Справа № 461/8195/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1107/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Берегомет Вижницького району Чернівецької області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на вирок Галицького районного суду м. Львова від 3 жовтня 2023 року у кримінальному провадженні про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком (з урахуванням ухвали Галицького районного суду м. Львова від 4 жовтня 2023 року про виправлення описки) ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 /сім/ років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з 03.09.2023, тобто з часу фактичного затримання, зарахувавши у строк відбування покарання термін перебування під вартою.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_7 до вступу вироку у законну силу - залишено без змін, але не більше ніж на 60 днів, починаючи з дати проголошення даного судового рішення (тобто до 01.12.2023).

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 02.09.2023 приблизно о 23.00 год., перебуваючи у внутрішньому дворику житлового будинку АДРЕСА_3 , діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, з метою безпідставного збагачення, підійшов до потерпілого ОСОБА_9 , який перебував поблизу свого транспортного засобу «ВАЗ 2105», та почав словесний конфлікт, який переріс у бійку, під час якої шляхом ривка, відкрито викрав в потерпілого сумку - барсетку чорного кольору, марки «Fashion Instinct», вартістю 200грн., в якій знаходився мобільний телефон марки «Xiaomi» моделі «Redmi 10» IMEI: НОМЕР_1 блакитно-сірого кольору, вартістю 6000грн., який знаходився в чохлі блакитно-сірого кольору, вартістю 200грн., всередині якого була сім - карта мобільного оператора «Київстар» із абонентським номером НОМЕР_2 , паспорт громадянина України, виданий на ім`я ОСОБА_9 , трудова книга з місця праці, три свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, водійське посвідчення, видане на ім`я ОСОБА_9 , пенсійне посвідчення, видане на ім`я ОСОБА_9 , ідентифікаційний податковий номер, виданий на ім`я ОСОБА_9 , які матеріальної цінності для потерпілого не становлять, а також гаманець чорного кольору, вартістю 300грн., в якому знаходились банківські картки «Приватбанк» та банку «Пумб», які матеріальної цінності для потерпілого не становлять, після чого з викраденим втік з місця події. Своїми умисними діями, ОСОБА_7 заподіяв потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 6700грн.

Не погоджуючись із цим вироком, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Галицького районного суду м. Львова від 3 жовтня 2023 року змінити, призначивши ОСОБА_7 більш м`яке покарання.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на те, що оскаржене рішення суду необхідно змінити, оскільки ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав і розкаявся у вчиненому, просив його суворо не карати. Він активно сприяв розкриттю злочину, відтак наявні обставини, що пом`якшують його покарання. Обвинувачений зазначає, що хоче стати на шлях виправлення і, хоча він вчинив кримінальне правопорушення, однак до його вчинення не готувався. Він наміру вчиняти злочин не мав, усе трапилося раптово. Крім цього, ОСОБА_7 попросив вибачення у потерпілого.

Просить взяти до уваги, що покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засудженого.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, зазначивши, що така не ґрунтується на вимогах закону.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 186 КК України, а саме як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

З огляду на указану мету й принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог кримінального закону та врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, характер та обставини вчиненого злочину; дані про особу ОСОБА_7 , зокрема те, що він неодружений, на утриманні дітей чи будь-яких інших осіб не має, з середньою освітою, офіційно не працює, підробляє на будівництві, раніше неодноразово судимий, в тому числі за вчинення корисливих злочинів, судимість якого не знята та не погашена у встановленому законом порядку; щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання; відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З огляду на те, що покарання має на меті не лише кару за вчинене кримінальне правопорушення, а в першу чергу виправлення особи винного та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, ураховуючи, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше був неодноразово засуджений за вчинення, у тому числі, корисливих злочинів, однак належних висновків для себе не зробив та після відбуття покарання за попереднім вироком знову вчинив умисний корисливий злочин проти власності, що свідчить про сталість його злочинної поведінки, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для застосування до останнього більш м`якого розміру покарання, аніж призначене судом першої інстанції, та апеляційна скарга не містить належних обґрунтувань на спростування таких висновків.

Стосовно покликання сторони захисту на те, що ОСОБА_7 попросив вибачення у потерпілого, при цьому відкрито викрадені у ОСОБА_9 речі йому повернуто, тобто спричинені злочином збитки відшкодовані у повному обсязі, то, на переконання колегії суддів, повернення потерпілому відкрито викраденого у нього майна свідчить про належне проведення досудового розслідування уповноваженими особами, але не про бажання обвинуваченого виправити наслідки своїй дій. Зокрема, як слідує з матеріалів справи, потерпілий ОСОБА_9 був змушений звертатися із заявою про вчинення грабежу у правоохоронні органи. У ході проведення досудового розслідування було встановлено, що грабіж вчинив ОСОБА_7 та вилучено у нього викрадені речі, які в подальшому слідчим були повернуті потерпілому. Таким чином, відшкодування завданої злочином шкоди не було проявом добровільного волевиявлення обвинуваченого. Окрім цього, матеріали справи не містять жодних даних про те, що ОСОБА_7 намагався допомогти потерпілому будь-яким чином оговтатись від пережитого чи загладити свою провину.

При цьому у судовому засіданні в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_9 у вирішенні питання щодо призначення обвинуваченому покарання поклався на розсуд суду, про примирення з ОСОБА_7 не заявляв.

Не є підставою для застосування щодо обвинуваченого більш м`якого розміру покарання покликання на те, що ОСОБА_7 не готувався до вчинення злочину, умисел на скоєння такого у нього виник раптово, оскільки наведена обставина не належать до переліку обставин, які пом`якшують покарання, визначених ч. 1 ст. 66 КК України.

Що стосується покликання захисника на щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, то вказана обставина була врахована судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 4 ст. 186 КК України.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. ст. 50, 65 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування чи зміну оскарженого вироку, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.

Ураховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів апеляційного суду, оскаржений вирок є законним й обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційних вимог немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Галицького районного суду м. Львова від 3 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4