16.11.2023 Єдиний унікальний номер 205/1719/21
1-кп/205/121/23
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000122 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кіровське, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, громадянина України, маючого середню освіту, розлученого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, -

за участю учасників кримінального провадження:

за участю прокурора ОСОБА_4

потерпілої ОСОБА_5

представника потерпілої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 , згідно рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 07.09.2012 року зобов`язаний виплачувати аліменти на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в твердій грошовій сумі в розмірі 800 (вісімсот) гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 21 серпня 2012 року. Згідно з заочним рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15.06.2018 року змінено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 23.04.2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Проте, ОСОБА_3 , будучи обізнаним про рішення суду, встав на шлях злісного ухилення від сплати аліментів.

Маючи відомості про необхідність сплати присуджених судом аліментів з моменту набрання рішенням Магдалинівського районного суду законної сили, починаючи з 01.08.2020 року до 01.02.2021 року почав злісно ухилятись від сплати аліментів, іншої будь-якої матеріальної допомоги не надавав, достовірно знаючи про необхідність виплати аліментів, усвідомлюючи протиправність своєї поведінки, маючи намір, спрямований на злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини, тривалий час не виконував в добровільному порядку покладені на нього судовим рішенням зобов`язання по виплаті аліментів, жодних виплат по аліментам на утримання неповнолітнього сина не здійснював та іншої допомоги не надавав, в Дніпровський міський центр зайнятості не звертався та заходів до працевлаштування не приймав, протипоказань за станом здоров`я до працевлаштування та інших поважних причин для відмови в працевлаштуванні не мав. Також, на попереджувальні листи Новокодацького ВДВС погасити заборгованість і сплачувати аліменти ОСОБА_3 не реагував, продовжуючи ухилятись від сплати аліментів, аліменти на користь ОСОБА_5 , на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не виплачував, подарунків не дарував та іншої матеріальної допомоги дитині не надавав. В результаті чого утворилась заборгованість по сплаті аліментів за період з серпня 2020 року по лютий 2021 року в сумі 15 531 грн., що сукупно перевищує суму відповідних платежів за три місяці. Так, згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Новокодацькому та Чечелівському районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) у ОСОБА_3 утворилась заборгованість:

в період з серпня 2020 року по січень 2021 року - 12 345,00 грн.;

в період з січня 2021 року по лютий 2021 року - 3 186,00 грн.

Станом на 01.02.2021 року загальна сума заборгованості по сплаті аліментів ОСОБА_3 складає 71 928 грн. 97 коп.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що суть обвинувачення йому зрозуміла, свою вину у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення не визнав. В обґрунтування не визнання своєї вини пояснив, що про рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 07.09.2012 року та 15.06.2018 року йому було відомо. Зазначив, що грошові кошти в сумі 20 000 грн. у нього були на банківській картці, однак в рамках виконавчого провадження на грошові кошти був накладений арешт, а тому він не міг розпоряджатися своїми коштами, а оскільки в той період він проходив навчання, можливості працювати у нього не було. Зазначив, що державний виконавець перерахував арештовані кошти в рахунок погашення боргу по аліментам, однак не за спірний період. Пояснив, що після ухвалення рішення суду про стягнення з нього аліментів він офіційно працював, та з бухгалтерії підприємства повинні були відраховуватися аліменти на утримання дитини. Обвинувачений в судовому засіданні не заперечував, що є борг зі сплати аліментів на утримання дитини, однак він не погоджується з сумою боргу, разом з тим частково аліменти на утримання дитини сплачуються, а в повному обсязі сплачувати аліменти на утримання дитини не було і не має матеріальної можливості. Крім того, обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні стверджував, що у нього не було злісного умислу на ухилення від сплати аліментів, зазначивши, що він не ухилявся від сплати аліментів, а утворення заборгованості по аліментам пояснив незадовільною роботою державного виконавця, а також бухгалтерії підприємства, на якому він був офіційно працевлаштований певний період часу. На даний час він офіційно працевлаштований, отримує заробітну плату, буде сплачувати аліменти. Окрім цього, зазначив, що він не згоден з сумою заборгованості по аліментам, вважає її спірною.

