ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/570/23
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2023 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0000261 від 20 січня 2018 року, за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Турменабат, Туркменістан, туркмен, громадянин

Туркменістану, з вищою освітою, в.о. директора ТОВ

«БМП-5», який зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 1 ст. 358; ч. 4 ст. 358 КК України,

сторони кримінального провадження:

прокурори ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представник потерпілої ОСОБА_10 ,

потерпіла ОСОБА_11 ,

захисник ОСОБА_12 ,

обвинувачений ОСОБА_7 ,

І. Формулювання обвинувачення, висунуте органом досудового розслідування

1.1 Так, у період часу з 01 січня 2017 року до 21 березня 2017 року, більш точний період часу встановити не видалось можливим, у невстановленому досудовим розслідуванням місці у ОСОБА_7 з`явився умисел на підробку договору позики від 12 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , згідно з яким позичальник ( ОСОБА_13 ) зобов`язується повернути позикодавцю ( ОСОБА_7 ) позику в розмірі 75 000 доларів США та відсотки за весь період фактичного користування позикою до 12 лютого 2017 року, з метою його подальшого використання.

Так, ОСОБА_7 у період часу з 01 січня 2017 року до 21 березня 2017 року, більш точний період часу встановити не видалось можливим, у невстановленому досудовим розслідуванням місці, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на підробку документу, з метою подальшого його використання, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів, підробив договір позики від 12 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , згідно з яким позичальник ( ОСОБА_13 ) зобов`язується повернути позикодавцю ( ОСОБА_7 ) позику в розмірі 75 000 доларів США та відсотки за весь період фактичного користування позикою строком до 12 лютого 2017 року та фізично вплинув на аркуш паперу, на якому надруковано зазначений вище договір, за допомогою світлового штучного зістарювання.

Отже, ОСОБА_7 у період часу з 01 січня 2017 року до 21 березня 2017 року з метою реалізації злочинного умислу, направленого на внесення до офіційного документа завідомо неправдивих відомостей, достовірно знаючи, що ОСОБА_13 не отримував від нього грошові кошти в сумі 75 000 доларів США, та що останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , вніс завідомо неправдиві відомості до офіційного документа, а саме договір позики від 12 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , згідно з яким позичальник ( ОСОБА_13 ) зобов`язується повернути позикодавцю ( ОСОБА_7 ) позику в розмірі 75 000 доларів США.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у підробці офіційного документа, який надає права, з метою подальшого його використання, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

1.2 Крім того, у період часу з 01 січня 2017 року до 21 березня 2017 року, у невстановленому органом досудового розслідування місці, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел на використання завідомо підробленого документа, а саме договору позики від 12 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , згідно з яким позичальник ( ОСОБА_13 ) зобов`язується повернути позикодавцю ( ОСОБА_7 ) позику в розмірі 75 000 доларів США та відсотки за весь період фактичного користування позикою строком до 12 лютого 2017 року.

Так, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на використання підробленого документа, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів, будучи обізнаним, що спадкоємицею померлого ОСОБА_13 є ОСОБА_11 , та що остання успадкувала квартиру АДРЕСА_2 , передав своєму адвокату ОСОБА_14 завідомо підроблений договір позики від 12 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , згідно з яким позичальник ( ОСОБА_13 ) зобов`язується повернути позикодавцю ( ОСОБА_7 ) позику в розмірі 75 000 доларів США та відсотки за весь період фактичного користування позикою строком до 12 лютого 2017 року, для подачі позовної заяви до суду за місцем проживання ОСОБА_11 , а саме до Дарницького районного суду м. Києва. ОСОБА_14 , у свою чергу, на підставі наданого попередньо ОСОБА_7 завідомо підробленого документа подав до Дарницького районного суду м. Києва позовну заяву про стягнення боргу від імені ОСОБА_7 до ОСОБА_11 .

Крім того, після винесення суддею Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_15 ухвали у справі № 753/5208/17 від 09 листопада 2017 року про призначення судової технічної експертизи документів, ОСОБА_7 , знаходячись у приміщенні Дарницького районного суду м. Києва, буд. 5А, діючи із злочинним умислом, направленим на шахрайське заволодіння грошовими коштами ОСОБА_11 , розуміючи протиправність своїх дій та їх наслідки, надав суду оригінал завідомо підробленого договору позики від 12 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , чим фактично використав завідомо підроблений документ.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у використанні завідомо підробленого документа, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

1.3 Також, у період часу з 01 січня 2017 року до 21 березня 2017 року, у невстановленому органом досудового розслідування місці, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел на заволодіння майном ОСОБА_11 шляхом обману в особливо великих розмірах, тобто таких, що в 600 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 з метою особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій та бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих спонукань, будучи обізнаним, що спадкоємицею померлого ОСОБА_13 є ОСОБА_11 , та що остання успадкувала квартиру АДРЕСА_2 , передав своєму адвокату ОСОБА_14 завідомо підроблений договір позики від 12 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , згідно з яким позичальник ( ОСОБА_13 ) зобов`язується повернути позикодавцю ( ОСОБА_7 ) позику у розмірі 75 000 доларів США та відсотки за весь період фактичного користування позикою строком до 12 лютого 2017 року, для подачі позовної заяви до суду за місцем проживання ОСОБА_11 , а саме до Дарницького районного суду м. Києва.

21 березня 2017 року ОСОБА_14 , діючи в інтересах свого клієнта ОСОБА_7 , на підставі наданого попередньо останнім завідомо підробленого документа подав до Дарницького районного суду м. Києва позовну заяву про стягнення боргу від імені ОСОБА_7 до ОСОБА_11 . У своїй позовній заяві адвокат ОСОБА_14 , діючи за погодженням зі своїм клієнтом ОСОБА_7 розрахував загальну ціну позову на 4 219 800 гривень, а саме 75 000 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 28 лютого 2017 року становить 2 028 750 гривень та 1 відсоток за кожен місяць користування позикою (п. 3 договору позики від 12 лютого 2008 року), тобто 2 191 050 гривень.

Однак, ОСОБА_7 не виконав при цьому всі дії, які вважав необхідними для доведення свого злочинного умислу д кінця та не завершив кримінальне правопорушення з причин, що не залежали від його волі, оскільки суддя не винесла рішення по справі та судове провадження за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_11 триває.

Своїми діями ОСОБА_7 планував нанести потерпілій ОСОБА_11 матеріального збитку на суму 4 219 800 гривень, що в шістсот і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчиення злочину.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у незакінченому замаху на заволодіння майном у особливо великих розмірах, що в шістсот і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину, шляхом обману, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України.

1.4 Позиції сторін

Прокурор у судових дебатах просив визнати ОСОБА_7 винним у висунутому обвинуваченні за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України із призначенням покаранння у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна, врахувавши, що відсутні обставини, які пом`якшують покарання, та наявна обставина, яка обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення проти особи похилого віку. Просив також визнати винним у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, але звільнити від призначеного покарання на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України через завершення строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Вказав також про неможливість застосування до обвинуваченого при призначенні покарання положень ст. 75 КК України.

Представник потерпілого підтримав сторону обвинувачення, наполягав також на задоволенні позиції потерпілої щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_7 лише реального покарання до відбування у виді позбавлення волі, перед якою він жодного разі не вибачився та якій наразі вже 85 років. Жоден доказ сторони обвинувачення стороною захисту спростований не був, вина доведена. Також просив залишити цивільний позов потерпілої без розгляду.

