів та які матеріали були використані при проведенні експертизи» перелічено документи, які було надано для проведення експертизи, однак перераховано тільки назву наданих документів без зазначення прізвища, ім`я по батькові особи на ім`я якої оформлені ці медичні документи, а також не зазначено кількість листів в кожному з наданих документів.

Вказав, що в дослідницькій частині зазначеного висновку експерта в порушення вимог абз. 2 п. 16, п. 17, 18 «Порядку проведення судово-психіатричної експертизи», відсутній опис з посиланням на документ на підставі якого було встановлено особу ОСОБА_7 , що відповідно при даних обставинах, є підставою стверджувати, що експертизу проведено щодо невідомої особи.

Також, у зазначеному висновку експерта в порушення вимог абз. 2 п. 16, п. 17,18 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, відсутній опис огляду ОСОБА_7 на предмет виявлення у нього слідів пошкоджень, у тому числі самоушкоджень, розташування і особливостей татуювань, наявності на голові рубців і шрамів після перенесених травм, а також слідів ін`єкцій, огляду слизової рота і язика.

Зазначив, що в дослідницькій частині зазначеного висновку експерта наведений опис медичного (психічного) стану здоров`я ОСОБА_7 . При цьому в дослідницькій частині експертизи, яка повинна містити докладний опис процесу дослідження з вказівкою методів та методик, що застосовувалися, відсутній опис з посиланням на відповідні методи та методики, що були використанні при проведені експертизи.

Також в порушення приписів ч. 7 ст. 101 КПК України у висновку експерта не зазначено хто був присутній при проведені психіатричної експертизи.

Враховуючи те, що експертом при складанні вищезазначеного висновку не були дотримані вимоги законодавства, захисник вважає, що є сумніви у повноті та правильності вищезазначеного висновку експерта, пов`язаного з його недостатньою обґрунтованістю, а також порушення експертом порядку проведення психіатричної експертизи.

Також зазначає, що в ході проведення досудового розслідування, слідчим 30.05.2022 ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 185 КК України.

Вказав, що станом на 06.04.2023, коли слідчим була винесена постанова про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи відносно встановлення психічного стану ОСОБА_7 , останній на той час мав статус підозрюваного та мав право скористатися своїми правами підозрюваного щодо можливості ставити питання на розгляд експертові, заявляти клопотання, заявляти відводи експертові, експертній установі.

Однак слідчим така можливість при призначені експертизи підозрюваному ОСОБА_7 надана не була та не було своєчасно повідомлено про призначення такої експертизи, чим були порушені процесуальні права підозрюваного ОСОБА_7 на захист передбачені ч. 3, 4 ст. 42 КПК України.

Також захисник вказав, що при завершенні досудового розслідування в порушення вимог ст. 290 КПК України, стороною обвинувачення не була надана як ОСОБА_7 так і його захиснику для ознайомлення медична документація, яка досліджувалася експертом, на підставі якої була проведена судово - психіатрична експертиза та виготовлений висновок експерта від 18.04.2023 року №77. При цьому, медична документація на підставі якої була проведена судово-психіатрична експертиза також не досліджувалася судом при розгляді клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 .

Вказав, що не відкриття вказаних документів стороні захисту, є підставою визнання висновку експерта від 18.04.2023 року №77, недопустимим доказом.

Аналогічні процесуальні порушення у вказаному кримінальному провадженні були допущенні при призначенні та проведенні двох товарознавчих експертиз: №1825/23 від 29.03.2023 та №1753/23 від 28.03.2023, які також слід визнати недопустимими доказами з підстав порушення права особи на захист (п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України).

Також вказав, що показання свідка ОСОБА_8 суперечать письмовій заяві ОСОБА_9 про добровільну видачу мобільних телефонів, які йому надав для видачі брат ОСОБА_7 , пояснивши при цьому, що викрав їх у будинку ОСОБА_10 .

Пояснив, що ОСОБА_8 в суді стверджував, що коли він був понятим, то мобільні телефони працівникам поліції видавав ОСОБА_7 . Однак, дане протиріччя під час судового провадження, судом так і не було з`ясовано та усунуто. При цьому, на підтвердження причетності ОСОБА_7 до вчинення суспільного небезпечного діяння за ознаками ч. 4 ст. 185 КК України, судом в якості доказів було взято як показання свідка ОСОБА_8 , так і письмову заяву ОСОБА_9 з наявними протиріччями в цих доказах.