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона з ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі, у 2012 році вона звернулася до суду з позовною заявою про стягнення аліментів на утримання дитини. Після ухвалення судового рішення обвинувачений аліменти на утримання дитини частково сплачував, однак не в повному обсязі, у спірний період з серпня 2020 року по лютий 2021 року жодних виплат не було здійснено. Пояснювала, що обвинувачений ОСОБА_3 з дитиною не спілкується, подарунки не дарує, не приймає участі у вихованні сина.

Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушення не визнав, на підтвердження встановлених судом обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення свідчать докази надані стороною обвинувачення та дослідженні судом під час судового розгляду у порядку ст. 94 КПК України:

- заява адвоката ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , до ВП № 3 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 01 лютого 2021 року, на підставі якої 04.02.2021 року внесено відомості до ЄРДР за № 0000122 попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення ст.164 ч.1 КК України;

-свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , згідно якого ОСОБА_5 13 грудня 2006 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , шлюб між ними розірвано рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області;

-свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 11.11.2014 року, згідно якого ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_8 , батьками якого є ОСОБА_8 та ОСОБА_5 ;

-рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2012 року, згідно якого з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 стягуються аліменти на утримання дитини сина ОСОБА_8 , в твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 21.08.2012 року;

-заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15.06.2018 року, яким змінено розмір аліментів, які стягуються із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 на утримання сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 23.04.2018 року до досягнення дитиною повноліття;

-виконавчий лист Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області, виданого 13.08.2018 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 на утримання сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 23.04.2018 року до досягнення дитиною повноліття

-постанова про відкриття виконавчого провадження від 14.01.2019 року;

-постанова державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 13.06.2019 року;

-викликами державного виконавця на ім`я ОСОБА_3 з вимогою термінової сплати заборгованість зі сплати аліментів, або надання підтверджуючих документів про сплату;

-довідка-розрахунок зі сплати аліментів ОСОБА_3 , згідно якої заборгованість останнього по аліментам станом на 01.02.2023 року на загальну суму 98 805 гривень 69 копійок.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , який є державним виконавцем Новокодацького відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, який заступив на посаду замість державного виконавця, який певний час вів виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_3 аліментів, пояснив, що державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за місцем мешкання боржника. Протягом всього часу перебування виконавчого листа на виконанні державним виконавцем здійснювалися всі заходи для належного виконання рішення суду. Вказав, що ОСОБА_3 надсилалися неодноразові виклики, останній з`явився за викликом 03.11.2020 року, у нього відібрано пояснення. Державний виконавець зазначив, що ОСОБА_3 був повідомлений про розмір заборгованості зі сплати аліментів та попереджений про кримінальну відповідальність у разі злісного ухилення від сплати аліментів. Письмового підтвердження щодо отримання ОСОБА_3 викликів до ДВС у нього не має, але всі листи було направлено рекомендованою кореспонденцією. Також свідок стверджує, що ОСОБА_3 було відомо про необхідність сплати аліментів, а також було відомо про наслідки. Крім того, вказав, що у період з серпня 2020 року по лютий 2021 року ОСОБА_3 жодних виплат зі сплати аліментів не здійснював, натомість за інший період частково сплачував заборгованість, яка була врахована у розрахунок зі сплати аліментів (ВП 58068956).

Суд вважає за необхідне відмітити, що безпосереднім об`єктом даного кримінального правопорушення є суспільні відносини, що забезпечують захист майнових інтересів неповнолітніх або непрацездатних дітей. З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення полягає в бездіяльності, а саме, злісному ухиленні від виконання батьками своїх обов`язків, у тому числі, ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей.

Доводи сторони захисту про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, про те, що об`єктивна сторона в обвинувальному акті не розкрита, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне.