Захисник обвинуваченого просив суд про ухвалення виправдувального вироку за усіма висунутими обвинуваченнями, наполягав на тому, що висунуто обвинувачення з істотним порушенням процесульних норм, наявні підстави до закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України. При цьому вина у вчиненні шахрайства є недоведеною, сторона обвинувачення надала суду лише непрямі докази, а потерпіла сторона є зацікавленою.

У судових дебатах обвинувачений наголосив на тому, що він багато років займається благочинністю для осіб з інвалідністю. З 24 лютого 2022 року витратив 10 000 доларів США на тероборону, купив 2 автомобіля.

ІІ. Докази сторони обвинувачення на підтвердження встановлених судом обставин та докази сторони захисту на їх спростування

2.1 За змістом положень п. 15 ч. 1 ст. 7, частин 1-3 ст. 22 КПК України передбачається, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків.

Так, під час цього судового розгляду суд сприяв сторонам у поданні тих доказів, які вони вважали важливими й переконливми для відстоювання власної позиції.

Суд за положеннями ч. 2 ст. 26 КПК України у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень кримінальним процесуальним законом.

Змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів, доведення перед судом переконливості й обґрунтованості власних тверджень і доводів щодо висунутого обвинувачення є однією із засад кримінального провадження згідно з п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК України.

Сторона обвинувачення за час судового розгляду подала суду письмові докази на підтвердження висунутого нею обвинувачення, забезпечила участь свідків сторони обвинувачення, у допиті яких брала участь сторона захисту, яка у свою чергу на спростування обвинувачення висловлювала заперечення на письмові докази, подала письмові докази на спростування обвинувачення, забезпечила участь свідків сторони захисту, яким під час допиту була можливість поставити питання всіма учасниками судового розгляду.

Так, процесуальний закон не вимагає від суду викладати докази у певній послідовності, тому вони будуть проаналізовані майже у тому порядку, як були досліджені під час судового розгляду.

2.2 Стороною обвинувачення були надані суду на підтвердження обставин висунутого обвинувачення наступні письмові докази:

1. протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19.01.2018;

2. витяг з ЄРДР від 19.01.2018 щодо заволодіння спадщиною ОСОБА_11 групою невстановлених осіб шляхом шахрайства, із попередньою кваліфікацією дій за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України;

3. заява ОСОБА_11 від 25.04.2018 про залучення до провадження як потерпілої;

4. витяги з ЄРДР від 08.05.2020 про те, що ОСОБА_7 у період з 01.01.2017 до 21.03.2017 підробив договір позики від 12.02.2008, використав цей договір та намагався шляхом обману заволодіти грошовими коштами ОСОБА_11 в особливо великих розмірах шляхом подачі позову на підставі завідомо підробленого договору, із попередньою кваліфікацією дій за чч. 1, 4 ст. 358; ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України;

5. доручення начальника слідчого відділення слідчому про проведення досудового розслідування від 20.01.2018 та 09.05.2020;

6. постанова при призначення слідчої групи від 28.09.2018 та про її зміну від 20.03.2019, 29.07.2020, 06.08.2020;

7. рапорта від 08.05.2020 начальника сектору спеціальної поліції Печерського УП ГУНП у м. Києві начальнику Печерського УП ГУНП у м. Києві щодо встановлення обставин підроблення ОСОБА_7 договору позики з метою його подальшого використання, та про факт використання цього договору, а також про замах на заволодіння шляхом обману грошовими коштами ОСОБА_11 , про що просить внести відомості до ЄРДР;

8. повідомлення слідчого прокурору від 09.05.2020 про початок досудового розслідування;

9. постанова про об`єднання матеріалів досудових розслідувань від 12.05.2020;

10. постанова про виділення матеріалів досудового розслідування щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, в окреме провадження;

11. постанова про призначення групи прокурорів від 20.01.2018;

12. клопотання слідчого та ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25.02.2020 про надання тимчасового доступу, а саме дозволу на вилучення в оригіналі договору позики від 12.02.2008 між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , що міститься у цивільній справі № 753/5208/17;

13. протокол тимчасового доступу до речей і документів від 03.03.2020;

14. опис речей і документів, що були вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 25.02.2020;

15. постанова старшого слідчого про призначення технічної експертизи документів від 06.04.2020 та відповідь ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» про те, що порушені в постанові слідчого питання відносяться до компетенції фізико-хімічної експертизи матеріалів документів, а не технічної експертизи;

16. постанова старшого слідчого про уточнення назви експертизи від 24.04.2020;

17. висновок експерта за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів у кримінальному провадженні № 0000261 від 20.01.2018;

18. ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16.07.2020, якою задоволено заяву захисника ОСОБА_12 про відвід слідчого у кримінальному провадженні;

19. клопотання захисника ОСОБА_12 до старшого слідчого щодо долучення до матеріалів провадження пояснень ОСОБА_16 й проведення його допиту;

20. пояснення ОСОБА_16 , надані захиснику ОСОБА_12 , та протокол його допиту слідчим;

21. постанова про доцільність здійснення досудового розслідування щодо кримінальних проступків та щодо злочинів в одному кримінальному провадженні від 01.07.2020;

22. повідомлення про підозру ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 358; ч. 4 ст. 358; ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України від 13.05.2020 та підтвердження щодо вручення цього повідомлення того ж дня;

23. протокол роз`яснення права на захист від 13.05.2020 із пам`яткою про процесуальні права й обов`язки підозрюваного, отриманою останнім 13.05.2020;

24. запит слідчого до Пенсійного фонду України щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу та джерела доходів ОСОБА_7 та ОСОБА_13 із долученою відповіддю ПФУ;

25. вимога щодо притягнення до відповідальності ОСОБА_7 та довідки про те, що на обліках у лікарів психіатра чи нарколога не перебуває;

26. постанова про продовження строку досудового розслідування від 13.07.2020;

27. клопотання та ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11.08.2020 про продовження строку досудового розслідування;

28. оригінал договору позики від 12.02.2008 (а.к.п. 243, том 1);

29. клопотання представника потерпілої до слідчого про долучення до матеріалів досудового розслідування копії матеріалів цивільної справи № 753/5208/17.

30. матеріали цивільної справи № 753/5208/17 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_11 .

31. клопотання про тимчасовий доступ та протокол тимчасового доступу до речей і документів від 14.08.2020, а саме до інформації, розпорядником якої є ПрАТ «Київстар» із долученим диском, й роздруківками з`єднань у період з 01.01.2017 до 29.07.2020 між ОСОБА_7 та ОСОБА_16 ;

32. доручення прокурора слідчому від 11.09.2020 на відкриття сторонам матеріалів кримінального провадження, повідомлення про завершення досудового розслідування від 11.09.2020 із підтвердженням поштового направлення обвинуваченому та захиснику того ж дня, протокол про надання доступу до матеріалів провадження обвинуваченому й захиснику від 16.12.2020;

33. повідомлення про завершення досудового розслідування від 11.09.2020 потерпілій та її представнику;

34. клопотання представника потерпілої до слідчого про долучення до матеріалів досудового розслідування: диск із звукозаписом судового засідання від 13.07.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 ; диск із звукозаписом судового засідання від 28.05.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 ; копія постанови Київського апеляційного суду від 19.11.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 ; відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.07.2020 у цивільній справі за позовм ОСОБА_7 , заяву про поновлення строку для виклику і допиту свідків та заява про їх виклик; спростування неправдивої рецензії ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» на висновок експерта від 30.04.2020 № 9501; рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.07.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_11 .