Зазначив, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази на підтвердження того, що заяву ОСОБА_9 про добровільну видачу надавалася на адресу поліцейських, була ним написана добровільно, своєю рукою. При цьому, в тексті цієї заяви, яку адресовано поліцейським ВП №2 Первомайського РВП ГУНП, яку заповнено від імені ОСОБА_9 не міститься інформації про те, що йому було роз`яснено зміст ст. 63 Конституції України, право не свідчити проти себе, близьким родичів. При даних обставина заяву від імені ОСОБА_9 про добровільну видачу телефонів слід визнати недопустимим доказом з підстав передбачених п. 4 ч. 2 ст. 87 КПК України.

Також на підтвердження причетності ОСОБА_7 до вчинення суспільно-небезпечного діяння, судом в якості доказів було враховано заяву ОСОБА_10 про добровільну видачу оптичного диска з камер відеоспостереження за її будинком; протокол огляду відеозапису, наявного на такому диску, де відображено ОСОБА_7 під час проникнення на територію домоволодіння в будинок.

Однак захисник вважає, що використання оптичного диска з камер відео спостереження в якості доказу є неможливим, оскільки як під час досудового розслідування, так і в суді не було призначено та проведено судову комп`ютерно-технічну експертизу на предмет встановлення, чи є наданий ОСОБА_10 оптичний диск оригіналом чи копією, а тому встановити технологічні властивості відеофонограми (ознаки монтажу, порушення безперервності запису, стирання, обрізання тощо) неможливо.

Зазначив, що як в ході досудового розслідування, так і в суді також не було з`ясовано наявність у ОСОБА_10 записуючого пристрою, його технічний стан, місцезнаходження. На думку апелянта, наданий відеозапис на оптичному диску не може бути використаний як належний доказ, тобто як такий, що здатний своїм змістом встановити факт та обставини причетності ОСОБА_7 до вчинення крадіжки із будинку подружжя ОСОБА_11 .

Також захисник не погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що на підставі переглянутого відеозапису в суді було встановлено, що на відображенні у наведеному протоколі обставин та скріншоти відеозапису відповідають зафіксованому на відеозаписі, і особа ОСОБА_7 дійсно є впізнаною, тим більше для осіб, які добре його знають, як потерпілі.

Зазначив, що при перегляді в суді відеозапису з оптичного диску убачається, що відео зображення є чорно-біле, низької якості, на зображенні видно тільки силует чоловіка в капюшоні на голові, зображення, є розпливчатим, не чітким, обличчя чоловіка не видно. Крім цього, потерпіла ОСОБА_12 в суді не змогла вказати на ознаки по яким вона на відео зображенні впізнала ОСОБА_7 . Інша потерпіла ОСОБА_10 в суд для дачі показань не з`явилася, відповідно вона з цього приводу допитана не була.

На думку захисника, судом при дослідженні доказів по справі та їх оцінки були залишенні нез`ясовані обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.

Вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з істотним порушенням вимог кримінально процесуального закону, що є підставою для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

07.03.2023 о 00:33 год., тобто в умовах воєнного стану, ОСОБА_7 внаслідок хворобливого стану психічного здоров`я, не усвідомлюючи значення своїх дій та не керуючи ними, прийшов до домоволодіння ОСОБА_10 , розташованого по АДРЕСА_2 з метою викрасти будь-яке майно. Там він відкрив металеву хвіртку і таким чином проник на подвір`я зазначеного домоволодіння. Підійшовши до вікна житлового будинку ОСОБА_10 , обладнаного металевими гратами, за допомогою металевого молоту вигнув металеві грати, поштовхом руки відчинив віконну раму металопластикового вікна однієї з кімнат будинку і через нього проник всередину.