Так, об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 164 КК України, є право неповнолітніх дітей на повноцінне життя та всебічний (фізичний, психічний і соціальний) розвиток.

Предметом кримінального правопорушення, яке аналізується, є кошти, що за рішенням суду підлягають сплаті на утримання дітей.

З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ст.164 КК України, може бути вчинене у формі злісного ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).

Під злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дітей (аліментів) слід розуміти будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи без повідомлення державного виконавця, приватного виконавця тощо), які призвели до виникнення заборгованості зі сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів.

При цьому, для встановлення ознаки злісності немає значення, чи такі дії винної особи виражались у прямій відмові від виконання покладених на неї обов`язків, чи мали форму пасивного ігнорування, уявної неспроможності або необізнаності про необхідність їх виконання, оскільки всі ці обставини у будь-якому випадку призводять до ухилення від сплати коштів на утримання дітей.

Обставини кримінального правопорушення свідчать про злісне ухилення ОСОБА_3 від сплати аліментів, а його доводи щодо невизнання своєї вини, суд вважає неспроможними у зв`язку з тим, що вказані ним обставини, хоча і мали місце, але, на думку суду, не перешкоджали йому виконувати свої обов`язки по утриманню дитини.

Як і твердження обвинуваченого ОСОБА_3 про те, що неналежне виконання державним виконавцем своїх обов`язків по контролю за сплатою аліментів, призвело до неправильного нарахування суми заборгованості по аліментам, на думку суду жодним чином не виправдовує дії обвинуваченого, оскільки останній був обізнаний про свої обов`язки сплачувати аліменти, однак ухилявся від їх виконання.

Під час розгляду справи, судом не встановлено обставин, які б перешкоджали ОСОБА_3 протягом тривалого часу належним чином виконувати покладені на нього законом обов`язки щодо утримання своєї неповнолітньої дитини, що свідчить про злісність ухилення від аліментних зобов`язань.

За змістом ст. 27 Конвенції ООН та вимог ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» саме батьки несуть основну відповідальність за забезпечення фінансових можливостей та умов життя, необхідних для розвитку дитини, яка потребує піклування кожного дня, а тому, навіть у випадку тимчасової втрати доходу, батьки зобов`язані невідкладно вжити всіх необхідних заходів для її належного забезпечення, зокрема шляхом працевлаштування на іншу роботу чи звернення до центру зайнятості. В той же час, на думку суду, обвинувачений ОСОБА_3 не вчиняв будь-яких заходів для належного матеріального забезпечення своєї неповнолітньої дитини. Крім того, під час судового розгляду не встановлено обставин, які б не дозволили обвинуваченому ОСОБА_3 протягом тривалого часу виконувати належним чином покладені на нього законом обов`язки щодо утримання своєї неповнолітньої дитини.

Доводи сторони захисту, викладені в письмовому клопотанні, про недопустимість усіх зібраних у справі доказів через відсутність підпису на постанові про призначення прокурора та закриття кримінального провадження на підставі ч.1 п.3 ст.284 КПК України не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Змагальність процесу передбачає свободу сторін у висловленні своїх заперечень, у тому числі щодо допустимості тих чи інших доказів. Це, зокрема, прямо випливає зі змісту ч. 3 ст. 89 КПК України, яка передбачає, що сторони кримінального провадження мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими. Цьому праву кореспондує відповідний обов`язок іншої сторони довести допустимість такого доказу (ч. 2 ст. 92 КПК України).

Критеріями допустимості доказів є належне процесуальне джерело, належний суб`єкт збирання доказів та належна процесуальна форма.

Розумно очікувати сумлінної процесуальної поведінки не тільки від сторони обвинувачення, але й від сторони захисту. Тому, якщо сторона захисту, ознайомившись із відкритими їй матеріалами досудового розслідування, виявила, що усі докази у справі зібрані під процесуальним керівництвом неналежного суб`єкта, через відсутність підпису у постанові про призначення прокурора, під час судового розгляду заявить клопотання про визнання доказів недопустимими.