Вказані докази були оголошені прокурором під час судового розгляду та досліджені судом.

Під час їх дослідження захисник висловлював заперечення на них, про що далі.

2.3 Отже, висновки суду за наданими стороною обвинувачення письмовими доказами, з урахуванням заперечень сторони захисту.

2.3.1 Суд приймає та враховує наступні документи при ухваленні цього вироку: протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19.01.2018; рапорта від 08.05.2020 начальника сектору спеціальної поліції Печерського УП ГУНП у м. Києві начальнику Печерського УП ГУНП у м. Києві щодо встановлення обставин підроблення ОСОБА_7 договору позики з метою його подальшого використання, та про факт використання цього договору, а також про замах на заволодіння шляхом обману грошовими коштами ОСОБА_11 , про що просить внести відомості до ЄРДР; витяг з ЄРДР від 19.01.2018 щодо заволодіння спадщиною ОСОБА_11 групою невстановлених осіб шляхом шахрайства, із попередньою кваліфікацією дій за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України; заяву ОСОБА_11 від 25.04.2018 про залучення до провадження як потерпілої; витяги з ЄРДР від 08.05.2020 про те, що ОСОБА_7 у період з 01.01.2017 до 21.03.2017 підробив договір позики від 12.02.2008, використав цей договір та намагався шляхом обману заволодіти грошовими коштами ОСОБА_11 в особливо великих розмірах шляхом подачі позову на підставі завідомо підробленого договору, із попередньою кваліфікацією дій за чч. 1, 4 ст. 358; ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України.

Наведені документи у розумінні кримінального процесуального закону не є доказами, втім відіграють важливу роль при з`ясуванні підстав розпочати кримінальне провадження проти особи.

2.3.2 Суд приймає та враховує наступні документи при ухваленні цього вироку: повідомлення слідчого прокурору від 09.05.2020 про початок досудового розслідування; доручення начальника слідчого відділення слідчому про проведення досудового розслідування від 20.01.2018 та 09.05.2020; постанова при призначення слідчої групи від 28.09.2018 та про її зміну від 20.03.2019, 29.07.2020, 06.08.2020; постанова про призначення групи прокурорів від 20.01.2018; постанова про об`єднання матеріалів досудових розслідувань від 12.05.2020; постанова про виділення матеріалів досудового розслідування щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, в окреме провадження; постанова про доцільність здійснення досудового розслідування щодо кримінальних проступків та щодо злочинів в одному кримінальному провадженні від 01.07.2020.

Вказані письмові матеріали підтверджують належність й законність здійснених процедур під час досудового розслідування - повідомити про початок досудового розслідування, доручити його проведення, прийняті рішення про об`єднання матеріалів провадження, виділення з них частини матеріалів та доцільність здійснення досудового розслідування щодо кримінальних проступків та щодо злочинів в одному кримінальному провадженні.

Постанови про створення слідчих груп та призначення групи прокурорів є підтвердженням здійснення розслідування у цьому провадженні повноважними на те суб`єктами.

2.3.3 Суд виключає з обсягу доказів ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16.07.2020, якою задоволено заяву захисника ОСОБА_12 про відвід слідчого у кримінальному провадженні через неналежний розгляд слідчим всіх клопотань адвоката ОСОБА_12 . Вказаний доказ не стосується висунутого обвинувачення, не є його підтвердженням, або спростуванням, не впливає й на обсяг та порядок зібраних доказів у провадженні. Водночас виявлені недоліки слідчим суддею надалі були виправлені іншим слідчим, який розглянув та частково задовольнив клопотання адвоката ОСОБА_12 щодо долучення до матеріалів досудового розслідування пояснень свідка ОСОБА_16 та проведений його допит слідчим.

Втім, надані суду клопотання захисника ОСОБА_12 до старшого слідчого щодо долучення до матеріалів провадження пояснень ОСОБА_16 й проведення його допиту; та пояснення ОСОБА_16 , надані захиснику ОСОБА_12 , та протокол його допиту слідчим, - суд визнає недопустимими доказами, оскільки суд не може вдаватись до жодної оцінки письмових пояснень та показань свідка, який не був допитаний у судовому засіданні. Вказані письмові докази судом не дослідувались, не оцінювались й відповідно на них не буде жодних посилань у цьому рішенні.

Суд також визнає неналежними й недопустимими доказами: клопотання про тимчасовий доступ та протокол тимчасового доступу до речей і документів від 14.08.2020, а саме до інформації, розпорядником якої є ПрАТ «Київстар» із долученим диском, й роздруківками з`єднань у період з 01.01.2017 до 29.07.2020 між ОСОБА_7 та ОСОБА_16 , оскільки вказана інформація під час судового розгляду не досліджувалась, а свідок ОСОБА_16 не був допитаний судом.

Суд визнає неналежними й недопустимими доказами: диск із звукозаписом судового засідання від 13.07.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 ; диск із звукозаписом судового засідання від 28.05.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 ; відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.07.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 , заяву про поновлення строку для виклику і допиту свідків та заява про їх виклик; спростування неправдивої рецензії ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» на висновок експерта від 30.04.2020 № 9501.

Враховуючи, що оптичні носії не були предметом дослідження під час судового розгляду, жодна зі сторін на їх дослідженні не наполягала, інші перераховані матеріали є неналежними доказами, оскільки не стосується висунутого обвинувачення та не є предметом оцінки суду у кримінальному провадженні.

2.3.4 Орган досудового розслідування зібрав фактичні дані щодо обставин вчиненого обвинуваченим правопорушення, місця, часу, способу та ін.

Суд приймає як належні й допустимі докази наступні письмові матеріали, зокрема, це клопотання слідчого та ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25.02.2020 про надання тимчасового доступу, а саме дозволу на вилучення в оригіналі договору позики від 12.02.2008 між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , що міститься у цивільній справі № 753/5208/17; протокол тимчасового доступу до речей і документів від 03.03.2020; опис речей і документів, що були вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 25.02.2020; оригінал договору позики від 12.02.2008 (а.к.п. 243, том 1); клопотання представника потерпілої до слідчого про долучення до матеріалів досудового розслідування копії матеріалів цивільної справи № 753/5208/17; матеріали цивільної справи № 753/5208/17 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_11 ; постанова старшого слідчого про призначення технічної експертизи документів від 06.04.2020 та відповідь ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» про те, що порушені в постанові слідчого питання відносяться до компетенції фізико-хімічної експертизи матеріалів документів, а не технічної експертизи; постанова старшого слідчого про уточнення назви експертизи від 24.04.2020; висновок експерта за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів у кримінальному провадженні № 0000261 від 20.01.2018.

2.3.4.1 Суд не погоджується із твердженням сторони захисту про визнання недопустимим доказом договору позики, оскільки є сумніви чи це саме він був вилучений з матеріалів цивільної справи. Водночас зазначив, що його неналежне зберігання також зумовлює визнання цього доказу недопустимим.

