ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 756/15077/21

провадження № 51-2680км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України(далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту взяття під варту, а саме із 07 вересня 2021 року.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили, залишено без зміни.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 9598,29 грн та 200 000 грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Київський апеляційний суд ухвалою від 01 лютого 2023 року вирок місцевого суду залишив без зміни.

За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, 18 липня 2021 року близько 18:00 між ОСОБА_7 і ОСОБА_9 , які були в стані алкогольного сп`яніння та перебували на кухні квартири АДРЕСА_1 , у якій проживав ОСОБА_7 , а саме за адресою АДРЕСА_2 , виник конфлікт, у ході якого ОСОБА_7 завдав ОСОБА_9 не менше двох ударів ногою та рукою в обличчя, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження у вигляді внутрішньочерепної травми з крововиливами під оболонки головного мозку, внаслідок якої ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у приміщенні Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги.

Місцевий суд кваліфікував дії засудженого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК як умисне нанесення тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть ОСОБА_9 .

Вимоги та доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у місцевому суді. Покликається на те, що місцевий суд, ухвалюючи вирок, не мав прямих доказів винуватості засудженого в заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_9 . Крім того, наголошує на відсутності причинно-наслідкового зв`язку між діями

ОСОБА_7 , спрямованими на самозахист, та настанням смерті ОСОБА_9 . Стверджує, що місцевий суд безпідставно взяв до уваги висновок судово-медичної експертизи від 26 серпня 2021 року № 021-2153-2021, який, на думку сторони захисту, є недопустимим доказом, оскільки його складено на підставі недостовірних даних. Також зазначає, що не досліджено історії хвороби потерпілого ОСОБА_9 , якому після госпіталізації було проведено оперативне втручання. Вказує, що йому вводилися сильнодіючі речовини, які могли бути несумісними з алкоголем або іншими токсичними речовинами та могли призвести до негативної реакції. Посилається на те, що потерпілий після проведення нейрохірургічної операції прожив у реанімації ще кілька днів і причиною смерті, згідно з медичною картою хворого, є зупинка серця. Зазначає, що лікарі, які проводили операцію ОСОБА_9 , не були допитані як свідки. Вказує, що місцевий суд необґрунтовано відмовив стороні захисту в забезпеченні доказів, проведенні повторної експертизи та виклику свідків захисту. У свою чергу суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги засудженого та обмежився загальними фразами про належність і допустимість доказів, що підтверджують винуватість засудженого.

Позиції учасників судового провадження

Захисник та засуджений підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити.

Прокурор не підтримав доводів, зазначених у касаційній скарзі захисника, і просив залишити її без задоволення.

Іншим учасникам судового провадження було повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, проте в судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про відкладення судового розгляду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, засудженого та прокурора, перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, дослідивши матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.

Згідно з вимогами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Натомість зазначені обставини, на які посилається в касаційній скарзі захисник, були предметом перевірки в судах першої та апеляційної інстанцій.

За приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Під час перегляду судових рішень судом касаційної інстанції у межах передбачених законом повноважень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість

ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено. Ці висновки підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.

Статтею 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 89 КПК суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення.

Місцевий суд належним чином вирішив питання допустимості всіх доказів

у провадженні. Дотримуючись положень ст. 94 КПК, суд оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого переконання про те, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, доведена поза розумним сумнівом.

Так, відповідно до вироку, місцевий суд ґрунтовно проаналізував докази у їх сукупності та взаємозв`язку і зазначив, що критично оцінює показання ОСОБА_7 , надані ним у судовому засіданні, про те, що в момент намагання ОСОБА_9 повалити його на підлогу він випадково завдав йому удару коліном у голову. Суд першої інстанції зазначив, що ці показання спростовуються фактичними даними, що містяться: у висновку експерта від 26 серпня 2021 року № 021-2153-2021 щодо тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_9 ; показаннях експерта ОСОБА_10 , який зазначив, що тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть ОСОБА_9 , останній міг отримати лише від сильного, цілеспрямованого удару в обличчя, більш вірогідно - від удару коліном і менш вірогідно - від удару кулаком.

У цьому аспекті суд не взяв до уваги фактичних даних, що містяться у протоколі проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 , вказавши, що продемонстрована засудженим амплітуда завдання удару в голову суперечить відомостям, викладеним у висновку експерта від 26 серпня 2021 року № 021-2153-2021 щодо тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_9 , і роз`ясненням самого експерта стосовно сили та механізму завданого удару, який і міг би спричинити такі ушкодження.

Крім того, місцевий суд спростував версію ОСОБА_7 про те, що він не мав умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , а вдарив останнього з метою захистити себе від його неправомірних дій, оскільки той завдав йому тілесних ушкоджень та мав намір заподіяти удар ножем.

Так, за результатами дослідження в місцевому суді фотознімків ОСОБА_7 , які зроблено 21 липня 2021 року, тобто через три дні після того, як, за версією засудженого, ОСОБА_9 завдав йому ударів, а також висновку експерта від

26 серпня 2021 року № 021-2153-2021, суд обґрунтовано зазначив, що досліджені фотознімки не містять будь-яких видимих ушкоджень на обличчі засудженого, зокрема синців або саден. А з дослідної частини вищевказаного висновку експерта, крім ушкоджень на обличчі потерпілого, експертом у ході зовнішнього дослідження не знайдено будь-яких інших ушкоджень та особливостей, хоча, зважаючи на версію засудженого про заподіяння йому ОСОБА_9 чотирьох ударів, на руках останнього й на обличчі ОСОБА_7 мали б бути сліди таких фізичних впливів, зокрема пошкодження шкірного покриву, однак в обох випадках вони відсутні.