Так, в судовому засіданні, яке мале місце 02.11.2021 року, після дослідження письмових доказів зі сторони обвинувачення, виявлено, що до матеріалів кримінального провадження прокурором долучена постанова про призначення групи прокурорів від 04.02.2021 року у кримінальному провадженні № 0000122 без підпису заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_10 на що прокурор ОСОБА_4 повідомила, що дійсно при виконання ст.290 КПК України, при ознайомленні обвинуваченим з матеріалами досудового розслідування, було надано не підписану заступником керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_10 постанову про призначення групи прокурорів від 04.02.2021 року. При цьому, прокурор ОСОБА_4 зазначила, що вказаний документ насправді був проектом постанови, який дізнавач СВ ВП №3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_11 помилково підшив до матеріалів кримінального провадження. Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні стверджувала, що оригінал вказаної постанови був в наявності та вона надасть суду оригінал документу.

Між тим, суд зазначає, що під час виконання вимог ст.290 КПК України, обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі ознайомився із матеріалами досудового розслідування, при цьому, жодних заяв, зауважень та клопотань, в тому числі, про відсутність підпису на постанові про призначення прокурора у кримінальному провадженні заявлено не було. Натомість, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 , який діє на підставі договору про надання правової допомоги № 22/1-2021, лише 07.12.2021 року подав клопотання про визнання всіх доказів недопустимими з вищезазначених підстав, в той час, як залучений він був до участі в справі на початку судового розгляду в судовому засіданні, яке відбувалося 15.09.2021 року, ознайомившись перед цим з матеріалами кримінального провадження, заяв та клопотань з цього приводу не подавав, а вперше поставив під сумнів легітимність процесуальних дій прокурора, а звідси і допустимість доказів, отриманих під час досудового розслідування, вже після допиту потерпілої, дослідження письмових доказів.

Крім того, в ході судового розгляду прокурором ОСОБА_4 був наданий та досліджений судом оригінал постанови про призначення групи прокурорів від 04.02.2021 року з підписом заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_10 (Т. 1, а.с.195).

Судом встановлено, що вказана постанова відповідає передбаченим КПК вимогам до процесуального рішення у формі постанови, в тому числі підписана службовою особою, яка її прийняла.

Окрім цього, розглянувши та задовольнивши клопотання сторони захисту, для з`ясування обставин відсутності підпису заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_10 на постанові про призначення групи прокурорів від 04.02.2021 року, а також з приводу надання прокурором ОСОБА_4 в судовому засіданні оригінала вказаної постанови, судом викликались для допиту в судове засідання в якості свідків прокурор ОСОБА_10 , який в судове засідання не з`явився, та дізнавач ОСОБА_12 , який був допитаний в судовому засіданні.

Так, в судовому засіданні дізнавач ОСОБА_12 підтвердив, що постанова про призначення групи прокурорів від 04.02.2021 року з підписом заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_10 існувала, та через завантаженість, при оформленні матеріалів кримінального провадження, він випадково підшив постанову без підпису. Окрім цього, допитаний вдруге в судовому засіданні дізнавач ОСОБА_11 підтвердив, що ним дійсно був виявлений у своєму службовому кабінеті оригінал вказаної постанови та переданий прокурору ОСОБА_4 .

Окрім вищезазначеного, відсутність у суду сумнівів щодо повноважень прокурора ОСОБА_4 також підтверджується проектом постанови про призначення групи прокурорів від 04.02.2021 року, який долучений до матеріалів кримінального провадження та надавався обвинуваченому на ознайомлення при виконанні ст.290 КПК та витягом з ЄРДР по кримінальному провадженню № 0000122 від 04.02.2021 року, де у відомостях щодо прокурора, який здійснює процесуальне керівництво, зазначено прізвище прокурора, зокрема, ОСОБА_4 .

Отже, підстави для визнання обґрунтованими доводів, наведених в клопотанні захисником, про недопустимість доказів, отриманих під час досудового розслідування, відсутні.