Разом з тим, право на тимчасовий доступ та вилучення оригіналу договору позики від 12.02.2008 органом досудового розслідування було здійснено на підставі ухвали слідчого судді від 25.02.2020.

Надалі, орган досудового розслідування, склавши протокол тимчасового доступу до речей і документів від 03.03.2020, здійснив і опис документів, що були вилучені, у якому вказано про вилучення договору позики, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , 12 лютого 2008 року, на 1 аркуші.

Вказаний опис договору на 1 аркуші є достатньо очевидним, водночас саме цей договір і був предметом позову, поданого обвинуваченим ОСОБА_7 до потерпілої ОСОБА_11 у цивільному провадженні.

2.3.4.2 Безпідставним є і твердження сторони захисту про неналежне зберігання речового доказу у цьому провадженні, яким є документ.

Речовий доказ або документ, наданий на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий.

Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні.

Речові докази та документи, надані суду, зберігаються в суді, інші речові докази у вигляді громіздких або інших предметів, що вимагають спеціальних умов зберігання, які можуть знаходитися в іншому місці зберігання (чч. 2, 5 ст. 100 КПК України).

Щодо цих наведених вимог кримінального процесуального закону, то документ, вилучений з матеріалів цивільної справи, зберігався у сторони обвинувачення у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні.

Після надання цього документа з іншими письмовими матеріалами провадження на стадї дослідження письмових доказів є невід`ємною частиною судової справи.

Та обставина, що цей документ не поміщений до конверту органом досудового розслідування не може свідчити про безумовну його недопустимість як доказу.

2.3.4.3 Суд не погоджується із твердженнями сторони захисту, що долучена копія матеріалів цивільної справи є неналежним та недопустимим доказом.

Так, щодо неналежності, суд не погоджується із цим, оскільки саме в цій долученій до матеріалів досудового розслідування за клопотанням потерпілої цивільної справи, обвинувачений ОСОБА_7 використав договір позики як засіб незаконно заволодіти чужим майном, а саме майном потерпілої, у цивільній справі - цивільного відповідача ОСОБА_11 , що інкриміновано у висунутому йому обвинуваченні.

Суд приймає як належний доказ копію цих матеріалів з урахуванням і прийнятих рішень судами першої та апеляційної інстанції за позовом ОСОБА_7 , що має значення для правильної кваліфікації його дій.

Підстав вважати вказаний доказ недопустимим суд також не вбачає, оскільки не порушено процедури отримання цього доказу. Представник потерпілої, який надав цей доказ органу досудового розслідування, мав право на його отримання як і учасник того провадженя.

2.3.5 Суд приймає наступні письмові матеріали: повідомлення про підозру ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 358; ч. 4 ст. 358; ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України від 13.05.2020 та підтвердження щодо вручення цього повідомлення того ж дня; протокол роз`яснення права на захист від 13.05.2020 із пам`яткою про процесуальні права й обов`язки підозрюваного, отриманою останнім 13.05.2020, що свідчать про належність здійсненої процедури повідомлення про підозру, зафіксованого протоколом роз`яснення права на захист тощо. Також суд приймає ухвалені рішення у вигляді постанови прокурора про продовження строку досудового розслідування, та клопотання й ухвала слідчого судді з аналогічного питання.

2.3.6 Суд приймає як підтвердження належного виконання вимог ст. 290 КПК України - доручення прокурора слідчому від 11.09.2020 на відкриття сторонам матеріалів кримінального провадження, повідомлення про завершення досудового розслідування від 11.09.2020 із підтвердженням поштового направлення обвинуваченому та захиснику того ж дня, протокол про надання доступу до матеріалів провадження обвинуваченому й захиснику від 16.12.2020; повідомлення про завершення досудового розслідування від 11.09.2020 потерпілій та її представнику тощо.

2.3.7 Суд приймає зібрані стороною обвинувачення відомості щодо особи обвинуваченого ОСОБА_7

2.3.8 Щодо тверджень сторони захисту про визнання недопустимим доказом висновку експерта від 30.04.2020 № 9501, то суд проаналізує їх окремо.

2.3.8.1 Сторона захисту в ході судового розгляду порушувала питання про визнання недопустимим висновку експерта від 30.04.2020 № 9501 у зв?язку з тим, що вказану експертизу проведено не у належній експертній установі, що є істотним порушенням кримінального процесуального закону. На обґрунтування доводів щодо недопустимості фізико-хімічної експертизи від 30.04.2020 захисник зазначав, що лише державною установою могла бути проведена експертиза, натомість ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» штучно змінив назву експертизи з технічної та фізико-хімічну, щоб уникнути прямого ототожнення з криміналістичною експертизою, аби не проводити таку у державній установі, як того вимагає Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень.

Суд вважає доводи сторони захисту необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Положеннями ч. 2 ст. 84 КПК України передбачено, що процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи та висновки експертів.

Експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 КПК України, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання (ст. 242 КПК України).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

Так, Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 визначено:

- експертиза та дослідження, що проводяться атестованими судовими експертами, які не є працівниками державних спеціалізованих установ, здійснюється з урахуванням обмежень, передбачених статтею 7 ЗУ «Про судову експертизу» (п. 1.7);

- підставою для проведення експертизи відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовим зверненням особи у випадках, передбачених законом, в якому обов`язково зазначаються її реквізити, номер справи або кримінального провадження або посилання на статтю закону, якою передбачено надання висновку експерта, перелік питань, що підлягають вирішенню, а також об`єкти, що підлягають дослідженню (п. 1.8).

Суд вважає, що попри твердження сторони захисту, проведення такого виду експертизи, як фізико-хімічна експертиза, могла бути доручена недержавній експертній установі.

Так, дійсно виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

Водночас при вирішенні питання щодо компетенції установи, яка проводить експертизу, в контексті положень ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» слід виходити не з організаційно-правової форми установи чи форми власності, на якій її засновано, а зі сфери управління її експертною та організації державного контролю за такою діяльністю.

Такий правовий висновок знайшов відображення у постанові ККС ВС від 30 березня 2020 року у справі № 462/3998/19 (касаційне провадження 51-85км20).

З матеріалів справи встановлено, що на підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року в порядку цивільного судочинства призначено судово-технічну експертизу, а в серпні 2018 року Державною установою «Київський науково-дослідний інститут судових експертиз» складено висновок судово-технічної експертизи договору позики, в якому зазначено, що встановити час нанесення друкованого тексту у договорі, укладеного 12.02.2008 між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , не видавалось за можливим у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експерту практику України методик встановлення часу виконання друкованих текстів, нанесених з використанням друкуючих пристроїв з лазерним способом друку.

У цьому кримінальному провадженні орган досудового розслідування 06 квітня 2020 року ініціював проведення судово-технічної експертизи давності документів, проведення якої було доручено експерту ОСОБА_17 ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз», який здійснює свою діяльність з 2007 року та експерти вказаної установи атестовані Міністерством юстиції України.

Листом директора ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» від 08 квітня 2020 року було вказано, що зазначені слідчим питання поставлені у постанові про призначення технічної експертизи документів відносяться до компетенції фізико-хімічної експертизи матеріалів документів.