На підставі вказаного суд обґрунтовано спростував показання свідка

ОСОБА_11 про наявність на обличчі ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, зокрема синців/саден, оскільки такі показання суперечать вищевказаним доказам та не підтверджені жодними іншими фактичними даними.

У цьому аспекті місцевий суд зауважив, що матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що ОСОБА_7 звертався за медичною допомогою після завдання йому ударів ОСОБА_9 , як і не повідомляв лікарю швидкої медичної допомоги або ж працівникам поліції про намагання ОСОБА_9 завдати йому удару ножем. При цьому свідку ОСОБА_11 засуджений розповів лише про сутичку під час вживання алкогольних напоїв.

На підставі вищевказаного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 як ознак необхідної оборони, так і перевищення її меж та водночас про наявність в останнього умислу, спрямованого на заподіяння тілесного ушкодження ОСОБА_9 .

Верховний Суд погоджується з вищевказаними висновками місцевого суду та з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема, кількість і характер тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, вважає, що ОСОБА_7 умисно завдав не менше двох ударів рукою та ногою в обличчя ОСОБА_9 , однак ставлення засудженого до наслідків у вигляді смерті потерпілого характеризується необережністю, а тому дії ОСОБА_7 суд правильно кваліфікував як заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК).

Сукупність наведених у вироку доказів є достатньою та підтверджує правильність висновків суду першої інстанції стосовно доведеності винуватості ОСОБА_7 саме в заподіянні тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_9 , що спричинило його смерть. Суд належним чином дослідив докази у справі, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку, з якою погодився апеляційний суд. Докази, наведені у вироку, узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо належності, допустимості, достовірності, а тому суд правильно обґрунтував ними обвинувачення ОСОБА_7 та, визнавши його винуватим, кваліфікував дії за зазначеним у вироку законом України про кримінальну відповідальність.

Доводи захисника про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам статей 370, 419 КПК безпідставні та спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення і матеріалами кримінального провадження.

Ухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку, та повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Указаних положень закону судом апеляційної інстанції під час перегляду вироку дотримано.

Апеляційний розгляд справи проведено в межах поданої апеляційної скарги,

з урахуванням вимог кримінального процесуального закону.

Як видно з оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції, обмежившись аналізом у своїй ухвалі доказів, досліджених судом першої інстанції, і висновків цього суду, не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду, оскільки погодився з оцінкою доказів, наданою місцевим судом, а отже, застосована ним процедура не суперечила встановленим у статтях 22, 23 КПК засадам змагальності та безпосередності дослідження показань, висновків експертів, речей і документів.

Крім того, колегія суддів, перевіривши доводи засудженого та захисника про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання ОСОБА_7 , лікаря швидкої медичної допомоги, а також те, що потерпілий був у стані алкогольного сп`яніння, неодноразово падав і, на думку сторони захисту, його смерть настала після оперативного втручання лікарів, однак у своєму висновку експерт не врахував цих обставин, що, на переконання сторони захисту, є підставою для проведення нової судово-медичної експертизи для встановлення причини смерті потерпілого ОСОБА_9 , визнала такі доводи безпідставними, оскільки вони спростовуються наведеними у вироку висновками суду першої інстанції.

З такими висновками погоджується і суд касаційної інстанції, оскільки місцевий суд ретельно проаналізував фактичні дані, що містяться, зокрема, у висновку експерта від 26 серпня 2021 року № 021-2153-2021, у сукупності з показаннями ОСОБА_7 , експерта ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 , протоколом проведення слідчого експерименту за участю засудженого та іншими доказами, дійшовши обґрунтованого висновку про винуватість засудженого в інкримінованому йому злочині. При цьому факт того, що смерть ОСОБА_9 настала через декілька днів у реанімації не спростовує висновків місцевого суду, з якими погодився суд апеляційної інстанції, про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями засудженого та настанням смерті потерпілого, оскільки такий зв`язок підтверджується сукупністю наведених в оскаржуваних судових рішеннях доказів, які визнані допустимими й належними.

А доводи захисника про те, що під час оперативного втручання потерпілому обов'язково вводились сильнодіючі речовини, які могли бути несумісними з алкоголем або іншими токсичними речовинами й могли дати негативну реакцію,

є безпідставними, та докази на обґрунтування такої позиції сторони захисту в матеріалах відсутні.

Також неспроможними є доводи касаційної скарги про те, що висновок експерта від 26 серпня 2021 року № 021-2153-2021 не відповідає фактичним даним, які містяться в медичній карті ОСОБА_9 № 14782.

Як убачається з матеріалів судової справи, сторона захисту не заявляла відповідно до вимог ст. 160 КПК про доступ до оригіналу медичної карти стаціонарного хворого

№ 14782. При цьому з висновку експерта від 26 серпня 2021 року № 021-2153-2021

(т. 1, а.к.п. 116-119) видно, що предметом дослідження експерта була медична карта

№ 14782.

Зважаючи на вищевказане, відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або під час здійснення судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами (постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 27 січня 2020 року

у справі № 754/14281/17, провадження № 51-218кмо19, номер у ЄДРСР 87298256).

Призначене ОСОБА_7 покарання, на думку колегії суддів, є справедливим.

Відповідно до статей 414, 438 КПК скасування судового рішення з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого можливе лише за умови, якщо таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Крім того, як видно із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту судового рішення, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_7 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.

Інші доводи захисника, що стосуються оцінки фактичних обставин та дослідження доказів, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.

У касаційній скарзі містяться також інші аргументи сторони захисту, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Наведені у касаційній скарзі доводи не ставлять під сумнів правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях і не містять переконливих обґрунтувань, які би давали підстави Верховному Суду безспірно стверджувати, що ці судові рішення постановлено без додержання вимог статей 370, 374, 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які були б підставами для зміни або скасування судових рішень, не встановлено, а тому касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 ? без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3