Перебуваючи в будинку, ОСОБА_7 викрав майно, яке перелічено в ухвалі, завдавши своїми діями майнову шкоду потерпілій ОСОБА_12 на загальну суму 4 290 грн., та потерпілій ОСОБА_10 на загальну суму 875 грн., а всього на суму 5 165 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що факт вчинення суспільно небезпечного діяння крадіжки, саме ОСОБА_7 доведено. Вчинене ОСОБА_7 суспільно небезпечне діяння підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло, вчинене в умовах воєнного стану.

Відносно ОСОБА_7 суд застосував примусові заходи медичного характеру госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Позиції часників судового провадження.

Особа, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 , його законний представник ОСОБА_13 були належним чином повідомлені про дату та час апеляційного розгляду, про що свідчать зворотні повідомлення, що надійшли на адресу суду, проте до апеляційного суду не з`явились, причини неявки не повідомили. Їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Захисник ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу залишити без змін.

Потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_10 до апеляційного суду не з`явились, повідомлені належним чином про дату та час розгляду справи. Їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ч. 2 ст. 19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Главою 39 КПК України закріплено процесуальний порядок розгляду кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру. Судом першої інстанції саме у порядку вищевказаної глави кримінального процесуального закону проведено розгляд кримінального провадження за клопотанням слідчого, погодженого прокурором про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 за вчинення ним суспільно небезпечного діяння.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 07.03.2023 вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Згідно висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи №77 від 18.04.2023, ОСОБА_7 страждав у період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, та страждає на даний час недоумкуватістю помірною розумовою відсталістю з емоційно-вольовими порушеннями. За своїм психічним станом ОСОБА_7 не міг у період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, і не може в даний час усвідомлювати свої дії та керувати ними. По відношенню до правопорушення, яке йому інкриміноване, його слід вважати неосудним, він підпадає під дію ч. 2 ст. 19 КК України. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру надання стаціонарної психіатричної допомоги в примусовому порядку (а.с.114-120).

Вимоги захисника про скасування ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру з підстав порушення експертом порядку проведення психіатричної експертизи щодо ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає вищевказаний висновок недопустимим доказом, не є слушними, з огляду на таке.

Так, постановою слідчого від 06.04.2023 призначено судово-психіатричну експертизу ОСОБА_7 для проведення якої залучено експерта Миколаївської філії судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України ОСОБА_14 . При цьому, як слідує з висновку, експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за відмову або ухилення від дачі висновку експерта та за дачу свідомо неправдивого висновку.

В обґрунтування своїх висновків експерт послався на матеріали, що були надані для проведення експертизи, а саме: матеріали кримінального провадження №0000038 в 1 томі на 142 арк.; медичну картку амбулаторного хворого лікаря-психіатра Врадіївського ЦРЛ №426 2 шт.; медичну картку амбулаторного хворого б/н та назви ЛПЗ; висновок судово-психіатричного експерта №28 від 25.01.2022 КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня Кіровоградської обласної ради» на 3 арк.; ухвалу Врадіївського районного суду Миколаївської області на 4 арк., постанову слідчого про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 06.04.2023 на 3 арк.

Твердження захисника, що у висновку перелічено документи, які було надано для проведення експертизи, однак перераховано тільки назву наданих документів без зазначення прізвища, ім`я по батькові особи на ім`я якої оформлені ці медичні документи, а також не зазначено кількість листів в кожному з наданих документів, що на думку апелянта, є підставою стверджувати, що експертизу проведено щодо невідомої особи, є безпідставними Так, з висновку експерта вбачається, що судово-психіатрична експертиза проведена саме щодо ОСОБА_7 , а не зазначення у вихідних даних, наданих на дослідження експерту прізвища, ім`я та по батькові особи щодо якої проводиться експертиза, а також кількості аркушів наданих на експертизу документів, суттєвим чином не впливає на суть прийнятого експертом висновку.

Судово психіатрична-експертиза була проведена експертом ОСОБА_14 лікувальна справа, вища категорія судової психіатрії (сертифікат №704, свідоцтво №22), 1 клас судового експерта (свідоцтво МОЗ України №76, наказ МОЗ України №418 від 18.02.2019, дійсне до 18.02.2024), стаж експертної діяльності 25 років, головний судовий експерт, кандидат медичних наук.

Сумніватися в компетенції даного експерта та наданого ним висновку у апеляційного суду немає підстав.