Після цього, 24 квітня 2020 року слідчим Печерського УП ГУНП у м. Києві винесено постанову про уточнення назви експертизи з технічної на фізико-хімічну.

При цьому суд погоджується з твердженням сторони захисту про те, що найменування експертизи не впливає на її суть, оскільки питання, які в цьому кримінальному провадженні вирішувались фізико-хімічною експертизою були постановлені і в ухвалі суду про призначення судово-технічної експертизи.

Фізико-хімічна експертиза може проводитися як самостійне експертне дослідження речовин і матеріалів, так і входити до складу комплексних експертиз, спільно з будівельно-технічною, автотехнічною, товарознавчою, екологічною експертизами, а також включатися в технічну експертизу документів в частині вирішення питань щодо встановлення давності їх виконання.

Отже, експертиза давності документа є одним із видів технічної експертизи документів, але здійснюється фізико-хімічними методами, внаслідок чого її виділяють в окремий вид досліджень через особливості в процесі їх проведення.

Водночас проведення фізико-хімічної експертизи як самостійного експертного дослідження речовин і матеріалів не є тотожною технічній еспертизі (та не є підміною понять, як про це стверджує сторона захисту).

Відтак суд приймає до уваги й ту інформацію, що надана КНДІСЕ на адвокатський запит адвоката ОСОБА_18 , що як окремий вид фізико-хімічна експертиза не існує, що не суперечать висновкам суду в цій частині.

Таким чином, для вирішення питань для встановлення давності виконання документів потребує наявності у особи, яка проводить таке дослідження, спеціальних знань в галузі хіміі? та фізико-хімічних процесів, а також знань фізико-хімічних інструментальних методів дослідження.

Як вбачається з висновку ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» від 30 квітня 2020 року № 9501, складеним експертом ОСОБА_17 , за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів, давність виконання підписів від імені ОСОБА_7 та від імені ОСОБА_13 в договорі позики грошових коштів на суму 75 000 доларів США від 12.02.2008 з терміном повернення до 12.02.2017, укладеному між ОСОБА_7 (позичкодавцем) та ОСОБА_13 (позичальником), не відповідає вказаній даті - 12.02.2008, а виконано значне пізніше, а саме: у 2017 році.

Перевіряючи правильність оцінки зазначеного висновку експерта з точки зору допустимості, суд виходить з того, що висновок експерта є самостійним джерелом доказів.

За частиною 1 статті 69 КПК України до осіб, які є експертами у кримінальному провадженні висуваються такі вимоги: 1) володіння науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями; 2) наявність права відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення експертизи; 3) наявність доручення цій особі на проведення дослідження об?єктів, явищ та процесів, що містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, та надання висновку з питань, які виникають під час кримінального провадження і стосуються сфери її знань

У цьому випадку експерт ОСОБА_17 є належним суб`єктом для проведення цього виду експертних досліджень і відповідає вимогам, що висуваються статтею 69 КПК України та Законом України «Про судову експертизу».

Як встановлено безпосередньо зі змісту висновку, експерта було попереджено про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України, як за дачу завідомо неправдивого висновку, так і за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов?язків.

У той же час, суд також враховує те, що захисником не ставиться під сумнів належний фах і наявність у судового експерта, який проводив експертизу, необхідних спеціальних знань, належної кваліфікації, стажу роботи, кваліфікаційної категорії, кваліфікаційного класу.

Так, у вступній частині вказаного експертного висновку зазначена методика проведення експертизи, яку використав експерт під час її проведення, а саме: «Дослідження матеріалів письма в штрихах - НДІСЕ (дата прийняття рішення про державну реєстрацію від 06.02.2009, реєстраційний код 2.2.49). Цей ж метод був застосований державною установою Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз при складанні висновку судово-технічної експертизи договору позики у серпні 2018 року.

При цьому посилання захисника на те, що вказаний висновок складений особою, який не є атестованим експертом, є необґрунтованими, оскільки у висновку фізико-хімічної експертизи матеріалів документів ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» від 30 квітня 2020 року № 9501 зазначено, що виконання експертизи доручено експерту ОСОБА_17 , який має вищу хімічну освіту, кваліфікація спеціаліст-хімік, спеціальні знання, кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 2.2 «Дослідження матеріалів документів».

У той же час, у висновку зазначено, що свідоцтво скасоване у зв`язку із звільненням, що не позбавляє експерта кваліфікації.

Разом з цим, сторона захисту, також за необхідності, не була позбавлена можливості заявити відповідне клопотання щодо допиту експерта в судовому засіданні, однак цим правом не скористалась, оскільки фактично висновки цієї експертизи стороною захисту не оспорювались, як і не ставилась під сумнів застосована експертом методика.

З огляду на вказане, суд вважає доводи сторони захисту стосовно того, що фізико-хімічна експертиза у цьому кримінальному провадженні була проведена у неналежній експертній установі є безпідставними, а істотних порушень кримінального процесуального закону при проведенні зазначеної експертизи не вбачається, як у свою чергу відсутні у суду й підстави до визнання вказаного висновку експерта недопустимим доказом лише з формальних підстав.

2.3.8.2 Захисник ОСОБА_12 мотивував свою позицію також висновком, який просив суд врахувати при прийнятті рішення.

У висновку науково-правової експертизи щодо доктринального тлумачення і застосування окремих норм та положень законодавства України, що була проведена науково-правовим експертом, за клопотанням адвоката ОСОБА_12 , стверджується, зокрема, що відповіді у висновку експерта від 30.04.2020 № 9501 відповідають відповідям, встановленим до технічної експертизи документів, що належить до категорії криміналістичних експертиз, яку могла бути виконана виключно державними спеціалізованими установами.

Частиною 1 ст. 242 КПК України передбачено, що не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права, у зв`язку з чим вказаний висновок не може мати для суду жодного доказового значення.

Разом з тим, суд мотивував у п. 2.3.8.1 щодо форми власності експертної установи, виду цієї експертизи, що може бути і самостійним дослідженнням, і загалом мотиви прийняття цього доказу як допустимого тощо.