Також, захисник вважає постанову про призначення групи прокурорів від 04.02.2021 року, яка була надана в судовому засіданні прокурором ОСОБА_4 з підписом, підробленою, а тому останній подав до суду клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи, яке було розглянуто судом з постановленням ухвали, якою захиснику було відмовлено в задоволенні клопотання.

Таким чином, судом встановлено, що постанова про призначення групи прокурорів від 04.02.2021 року існувала і була підписана заступником керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_10 . При цьому, доводи захисника, що вказана постанова підроблена, необґрунтовані, доказів цьому не надав. А тому, оскільки існування постанови про призначення групи прокурорів від 04.02.2021 року в суді не спростоване, суд вважає, що підстав сумніватися у її законності немає. Разом з тим, на думку суду, не ознайомлення сторони захисту з оригіналом постанови про призначення групи прокурорів при виконанні органами досудового розслідування вимог ст.290 КПК України у даному кримінальному провадженні не тягне за собою визнання істотним порушенням права особи на захист, оскільки вказана постанова в розумінні вимог закону (ст.84 КПК України) не є доказом.

Аналізуючи практику Верховного Суду з вказаного питання, суд зазначає наступне. З постанови від 08 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к видно, що Верховний Суд, вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК України до наданих сторонами доказів, виходив з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах.

Суд, визнаючи доказ недопустимим з посиланням на ст. 87 КПК України має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору ч.1 ст. 87 КПК України має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права та свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.

Разом з тим, слід зазначити, що такі обставини у даному кримінальному провадженні судом не установлені. Не наведено їх і захисником у своїх доводах.

З огляду на викладене, суд сприймає доводи захисту про визнання доказів недопустимим як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, визнаючи їх неспроможними.

Наведена позиція узгоджується з практикою Верховного Суду (Постанова колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду по справі № 426/22634/18, Постанова Верховного Суду від 28.04.2022 колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду по справі 137/1335/20.

Перевіривши доводи захисту та прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд вважає доводи захисника про недопустимість усіх зібраних у справі доказів через відсутність підпису на постанові про призначення прокурора, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Оцінюючи досліджені докази, кожний окремо та в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, такими, що узгоджуються між собою, та достатніми, щоб покласти їх в основу вироку, приходячи до висновку, що винуватість обвинуваченого поза розумним сумнівом знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду цього кримінального провадження.

Тому, доводи сторони захисту щодо недоведеності вини обвинуваченого, як наслідок його виправдання, є неспроможними. З цих же підстав, суд відхиляє доводи сторони захисту, викладені в клопотанні щодо закриття кримінального провадження на підставі ч.1 п.3 ст.284 КПК України.

Таким чином, вина обвинуваченого ОСОБА_3 повністю підтвердилась під час судового провадження, та його умисні дії, які виразилися у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), правильно кваліфіковано за ч.1 ст.164 КК України.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", при призначенні виду та міри покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи із принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації - покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до ст.66 КК України, судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Обговорюючи питання про вид і міру покарання ОСОБА_3 , суд враховує вимоги ст. 65 КК України, характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого, що у відповідності до ст. 12 КК України класифікується як кримінальний проступок, данні про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, розлучений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, письмові докази про офіційне працевлаштування обвинувачений не надав, особисте відношення обвинуваченого до скоєного.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та попередження нових кримінальних правопорушень йому слід призначити покарання у вигляді обмеження волі, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, із застосуванням положень ст. ст. 75 та 76 КК України, встановивши йому іспитовий строк.

А тому, суд вважає, що відсутні підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання без застосування ст.ст. 75, 76 КК України, на якому наполягала потерпіла та її представник, оскільки, враховуючи вищевикладене, на думку суду, таке покарання буде занадто суворим та буде нести надмірний тягар для обвинуваченого.

