Справа № 128/2285/15-к
ВИРОК

Іменем України

20 грудня 2023 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суд м. Вінниці Вінницької області в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» кримінальне провадження, відомості про яке внесені 20.04.2015 в ЄРДР за № 0000547 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Вінниця Вінницької області , не маючого на території України зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання, на час затримання фактично проживавшого АДРЕСА_1 , не працюючого, не одруженого, раніше судимого:

- 15.03.2001 вироком Замостянського районного суду м. Вінниці Вінницької області за ч.2 ст.140, ч.1 ст.145 КК України (в редакції 1960 року) до 4-х років позбавлення волі;

- 30.11.2001 вироком Полтавського районного суду Полтавської області за ч.1 ст.391 КК України до 4-х років позбавлення волі;

- 17.07.2007 вироком Вінницького районного суду Вінницької області за ч.2 ст.190, ч.3 ст.185 КК України до 3-х років позбавлення волі; звільнений умовно-достроково 23.10.2008 Вінницьким районним судом Вінницької області з невідбутим строком покарання 10 місяців 16 днів;

- 20.12.2021 вироком Вінницького міського суду Вінницької області за ч.1 ст.185 КК України, до 2-х місяців арешту; звільнений 18.04.2022 по закінченню строку покарання,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_4 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення умисних корисливих злочинів , останній раз 17 липня 2007 року вироком Вінницького районного суду за ч. 2 ст. 190, ч.3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, за що судимість у встановленому законом порядку не була знята та погашена в встановлений законом порядок , на шлях виправлення не став та знову вчинив умисний корисливий злочин.

Так, 20.04.2015 біля 00 год. 20 хв., обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи по АДРЕСА_2 , діючи умисно , повторно, з корисливого мотиву, спрямованого на викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, скориставшись відсутністю паркану, проникнув на територію домогосподарства АДРЕСА_3 , що належить потерпілому ОСОБА_5 . Перебуваючи на території вищевказаного домогосподарства, обвинувачений ОСОБА_4 за допомогою цегли розбив скло вхідних дверей, просунувши руку у вікно, відкрив замок дверей зсередини, відчинив двері та проник до вказаного будинку. Перебуваючи у будинку, обвинувачений ОСОБА_4 за допомогою драбини піднявся на другий поверх, де був помічений свідком ОСОБА_6 , який, з дозволу господаря тимчасово проживав у вказаному будинку. Свідок ОСОБА_6 заговорив до обвинуваченого ОСОБА_4 та зробив йому зауваження. В результаті чого обвинувачений ОСОБА_4 , усвідомлюючи те, що був помічений сторонньою особою, почав тікати з місця вчинення злочину , а свідок ОСОБА_6 схопив обвинуваченого ОСОБА_4 за капюшон куртки таким чином намагався його затримати. Проте, обвинувачений ОСОБА_4 вирвався від свідка ОСОБА_6 , стрибнув з другого поверху будинку на перший поверх , звідки відкрито викрав : електроболгарку «КРЕС», вартістю 1455 грн. та зварювальним апаратом «POCWELD MMA200» , вартістю 1576 грн.

Реалізувавши свій злочинний намір до кінця, обвинувачений ОСОБА_4 з місця вчинення злочину втік, розпорядившись викраденим майном на свій власний розсуд, чим завдав потерпілим майнової шкоди на загальну суму в 3031 грн.

10.07.2023 у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе винним за ч.3 ст.186 КК України у повному обсязі при обставинах викладених в обвинувальному акті, щиро розкаявся у скоєному. Суду показав, що дійсно вирішив викрасти чуже майно , оскільки не мав засобів для існування, в зв`язку з чим проходячи по АДРЕСА_2 , побачив будинок, в який вирішив проникнути та викрасти будь-яке майно . Так, 20.04.2015 біля 00 год. 20 хв., перебуваючи по АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу, скориставшись відсутністю паркану, проникнув на територію домогосподарства. Потім за допомогою цегли розбив скло вхідних дверей, просунувши руку в вікно, відкрив замок дверей зсередини, таким чином відчинивши двері, проник до будинку, де за допомогою драбини піднявся на другий поверх. На другому поверсі він був помічений чоловіком ,який зробив йому зауваження. Після чого, він стрибнув на перший поверх будинку, побачив біля виходу з будинку електроболгарку та зварювальний апарат, які вкрав та з місця вчинення злочину втік. В скоєному кається.

Потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_5 до судового засідання не з`явилися; попередньо потерпілий ОСОБА_7 подав до суду заяву , в якій вказав, що він претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_4 не має, просить розгляд справи проводити у його відсутності, при призначенні міри покарання покладається на розсуд суду (Т.1 а.с.148).

Враховуючи думку учасників судового провадження, відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, суд, визнав недоцільним досліджувати докази по кримінальному провадженню стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються. Суд визнав за необхідне обмежитись допитом обвинуваченого; дослідженням письмових доказів, які характеризують особу обвинуваченого; документи, для вирішення питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат. При цьому судом з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст встановлених досудовим слідством обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає, а також судом роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавлені можливості оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Судом установлено, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з проникненням у житло, вчинений повторно і його дії органом досудового розслідування вірно кваліфіковані за ч.3 ст.186 КК України.

При обранні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує дані, що характеризують його як особу, а саме який не одружений, однак має двох малолітніх дітей, до затримання офіційно не був працевлаштований, не має постійного зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання ; у лікарів психіатра та (або) нарколога на обліку не перебуває ; є раніше судимим за вчинення умисних корисливих злочинів; неодноразово перебував в розшуку по даному кримінальному провадженню.

Окрім того, суд бере до уваги і міркування потерпілого ОСОБА_7 , який щодо міри покарання обвинуваченому покладається на розсуд суду, тобто не наполягає на призначені судом суворого покарання.

В якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, у відповідності до ст. 66 КК України, суд визнає його щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченому, суд визнає рецидив кримінальних правопорушень.

Отже, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд керується вимогами ст. 65 КК України щодо законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; роз`ясненнями пунктів 1, 2, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», так само враховує характер, ступень тяжкості і суспільної небезпеки скоєного ним злочину; особи обвинуваченого; обставин, що пом`якшує та обтяжує його покарання.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання пов`язане з позбавленням волі, в зв`язку з тим, що його виправлення та перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, а тому суд вважає доцільним призначити обвинуваченим міру покарання в виді позбавлення волі в межах санкції статті.

Також, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 був затриманий по даному кримінальному провадженні 30.01.2023 (Т.2 а.с.15) та продовжує перебувати під вартою на підставі ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 31.10.2023.

Згідно із правовим висновком, який міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018, в справі №663/537/17, положення ч. 5 ст. 72 КК України щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч. 1 ст. 72 КК України, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч. 2 ст. 4 КК України. Якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону № 838-VIII). Якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч. 1 ст. 5 КК України). Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі. Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом України від 18 травня 2017 року № 2046-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» (далі - Закон № 2046-VIII), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається. Якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII (пряма дія Закону № 2046-VIII).

У відповідності до положень ч.5 ст. 72 КК України, (в редакції Закону №838-VIII від 26 листопада 2015 року), зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Як вбачається із протоколу затримання особи, на виконання ухвали (вироку) суду, 30.01.2023 о 09:00 год. ОСОБА_4 був затриманий працівниками поліції Відділу поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області по даному кримінальному провадженні (Т.2 а.с.15) та ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 30.01.2023 письмове клопотання прокурора задоволено; застосовано до обвинуваченого ОСОБА_4 , запобіжний захід у виді тримання під вартою (Т.2 а.с.28-30).

У зв`язку з тим, що обвинуваченим ОСОБА_4 вчинено злочин, передбачений ч.3 ст.186 КК України - 20.04.2015, тобто в період до 23.12.2015, суд вважає за необхідне обвинуваченому зарахувати в строк відбування покарання призначеного за цим вироком у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення та тримання під вартою в період з 30.01.2023 по день набрання вироком законної сили, із розрахунку, один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно ч.2 ст.124 КПК України, з обвинуваченого ОСОБА_4 підлягають до стягнення процесуальні витрати на користь держави за проведення у даному провадженні судової товарознавчої експертизи №504 від 27.05.2015 у розмірі 306,90 грн., оскільки вони доведені належними та допустимими доказами та визнані обвинуваченим.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні потерпілими не заявлявся.

Питання речових доказів у даному кримінальному провадженні слід вирішити відповідно до положень ст. 100 КПК України, а саме: капюшон чорного кольору та куртку чорного кольору, - повернути за належністю ОСОБА_4 .

Як роз`яснено у листі ВССУ «Про судову практику застосування судами першої інстанції та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою», згідно із рішенням ЄСПЛ у справі «Харченко проти України», в якому, зокрема, зазначено, що за відсутності чіткого положення, яке встановлювало б правило, коли і за яких умов взятий під вартою на стадії досудового розслідування має далі триматися під вартою на стадії судового розслідування, такий стан не відповідає критерію «передбачуваності закону» для цілей п. 1 ст. 5 Конвенції. Практика, яка склалася в умовах прогалин законодавства, коли особа може перебувати під вартою без визначення певного строку тримання, без конкретного правового положення або судового рішення, сама по собі суперечить принципу правової визначеності і захисту від свавілля, які є загальною ідеєю Конвенції принципу верховенства права (див. справу «Барановський проти Польщі») № 28358/95, п. п. 55-56, ЄКЛП 2000-III, та справу «Кавка проти Польщі» № 25874/94 п. 51, від 09.01.2001, справу «Фельдман проти України», № 76556/01 та № 3877904, п. 73 від08.04.2010)». У п. 75 цього ж рішення вказано, що хоча національний суд 15.10.2001 прийняв рішення про попереднє ув`язнення заявника, він не визначив подальший строк тримання під вартою і жодним чином не обґрунтував своє рішення. Це призвело до стану невизначеності підстав перебування заявника під вартою після цієї дати. У зв`язку з цим Суд нагадує, що тривале тримання під вартою без визначення в рішенні суду відповідних підстав є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленого в п. 1 ст. 5 (див. справа «Соловей і Зозуля проти України», п. 76, від 27.11.2008).

Аналізуючи наведені правові позиції ЄСПЛ, можна дійти висновку про те, що зазначення у вироку строку шляхом настання певної події, а саме набрання цим вироком законної сили не суперечитиме п. 74 рішення у справі «Харченко проти України». Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 115 КПК строки, встановлені КПК, обчислюються годинами, днями і місяцями. Строки можуть визначатися вказівкою на подію.

Отже, з врахуванням вищевказаного, суд вважає за необхідне застосований обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою - залишити до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст.ст.100, 349, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України та призначити покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України №838-VIII від 26.11.2015) зарахувати ОСОБА_4 у строк призначеного покарання за даним вироком , строк попереднього ув`язнення та тримання під вартою в період з 30.01.2023 по день набрання вироком законної сили, із розрахунку, один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Застосований відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою - залишити без зміни до набрання вироком законної сили.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , процесуальні витрати на користь держави за проведення у даному провадженні судової товарознавчої експертизи №504 від 27.05.2015 у розмірі 306 (триста шість) гривень 90 копійок.

Речові докази: капюшон чорного кольору та куртку чорного кольору, - повернути за належністю ОСОБА_4 .

Вирок суду може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення. Вирок суду з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду, відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Суддя: ОСОБА_8