2.4 Допит потерпілої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Потерпіла повідомила, що з обвинуваченим не знайома, померлого ОСОБА_13 знає давно, він її родич. У тій сім`ї все трималось на матері ОСОБА_19 , вона також була її колегою, вони працювали разом, потім вона захворіла, померла та після її смерті її син багато вживав алкоголю, ніде не працював, помер через півроку. Ніякого бізнесу у ОСОБА_19 не було, його оточення знало, що він пияка, проживав він за адресою: АДРЕСА_3 , та у 2008 році він помер. Після смерті ОСОБА_19 вона стала спадкоємцем цієї квартири, а потім їй почали дзвонити невідомі їй люди й запитували, коли вона покине цю квартиру, бо ще і свою квартиру може втратити. Вона надала довіреність своєму зятю, коли оформлювали спадщину, але після оформлення погроз стало ще більше. У саму квартиру після смерті ОСОБА_19 вона потрапити не могла, бо там постійно хтось проживав. Після оформлення спадщини виявилось, що є люди, в яких нібито є документи на квартиру, але ніяких прав у них і не мало бути. Також додала, що співмешкану ОСОБА_19 - ОСОБА_20 бачила на похоронах. З приводу притензій ОСОБА_21 на її власність, то дізналась про це у 2017 році, що начебто ОСОБА_22 позичив у ОСОБА_21 75 тисяч доларів США. ОСОБА_23 було 40 років, коли він помер, останній раз за життя він працював водієм автобуса, але всього декілька місяців, освіта у нього була середня, закінчив лише школу, 10 класів. ОСОБА_22 ні в які відрядження не їздив, завжди був у м. Києві, жодного бізнесу не мав та й не могло його бути, у нього не було навіть освіти, недолугий, і у нього ніколи не було грошей. ОСОБА_24 жила з ОСОБА_25 до його смерті, офіційно він не був одружений. До 2008 року ОСОБА_24 прожила з ОСОБА_25 два роки. ОСОБА_22 це її племінник, останній два роки його життя вона з ним часто спілкувалась, на всіх святах збиралися, до неї додому він також приходив. ОСОБА_22 проживав з мамою, батьком та бабусею. ОСОБА_22 часто вживав алкогольні напої, вона про це знає зі слів його матері, але і сама бачила, коли приходила до них додому, що він пиячив. Вона часто бувала у них вдома, приходила провідати. ОСОБА_22 майже на всі свята приходив п`яний. Невідомо абсолютно достеменно чим займався ОСОБА_22 до 2008 року, але знає зі слів його матері, що був сторожем. ОСОБА_24 приходила до неї також, просила гроші. На похоронах ОСОБА_19 вона не була, займалась похоронами інша родичка. ОСОБА_22 не проходив лікування від зловживання алкоголем. Вона не знає та не бачила, щоб ОСОБА_22 грав в ігрові автомати, тому вважає, що не грав в них. Їй також розповідали, що ОСОБА_22 працював по місту сторожем та грузчиком.

2.5 Допит свідка сторони обвинувачення ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Свідок щодо ОСОБА_19 повідомив, що був такий випадок, коли останній йому дзвонив і казав, що йому запропонували роботу, але йому потрібно 140 грн й він до нього приїхав, він йому тоді дав 5 грн, які той одразу пропив. ОСОБА_22 був недолугим та пиякою, він не грав в азартні ігри, і до нього ніхто не приїжджав з якимись проблемами, він не перебував під кримінальним провадженням і він не знає, щоб у останнього були якісь проблеми. ОСОБА_22 проживав з мамою та батьком. ОСОБА_24 також там була, і на похоронах вона відіграла якусь роль. ОСОБА_22 приїжджав до нього, більше говорили по телефону. У жовтні 2007 року померла мати ОСОБА_19 - ОСОБА_27 , у січні 2008 року у віці 60 років помер батько ОСОБА_19 - ОСОБА_28 , і за ними у травні 2008 року помер 40-річний ОСОБА_29 . Після смерті їх кремували на наступний день. Договір позики він ніколи не бачив та взагалі не знав, що таке могло бути. Так як незрозуміло як за 8 років можна було не зібратись й піти до нотаріальної контори, а одразу як ОСОБА_30 з`явилась у реєстрі нерухомості, то з`ясувалось, що вона боржниця. З ОСОБА_31 він познайомився у суді, який вів себе стосовно нього агресивно. У судовому засіданні у 2020 році побачив копію боргової розписки у матеріалах справи. Ні до нього, ні до ОСОБА_32 , ні листами, ні будь-як з приводу будь-яких боргів ніхто не звертався. Про борги вони дізнались одразу як ОСОБА_30 з`явилась у реєстрі нерухомості. У ОСОБА_19 за життя не було великих витрат, але була заборгованість за комунальні послуги, починаючи з 2014 року. ОСОБА_22 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у 80-90-х роках вони спілкувались сім`ями дуже тісно, але пізніше це спілкування скоротилося, оскільки батько ОСОБА_19 перестав працювати на заводі «Арсенал». Надалі батько та ОСОБА_22 працювали десь разом. За 2-3 роки до смерті ОСОБА_19 він з ним спілкувався декілька разів. Останні роки життя ОСОБА_22 працював у тролейбусному парку. За скільки років до смерті з`явилась ОСОБА_24 він не знає. Після смерті ОСОБА_19 до ОСОБА_32 приїжджала ОСОБА_33 . У 80-90-х ОСОБА_22 був нормальним хлопцем, працював, сім`я нормально жила, десь з 2005 року батько перестав працюва, почав пиячити і привчив до цього сина - ОСОБА_34 . Йому відомо від ОСОБА_32 , що останні роки життя ОСОБА_22 лише пив, і він не був на його похоронах, зі свідоцтва про смерть відома причина смерті. Останні роки не відвідував ОСОБА_19 на дому.

2.6 Допит свідка сторони обвинувачення ОСОБА_35 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Свідок є пенсіонером, з обвинуваченим не знайома. Знала багато років сім`ю ОСОБА_36 , з ними дружила, знала і батька ОСОБА_34 . ОСОБА_37 до армії був гарною людиною, а після ніде не працював, не більше тижня тримався на роботі, потім його виганяли, жодного бізнесу останній не мав, бо був п`яницею. Він жив в сім`ї, яка його й утримувала, а він просто пив і не працював. Ніколи не чула про ОСОБА_7 , не знайома з ним, нічого не знає про те, щоб ОСОБА_22 був комусь винен. Вона бачила в якому стані перебував ОСОБА_22 і йому б ніхто не дав грошей. ОСОБА_22 був у такому стані, що навіть мати й батька не поховав. Потім помер й ОСОБА_22 через те, що постійно пиячив. Також додала, що останні півроку свого життя ОСОБА_22 постійно пив, він ніколи не їздив у жодні відрядження, у нього й не було проблем із законом. Він позичав маленькі суми на алкоголь, але він не був азартним гравцем, мобільного телефону він не мав, лише вдома був стаціонарний. ОСОБА_22 виносив з дому речі, у тому числі килим, шубу, щоб було на що випити й часто бився зі своїм батьком. ОСОБА_22 ні з ким не спілкувався, він постійно лежав на дивані та пиячив. Співмешканку ОСОБА_20 він знайшов на базарі та привів її додому, це було за півтора року до його смерті. ОСОБА_24 постійно крутилась в квартирі та переконувала, що вона його цивільна дружина. ОСОБА_22 також працював сторожем, але із цієї роботи його також звільняли. Позичав малі кошти, у розмірі 20 грн, у квартирі їх вже було пусто, бо він виніс всі речі з дому, і шапочку, і люстру кришталеву. Вона була у квартирі у 2007 році, коли ховали його мати, а ОСОБА_22 навіть не спустився та не прощався з мамою. Його батько тоді лежав під батареєю, а ОСОБА_22 на ліжку та був п`яний. Батька він також не ховав. Вона саме ховала його мати й докладала до цього свої кошти. Боргів у ОСОБА_19 ніяких не було. Вона не проживала в одному будинку із цією сім`єю, але колись проживала в одному будику із мамою ОСОБА_19 , із ОСОБА_38 вона також знайома, бо знала її як рідну сестру батька ОСОБА_19 , на днях народження спілкувались із нею. Вона не пам`ятає, коли саме ОСОБА_22 повернувся з армії. Перед його смертю останні 5 років вона його бачила. На днях народження, зідзвонювалася із його мамою, не може сказати наскільки часто відбувались зустрічі з ними. Зі слів матері ОСОБА_19 їй відомо, що останній ніде не працював. У той час, коли він міг по два дні не ночувати вдома, їй не відомо, де він був. Йому не можна було позичити гроші, тому що він постійно був п`яний, але їй не відомо чи лікувався він від алкоголізму. Востаннє його бачила на похоронах, до похорон на дачу їздили разом, в гості ходили. З ОСОБА_25 раніше вона часто зустрічалась, потім рідше, але вони до неї також приїжджали. Після похорон вона не спілкувалась із ОСОБА_39 . Вона не позичала йому гроші, коли він їй телефонував та просив позичити. Вдома він у неї був, але дату не пам`ятає коли востаннє. З приводу того, що ніколи не працював знає від його матері.

