ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 675/970/23

Провадження № 11-кп/4820/648/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

доповідача-судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, в режимі відеоконфенцзв`язку, апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18 серпня 2023 року,-

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку.

Таке рішення суд мотивував тим, що засуджений ОСОБА_6 просив суд фактично переглянути законність призначеного йому покарання за вироком Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2002 року, що набрав законної сили, у виді довічного позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання. Проте, в порядку виконання вироку, суд першої інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили та не вправі вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання.

В поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу місцевого суду скасувати, посилаючись на те, що вироком Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2002 року його засуджено за п.п. «а, і» ст. 93, ч. 2 ст. 86, ч. 1 ст. 101, ч. 2 ст. 215 КК України (в редакції 1960 року), ч. 2 ст. 185 КК України (в редакції 2001 року), ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Переконує, що на час вчинення ним злочину кримінальний закон передбачав покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або виняткову міру покарання. 22 лютого 2000 року було введено новий вид покарання - довічне позбавлення волі, цей закон не має зворотної дії у часі, оскільки погіршує його становище. У разі винесення обвинувального вироку щодо нього за ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), максимальне покарання йому могло бути призначено лише у виді 15 років позбавлення волі. Також зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 25 КК України (в редакції 1960 року) максимальна межа позбавлення волі становить 25 років. Отже, позбавлення його волі довічно є порушенням його законних прав і свобод, що фактично прирівнюється до катування відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Тому уважає, що відносно нього має бути застосовано правове положення ч. 1 ст. 25 КК УРСР (1960 р.), із звільненням його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в інтересах засудженого ОСОБА_6 , в якій просить скасувати ухвалу місцевого суду та ухвали нову, якою задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_6 . Посилається на те, що на час вчинення ОСОБА_6 злочину кримінальний закон передбачав покарання, за інкримінованою статтею, позбавлення волі від 08 до 15 років або виняткову міру. Введений у дію новий вид покарання позбавлення волі 22.02.2000 року, який погіршував становище засудженого не мав зворотної дії у часі, тому відносно ОСОБА_6 не може бути застосоване довічне позбавлення волі. На переконання сторони захисту оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , на підтримку поданих апеляційних скарг, з посиланням на зазначені у них доводи, прокурора, який вважає ухвалу суду законною і обґрунтованою, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів уважає, що ухвала суду, у повній мірі, відповідає вказаним вимогам.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 засуджений вироком Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2002 року за п.п. «а, і» ст. 93, ч. 2 ст. 86, ч. 1 ст. 101, ч. 2 ст. 215 КК України (в редакції 1960 року), ч. 2 ст. 185 КК України (в редакції 2001 року), ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 26 грудня 2002 року вирок Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2002 року - залишено без змін.

Тобто вказаний вирок набрав законної сили 26.12.2002 року та був звернутий до виконання.

Частиною 1 ст. 401 КПК України /в редакції 1960 року/ вирок апеляційного суду набирає законної сили після закінчення строку на його касаційне оскарження, а в разі подання касаційної скарги чи внесення касаційного подання, вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи касаційною інстанцією.

У відповідності до положень ст. 403 КПК України /в редакції 1960 року/ вирок, який набрав законної сили є обов`язковим для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Тотожними положення щодо остаточності рішення Верховного суду, набрання вироком законної сили та його обов`язковості містяться і у чинному КПК України в редакції 2012 року, який підлягає застосуванню - це ч.5 ст. 442, 532, 533 КПК України.

Відповідно до вимог п.14 ч.1 ст.537 КПК України, під час виконання вироків, суд має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку. Під час виконання вироків суд, який їх ухвалив, вправі вирішувати питання, що виникають внаслідок недоліків вироків, а також питання, що виникли в процесі їх виконання. При цьому, під час виконання вироків, суд може вирішувати лише ті питання, які не стосуються суті вироку.

Згідно з приписами п.4 ч.2 ст.539 КПК України, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до суду, який ухвалив вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктом 1 частини першої статті 537 КПК.

Як убачається з клопотання засудженого ОСОБА_6 , поданого до місцевого суду, він просив, фактично, переглянути законність призначеного йому покарання за вироком, що набрав законної сили, у виді довічного позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання.

Однак, виходячи з аналізу вимог кримінального процесуального законодавства, в порядку виконання вироку суд не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили, та не вправі вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання.

Крім того, законність вироку Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2002 року відносно ОСОБА_6 була предметом перевірки судом касаційної інстанції, а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості її повторної перевірки за результатами розгляду клопотання, в порядку ст. ст. 537, 539 КПК України.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

З огляду на викладені обставини, твердження апеляційних скарг сторони захисту з приводу того, що підставою для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі є приписи ч. 1 ст. 25 КК України /в редакції 1960 року/ безпідставні і помилкові, так як питання, які вирішуються судом, під час виконання вироків, не можуть стосуватися суті вироку та ревізії призначеного покарання.

Аргументи захисника про те, що введений у дію новий вид покарання позбавлення волі 22.02.2000 року, який погіршував становище засудженого не мав зворотної дії у часі, тому відносно ОСОБА_6 не може бути застосоване довічне позбавлення волі не заслуговують уваги.

26.12.2002 року вирок Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2002 року перевірявся касаційною інстанцією і порушень при призначенні покарання засудженому ОСОБА_6 колегією суддів палати Верховного Суду України по кримінальним справам не встановлено.

Окрім того, суддею місцевого суду об`єктивно роз`яснено право засудженого ОСОБА_6 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та право, в подальшому, на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, яке було врегульовано 18 жовтня 2022 року Верховною Радою України шляхом прийняття Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», які набрали чинності 06 листопада 2022 року, зокрема положень ч. 1,5 ст. 82 КК України.

У відповідності до ч.ч. 1, 5 ст. 82 КК України, із змінами, передбачено, що невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Враховуючи викладене, здійснення перегляду судового рішення, яке набрало законної сили, в обраний заявником спосіб, є порушенням принципу правової визначеності як однієї з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд, оскільки вирок Апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2022 не може бути поставлено під сумнів, а здійснення його перегляду не є виправданим та обґрунтованим, тому висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання засудженого про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку є обґрунтованими, з чим погоджується і колегія суддів.

Інших порушень кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

З огляду на наведене вище апеляційний суд вважає ,що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення суду не підлягає скасуванню чи зміні.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18 серпня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги засудженого та його захисника - без задоволення.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3