справа № 361/4287/18
провадження № 1-кс/361/1508/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2023 м. Бровари

Слідчий суддя Броварський міськрайонний суд Київської області ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні клопотання про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000760 від 09.04.2015, -

ВСТАНОВИВ:

19.09.2023 ОСОБА_5 звернулась до слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області з клопотанням про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000760 від 09.04.2015.

Клопотання обґрунтоване наступним.

Ухвалою слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2023 року (справа № 361/4287/18, пр. №1-кс/361 /987/23) (далі також - «Ухвала про накладення арешту») задоволено клопотання прокурора Броварської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному 09.04.2015 до ЄРДР за №0000760 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 197-1, ч. 1 ст. 239 (чинна до 01.07.2020), ч. 1 ст. 364 (чинна з 04.06.2014 до 01.07.2020) Кримінального кодексу України (далі також - «КК України») та накладено арешт на ряд земельних ділянок.

Вказаною ухвалою, зокрема, накладено арешт на належну скаржнику на праві власності земельну ділянку з кадастровим номером :04:007:1752, що розташована у Київській області, Бориспільському районі, Гнідинська сільська рада, ОК «СТ «Стадне», площа якої становить 0,064 га.

Зазначена земельна ділянка належить мені на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки №4 від 10.01.2012, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 436191 та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Вказані документи оформлені на моє дівоче прізвище скаржника « ОСОБА_6 », яке після одруження змінилося на « ОСОБА_7 », що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб, наявного в матеріалах справи.

Однак, заявник звертає увагу на те, що в ухвалі про накладення арешту не викладено підстав для накладення арешту, окрім як притаманність земельній ділянці ознак речового доказу, не зрозуміло у чому ж співрозмірність, розумність та виключність накладення арешту, так як таке втручання, яке створює мені як власнику надмірний тягар відповідальності за дії інших осіб, може виправдовувати чиї-небудь інтереси.

Судом не було враховано, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки та правомірно нею володіє. Наклавши арешт на земельну ділянку, суд наклав на ОСОБА_5 як на власника надмірний тягар через дії посадових осіб, які прокурор вважає незаконними, тим самим намагаючись перекласти ризики виправлення помилок держави на ОСОБА_5 ..

Крім того, в ухвалі про накладення арешту стверджується, що громадяни вступали в кооператив СДТ «Стадне» м. Київ з 1990 року для виділення земельних ділянок, який звертався до колгоспу ім. Щорса (в колишньому Броварський район Київської області) про виділення земельної ділянки членів кооперативу - працівників 9-ти заводів.

У своїй заяві ОСОБА_5 зазначила, що кооператив «Стадне» м. Київ не має відношення до ОК «СТ «Стадне», яке знаходиться у іншому місці - селі Гнідин Київської області з моменту його створення. Не існує жодного документа про виділення особам, які самовільно захопили земельні ділянки ОК «СТ «Стадне», як про це написано в ухвалі про накладення арешту. Окремі члени СК «Вікторія-Плюс», як і сам кооператив звертались з позовними вимогами до судів різної юрисдикції з метою визнання незаконним договору оренди ОК «СТ «Стадне».

Крім того, арешт накладено у 2023 році, через 8 років з моменту початку розслідування кримінальної справи та через 15 років з моменту надання в оренду земельної ділянки кооперативу.

Враховуючи вищевикладене, в судовому засіданні захисник ОСОБА_5 просив слідчого суддю скасувати арешт, накладений на земельну ділянку з кадастровим номером :04:007:1752 площею 0,064 га., що належить заявнику на праві власності.

В судовому засіданні прокурор просив суд відмовити в задоволенні заявленого клопотання.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Статтею 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження (ч. 1 ст. 131 КПК України).

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням. (ч. 3 ст. 132 КПК України).

У відповідності до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про наявність у заявника права на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна.

Так, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Слідчий суддя звертає увагу на те, що ОСОБА_5 , на підтвердження свого права власності на спірну земельну ділянку, посилається на Договір купівлі-продажу земельної ділянки №4 від 10.01.2012, однак не надала суду копію відповідного договору.

Як вказує прокурор в судовому засіданні, на теперішній час тривають слідчі дії, фактично мета заходу забезпечення кримінального провадження в повному обсязі не досягнута, підозра не пред`явлена, проте в матеріалах кримінального провадження достатньо даних для встановлення істини в кримінальному провадженні.

Аналізуючи матеріали провадження слідчий суддя приходить до висновку, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на данній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити достатність підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Поряд з цим слідчий суддя зауважує, що накладений арешт на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, хоча власник обмежується у реалізації всіх правомочностей права власності, такий захід є тимчасовим, а тому відповідні обмеження є розумними і співмірними, з огляду на завдання кримінального провадження та, з урахуванням досліджених обставин в цьому кримінальному провадженні, потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи з метою виконання завдань кримінального провадження.

Керуючись ст.ст. 170, 171-174, 309, 372, КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання про скасування арешту майна відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом 5 (п`яти) днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 05.12.2023.

Слідчий суддя ОСОБА_8