2.7 Допит свідка сторони обвинувачення ОСОБА_40 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Свідок з ОСОБА_25 познайомилась на ринку, він поруч жив, ходив до неї купувати кросівки, вона з ним жила з 2003 року. Вона проживала у квартирі з його батьками також, за одним столом сиділи, коли його мати захворіла, то їй доводилось робити їй уколи, у 2007 році померла його мати. Батько ОСОБА_19 - ОСОБА_41 помер у 2008 році. Тобто через 3 місяці після смерті матері помер батько, і це дуже травмувало ОСОБА_19 , він став часто випивати та помер у неї на руках ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вона його кремувала та поховала на Байковому кладовищі. Після смерті матері він ніде не працював та й не міг працювати через горе. Він навіть фізично ніяк не працював, за два місяці до смерті взагалі не виходив з квартири, друзів у нього не було ніяких, телефона мобільного у нього не було, лише стаціонарний телефон вдома. Батько ОСОБА_19 за життя продав дачу, йому допоміг сусід, той привів брокера й він дав батьку 13 чи 15 тисяч доларів, документи на квартиру були у неї. ОСОБА_22 не мав жодних боргів, останнє його місце роботи була мийка, також він працював у депо, був кур`єром, часто змінював місце роботи, не було у ОСОБА_19 ні диплому про освіту, ні бізнесу, ні жодних боргових зобов`язань. У них були гарні відносини. Прізвище « ОСОБА_42 » вона ніколи не чула, як і ім`я цієї особи « ОСОБА_43 ». ОСОБА_22 коли з нею познайомився, то він був лише з нею, жодних друзів не мав, вони були як одне ціле, останній місяць перед смертю навіть не виходив з квартири, навіть курив на балконі. Після смерті матері у ОСОБА_19 був поганий стан, він почав пити, а після смерті батька він запив ще більше. Останнім часом він ніде не працював, оскільки отримав значний стрес через смерть батьків, він навіть зберігав прах батька на балконі та не давав його поховати. Він випивав сильно, бізнесу у нього ніякого й бути не могли, оскільки він пив постійно і багато. Останні 2 чи 3 місяці до смерті у нього не було зовсім грошей та не робив жодних покупок, вона здала речі в ломбард, щоб поховати його. Він нікуди не відлучався. Вона купувала продукти та готувала їсти, бо він не виходив на вулицю. Останні півроку він за собою вже не стежив та погано виглядав, останній місяць проходив в одному халаті. Він ніколи не грав в азартні ігри та не любив їх. З його знайомих на стаціонарний телефон ніхто не дзвонив. Друзі колись були давно. Сусіди були простими людьми, але він ніколи ні з ким не спілкувався. У квартирі після його смерті жодних грошей та розписок не було. Після його батьків лишились кошти у розмірі 5 тисяч доларів, а ОСОБА_22 тоді викликав кур`єра, щоб він йому доставив коньяк. У той час, коли вона поверталася з роботи, то він іноді був п`яним, іноді тверезий. У батька та сина були гарні відносини, це була ідеальна сім`я, батько з сином також іноді випивали. На похороні матері, ОСОБА_22 та його батько сильно напилися та не прийшли на похорон. Після смерті матері батько почав сильно пити, ОСОБА_22 також пив разом з ним. Вона була з ним близько 5 років. До смерті матері ОСОБА_22 також пив, але рідше, частіше почав вживати вже після її смерті та ще частіше після смерті батька. Гроші, які отримали від продажу дачі просто витрачали на життя. Батько й син хотіли бути на похоронах, але вони були сильно п`яні, тому їх не пустили. ОСОБА_23 вона викликала швидку допомогу, 3 години боролися за його життя, але не врятували. У 2003 році він не зловживав алкоголем, але міг випити. Роботу часто змінював через те, що приходив на роботу п`яний або був слабкий, бо не витримував деяку роботу, було, що коли влаштувався на роботу водієм трамваю, то прийшов на роботу п`яним.

2.8 Обвинувачений ОСОБА_7 .

На стадії допиту обвинуваченого, останній суду оголосив, що він вислухав всіх свідків та хоче висловити свою позицію.

Повідомив суд, що його звинувачують у тому, що він начебто не знав ОСОБА_19 , що він не давав останньому гроші у розмірі 75 тисяч доларів та у тому, що він підробив угоду. З ОСОБА_25 він познайомився влітку 2003 або 2004 року, у них робочі відносини стосовно металопрокату, ОСОБА_22 давав йому металопродукцію. Йому не зрозуміло чому прокурор задавав питання свідкам щодо того, чи був ОСОБА_22 бізнесменом, чи він грав в карти чи казино, йому також це не відомо. Він не розуміє чому він мав знати родичів ОСОБА_19 , оскільки останній з його допомогою підробляв, як посередник він непогано заробляв. ОСОБА_22 не був алкоголіком. Свідок ОСОБА_24 у своїх показаннях повідомляла, що він нормально виглядав та працював. На той час він особисто дуже гарно заробляв, у нього є люди, які підтвердять його фінансове становище на той час, це ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 . Він давав ОСОБА_23 75 тисяч доларів США в ресторані «Щекавиця» і він не знає як ОСОБА_22 розпоряджався цими грошима, але останній ці гроші отримав та обіцяв повернути. ОСОБА_22 на зустріч з ним привіз документи на квартиру, тому він був упевнений, що якщо будуть якісь проблеми з поверненням боргу, то він зможе повернути кошти. Договір позики він не підробляв, договір був виготовлений ОСОБА_48 . Строки повернення боргу були узгоджені з ОСОБА_39 . Договір був підписаний ним та ОСОБА_25 в ресторані «Щекавиця». У 2008 році у нього виникли проблеми з бізнес-партнерами та йому було потрібно займатися цими питаннями, тому для вирішення їх він у 2009 році полетів у Туркменістан, а наприкінці вересня 2015 року повернувся до м. Києва, та про смерть ОСОБА_19 дізнався приблизно у жовтні 2016 році. Про смерть він дізнався від квартирантів, після чого звернувся до юристів й у 2017 році подали цивільний позов, але це не свідчить про те, що договір є підробленим. Слідчі дії проводились із порушенням принципу невинуватості.

По завершенню вільних показань обвинувачений ОСОБА_7 повідомив, що відмовляється надавати відповідь на будь-які запитання учасників судового розгляду, бо не хоче, але повідомив, що він надав вичерпні показання суду.

Так, у суд касаційної інстанції у постанові за схожих обставин, вказав, що відповідно до положень частини 1 статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Частина 2 статті 84 КПК України визначає вичерпний перелік процесуальних джерел доказів у кримінальних провадженнях щодо злочинів, серед яких є показання.