Таке покарання, на переконання суду, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_3 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Крім того, потерпіла ОСОБА_5 звернулася до суду з цивільним позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок вчиненого кримінального правопорушення, який в подальшому уточнила. В обґрунтування уточненої позовної заяви зазначила, що станом на 01.08.2022 року заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_3 згідно довідки № 53597 від 12.08.2022 року складає 90 583,56 грн., отже на сьогоднішній день потерпілій спричинена майнова шкода. Розмір моральної шкоди цивільний позивач обґрунтовує постійною нехваткою коштів на утримання сина, вона змушена працювати майже без вихідних, щоб утримати сина. Син постійно запитує про батька, який не цікавиться його життям, жодного разу не привітав з днем народження, не надає коштів багато років. Просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., майнову шкоду, завдану внаслідок злочинних дій в розмірі 90 583,56 грн.

В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 та її представник підтримали цивільний позов та просили задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник ОСОБА_7 позовні вимоги цивільного позову не визнав в повному обсязі.

Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У відповідності до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, у тому числі, й обов`язковість судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог про стягнення заборгованості по аліментах в розмірі 90 583,56 грн. потерпіла ОСОБА_5 посилається на те, що обвинувачений не виконує рішення суду по сплаті аліментів. Однак, суд дійшов до висновку про те, що доводи потерпілої та її представника адвоката ОСОБА_6 щодо наявності правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з обвинуваченого заборгованості по аліментам не відповідають обставинам справи та нормам закону.

Як було встановлено в судовому засіданні, заочним рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2012 року з ОСОБА_3 стягнуті аліменти на утримання дитини сина ОСОБА_8 , в твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 21.08.2012 року. Заочним рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15.06.2018 року, змінено розмір аліментів, які стягуються із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 на утримання сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 23.04.2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Згідно довідки Новокодацького відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), розмір заборгованості ОСОБА_3 зі сплати аліментів станом на 12.08.2022 року склав 90 583,56 грн.

Згідно з ч. 4 ст. 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений Законом України «Про виконавче провадження» і суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір.

Таким чином, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості.

Таким чином, для стягнення заборгованості за аліментами, які стягуються на підставі судового рішення, законодавець не вимагає окремого рішення суду про стягнення такої заборгованості, а встановлює порядок її стягнення в межах виконавчого провадження за рішенням суду про стягнення аліментів.

Оскільки стягнення заборгованості по аліментам, як самостійний предмет позову при наявності виконавчого листа про стягнення аліментів, не передбачений нормами матеріального права, а порядок стягнення аліментів та заборгованості за ними проводиться в порядку ст.ст. 194-195 Сімейного кодексу України та ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», тому позовні вимоги в частині стягнення із відповідача заборгованості по аліментах задоволенню не підлягають, тим більше, що таке стягнення може привести до подвійного стягнення одного і того ж боргу, що є неприпустимим та порушить права цивільного відповідача.

У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги цивільного позивача ОСОБА_5 в частині стягнення з цивільного відповідача ОСОБА_3 майнової шкоди у сумі 90 583,56 грн. не підлягають задоволенню.

Вирішуючи цивільний позов про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановами від 25 травня 2001 року та 27 лютого 2009 року), вбачається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.

Оскільки судом встановлено факт невиконання відповідачем рішення суду про стягнення аліментів, що є порушенням законних прав ОСОБА_5 , виходячи з вимог тривалості порушення, розміру поточної заборгованості, розумності, виваженості та справедливості суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити частково та стягнути на користь ОСОБА_5 заподіяну моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.

Речові докази та процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні.

Керуючись ст.ст. 369-371, 373, 374 КПК України суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України та призначити йому покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк на 1 (один) рік.

На підставі п.п. 1,2 ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок вчиненого кримінального правопорушення - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 30 000 грн. (тридцять тисяч гривень).

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_5 - відмовити.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок суду може бути оскаржено в тридцятиденний строк з дня його проголошення в судову палату по кримінальним справам Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя: ОСОБА_1