За такого, суд вважає, що зазначений висновок стаціонарної судово-психіатричної експертизи №77 від 18.04.2023 є належним та допустимим доказом, порядок отримання якого, як і його зміст, відповідають положенням статей 101, 102 КПК України.

Твердження апелянта щодо невідповідності цього доказу вимогам КПК України, не відповідають дійсності, оскільки висновок зроблено експертом, на підставі даних, наданих експерту для проведення експертизи.

За наведених підстав, вважати ці висновки експерта недопустимим доказом, у суду немає.

Висновок стаціонарної судово-психіатричної експертизи №77 від 18.04.2023 відповідає вимогам закону та вказує на те, що ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, в стані неосудності.

З урахуванням наведеного, у відповідності до вимог ст. 503 КПК України, органом досудового розслідування до суду направлено клопотання про застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру.

Суд першої інстанції, з урахуванням вимог ст. 512, 513 КПК України, провівши судовий розгляд справи в порядку, а саме перевіривши усі докази, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України.

Такий висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає законним, обґрунтованим та вмотивованим, оскільки він зроблений на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин даного кримінального провадження.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, відповідають фактичним обставинам справи та дослідженим в суді доказам.

Так, потерпіла ОСОБА_12 пояснила суду, що в будинку по АДРЕСА_2 проживають її батьки ОСОБА_15 і ОСОБА_10 , які у травні 2023 року були відсутні вдома, а вона наглядала за їх будинком. Якось вона прийшла до будинку і виявила, що вимкнено світло на стовпі, відігнуті грати на вікні спальні. Коли вона зайшла всередину будинку, виявила, що в кімнатах і на кухні безлад, в кухні і у спальні відкриті вікна. Вона включила відеозапис з камер відеоспостереження і побачила на ньому ОСОБА_7 , який вночі, близько 24.00 00.30 год., зайшов на подвір`я, пройшов у гараж, взяв там ломик, відігнув грати, вимкнув світло.

Зазначені пояснення підтверджуються протоколом огляду відеозапису, наявного на такому диску, де відображено ОСОБА_7 під час проникнення на територію домоволодіння і в будинок /а.с.83-88/.

Судом першої інстанції був переглянутий відеозапис і встановлено, що відображені у наведеному протоколі обставини та скріншоти відеозапису відповідають зафіксованому на відеозаписі і особа ОСОБА_7 дійсно є впізнаваною, тим більше для осіб, які добре його знають, як то потерпілі /а.с.93/.

Захисник, висловлюючи незгоду з цими висновком суду першої інстанції, зазначив, що при перегляді в суді відеозапису з оптичного диску убачається, що відео зображення є чорно-біле, низької якості, на зображенні видно тільки силует чоловіка в капюшоні на голові, зображення, є розпливчатим, не чітким, обличчя чоловіка не видно. Крім цього, потерпіла ОСОБА_12 в суді не змогла вказати на ознаки по яким вона на відео впізнала ОСОБА_7 .

Разом з тим, як вбачається з пояснень потерпілої ОСОБА_12 , наданих під час допиту в суді першої інстанції, вона упізнала ОСОБА_7 по статурі, по ході, по одягу. Також вказала, що у двох епізодах на відеозаписі чітко видно обличчя ОСОБА_7 . Пояснила, що вона його добре знає, тому що він майже щодня працював у її батьків. Коли вона показала відеозапис батькам, ті також без сумніву упізнали ОСОБА_16 . Вказала, що з будинку було викрадено два мобільних телефони, її та доньчин, а також гроші матері ОСОБА_10 в сумі до 1000 грн. Потім в поліції їй віддали мобільні телефони. Її мати ОСОБА_10 добровільно видала працівникам поліції відеозапис з камер відеоспостереження на її будинку, що підтверджується її письмовою заявою /а.с.82/.

Окрім того, свідок ОСОБА_17 пояснив суду, що ОСОБА_7 пропонував йому купити телефон Самсунг з розбитим екраном, але він відмовився, тому що у нього був свій. Підтвердив, що ОСОБА_7 дійсно тривалий час працював у сім`ї ОСОБА_11 і вони його знають.

Також, факт викрадення майна саме ОСОБА_7 підтверджується заявою ОСОБА_9 про добровільну видачу бувших у використанні мобільних телефонів, які йому дав для видачі брат ОСОБА_7 , пояснивши при тому, що викрав їх у будинку ОСОБА_10 .

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_18 пояснив суду, що був понятим при тому, як ОСОБА_19 видавав працівникам поліції мобільні телефони, при цьому також був його брат. Один з телефонів був ОСОБА_20 , інший Самсунг.

Сам ОСОБА_7 відмовився давати будь-які пояснення і відповідати на питання, але після допиту свідка ОСОБА_18 пояснив, що дійсно в його присутності видавав мобільні телефони, які викрав в будинку у ОСОБА_10 .

Щодо доводів захисника про те, що показання свідка ОСОБА_8 , суперечать письмовій заяві ОСОБА_9 про добровільну видачу мобільних телефонів, які йому надав для видачі брат ОСОБА_7 , спростовуються поясненнями самого ОСОБА_7 про те, що саме він видав викрадені мобільні телефони та заявою ОСОБА_9 , згідно якої, ці мобільні телефони він видає працівникам поліції на прохання його брата ОСОБА_7 (а.с. 52).

При цьому, свідок ОСОБА_21 вказав, що під час видачі викрадених мобільних телефонів були присутні як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_9 .

Таким чином встановлено, що ОСОБА_7 видав своєму брату ОСОБА_22 викрадені мобільні телефони, які в подальшому ОСОБА_22 видав працівникам поліції.

Крім того, факт таємного викрадення чужого майна ОСОБА_7 з проникненням у житло підтверджується сукупністю досліджених судом письмових доказів: а саме:

-протоколом огляду місця події домоволодіння ОСОБА_10 , згідно якого зафіксовано шлях, через який обвинувачений проник у будинок потерпілої та місця, звідки він викрав речі /а.с. 37-40/, фототаблицею до протоколу огляду /а.с. 41-45/.

- протоколом огляду речей виданих ОСОБА_9 мобільних телефонів, належних ОСОБА_12 /а.с.53-55/;

-протоколом визнання зазначених телефонів речовими доказами /а.с.56/;

-висновками товарознавчих експертиз № 1825/23 від 29.03.2023, згідно якого вартість пляшки віскі марки «Red Label» об`ємом 0,7 л станом на 07.03.2023 року складає 725 грн. /а.с.77-81/, та № 1753/23 від 28.03.2023, згідно якого вартість бувшого у використанні мобільного телефону марки Samsung моделі SM-A600FN/DS ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 золотистого кольору станом на 07.03.2023 складає 2 390 грн., а бувшого у використанні мобільного телефону марки IPhone моделі А1530 з ІМЕІ: НОМЕР_3 сріблястого кольору станом на 07.03.2023 складає 1 900 грн. /а.с.68-72/.

Суд першої інстанції, дослідивши письмові докази, висновки експертів, допитавши потерпілу, свідків, дійшов правильного висновку, що обставини, зазначені у клопотанні, підтверджуються належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами. Зазначені вище докази узгоджуються між собою та не містять жодних суперечностей.

З огляду на встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що факт вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло, вчинене в умовах воєнного стану, знайшов своє підтвердження.

З наданих суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_7 перебуває на обліку лікаря психіатра Врадіївської ЦРЛ з приводу недоумкуватості помірної розумової відсталості /а.с.128/. За характеристикою з місця проживання ОСОБА_7 проживає з мамою, скарг на нього не надходило.

Згідно висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи №77 від 18.04.2023, ОСОБА_7 потребує застосування примусових заходів медичного характеру надання стаціонарної психіатричної допомоги в примусовому порядку /а.с.114-120/.

Враховуючи що ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечні діяння у стані неосудності, що виключає застосування відносно нього покарання, то відповідно до ст. ст. 19, 92-94 КК України відносно ОСОБА_7 судом першої інстанції застосовано примусові заходи медичного характеру, а саме госпіталізація його до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом згідно рекомендації психіатричної експертизи, що буде достатнім для запобігання вчиненню ним повторних суспільно-небезпечних діянь.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 424, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 вересня 2023 року щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_23