У свою чергу показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження (частина 1 статті 95 КПК України).

Процесуальний порядок допиту під час досудового розслідування врегульований статтею 224 КПК України, у судовому провадженні - статтями 351 - 354, 356 КПК України.

Окрім надання показань, кримінальний процесуальний закон надає можливість на різних етапах провадження учасникам надати свої пояснення. Такі пояснення можуть стосуватися висловлювання позиції щодо поданих клопотань, скарг, у тому числі апеляційних, касаційних, тощо.

Проте, показаннями, які отримуються у суворо передбаченій процесуальній формі, не слід ототожнювати з поясненнями, які не є джерелами доказів у кримінальних провадженнях щодо злочинів (у кримінальних провадженнях про кримінальні проступки пояснення осіб є процесуальними джерелами доказів згідно з частиною 1 статті 298-1 КПК України).

У судовому засіданні обвинувачені відмовилися давати показання з приводу пред`явленого їм обвинувачення, а відтак їх допит не здійснювався. Вперше про обставини вчиненого ними злочину обвинувачені висловилися під час судових дебатів і виклали власну версію подій.

З огляду на зазначене вище, суд першої інстанції не мав права покладати інформацію, отриману від обвинувачених під час судових дебатів, в обґрунтування вироку, а суд апеляційної інстанції мав би виключити посилання у вироку суду першої інстанції на такі пояснення як такі, що отриманні не із передбачених кримінальним процесуальним законом джерел (один з критеріїв допустимості).1

Отже, саме такої правової позиції дійшов Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові від 01 серпня 2022 року.

Однак, з урахуванням двозначної позиції обвинуваченого ОСОБА_7 , який не відмовлявся під час судового слідства від надання суду показань, хоча по завершенню викладу власної версії подій відмовився відповідати на будь-які питання учасників судового розгляду, тому можна стверджувати про не проведення допиту обвинуваченого у суворо передбаченій процесуальній формі.

Допит фактично проведено не було у розумінні положень ст. 351 КПК України, оскільки учасники судового розгляду були позбавлені права задавати питання, зокрема й для уточнення і доповнення його відповідей.

Втім суд у цьому разі не буде здійснювати формальний підхід, зважаючи на повідомлення суду під час допиту власної версії подій, суд вважає необхідним навести показання обвинуваченого у вироку та оцінити їх з іншими доказами у провадженні, що не суперечитиме правовій позиції суду касаційної інстанції з урахування конкретних обставин цього провадження.

2.9 Висновки з показань потерпілої, свідків сторони обвинувачення та пояснень обвинуваченого.

2.9.1. Суд не погоджуєься із твердженням сторони захисту, що суд не має враховувати показання потерпілої та свідків сторони обвинувачення, зважаючи на те, що вони є упередженими.

Втім суд не вважає це твердження безапеляційним, оскільки як потерпіла, так і свідки сторони обвинувачення, надавали суду показання, будучи попередженими про кримінальну відповідальність та приведеними до присяги.

Сторони провадження брали участь у їх допиті, зокрема і перехресному, маючи можливість задавати й навідні питання, перевіряти будь-які неточності й неузгодженості.

При цьому не встановлено судом й явної упередженості потерпілої, оскільки сам статус такої особи у провадженні не може про це свідчити.

Свідки сторони обвинувачення не є родичами потерпілої, немає підстав й стверджувати, що з усіма із них вона має дружні стосунки, зокрема із колишньою співмешканкою ОСОБА_49 .

Водночас показання всіх цих допитаних осіб узгоджуються в частині, що стосується ОСОБА_19 й не містять істотних протиріч, що вочевидь свідчить про повідомлення суду справжніх обставин.

Узагальнюючи показання потерпілої та свідків сторони обвинувачення суд може стверджувати, що ОСОБА_22 не мав жодних бізнес відносин з обвинуваченим ОСОБА_7 та ніколи не був з ним знайомий, ніколи не займався бізнесом, не був пов`язаний ні з металопрокатом, ні з будь-якою іншою сферою підприємницької діяльності, працював виключно на мийках, сторожем, різноробочим у житлово-експлуатаційній конторі та т.п., не мав освіти, щодо названих місць роботи з показань свідків підтверджено відповідю Пенсійного фонду України, з якої вбачається найбільш тривалий офційний строк працевлаштування 2 місяці, загальний трудовий стаж не більше двох років.

Водночас судом встановлено, що ОСОБА_22 за життя мав тривале скрутне матеріальне становище, розмір грошових коштів, які він позичав у родичів сягали від 5 грн до 140 грн, зловживав алкогольними напоями, не мав друзів та знайомих, ніхто його не відвідував, спілкувався виключно з батьками та співмешканкою, не мав мобільного телефону, на стаціонарний телефон ніхто йому не телефонував, не спілкувався із сусідами, протягом останніх трьох місяців свого життя не залишав свого місця проживання у квартирі, перебуваючи переважно у стані алкогольного сп`яніння, припинивши повністю за собою слідкувати, як стверджувала про це співмешканка.

У суду водночас немає підстав не довіряти показанням співмешканки ОСОБА_50 щодо способу та умов життя ОСОБА_19 , те як він прожив останні місяці життя й її розповідь була детальною, зокрема в тій частині, що останні три місяці життя він зловживав алкгольними напоями надмірно від попереднього періоду життя та не залишав свою квартиру, це як у цей же час за версією обвинуваченого був укладений договір позики із ОСОБА_25 у приміщенні ресторану.

2.9.2 Щодо версії обвинуваченого, яку він повідомив суду, то вона не знайшла свого підтвердження жодними доказами, як письмовими, так і даними, отриманими від показань потерпілої, свідків обвинувачення та захисту, про начебто зустріч із ОСОБА_25 у лютому 2008 року (на останніх місяцях життя ОСОБА_19 ) у приміщенні ресторану, про начебто передачу останньому грошових коштів у розмірі 75 000 доларів США у день укладення угоди - 12.02.2008 тощо.

Фактично за час судового розгляду та з наданих доказів сторонами провадження не встановлено жодну обставину, яка б свідчила про правдоподібність версії події, повідомленої обвинуваченим.

Докази сторони захисту

2.10 Допит свідка сторони захисту ОСОБА_51 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Свідок повідомив, що знайомий з обвинуваченим ОСОБА_7 з 1998 року та надав суду такі показання. У той час, коли познайомився з ОСОБА_7 , то він мав ресторанний бізнес, тоді володів рестораном «Щекавиця» на Подолі. У той час, коли він познайомився з ОСОБА_7 , то той постійно приходив в ресторан та вважався постійним клієнтом. Ціни у ресторані були дуже високими. Вони познайомились через спільних знайомих, надалі подружились. Йому було відомо, що ОСОБА_7 займався трубопрокатом, лісним бізнесом, гральними автоматами. Окрім дружніх відносин, з 1999 р. мав з ним бізнес-відносини, вони просили у ОСОБА_7 у 1999 р. 100 тисяч доларів США, потім 60 тисяч доларів США та ще 60 тисяч доларів США. Це були гроші у розвиток ресторанного бізнесу з поверненням. Перші сума та друга сума були за договором, а третя сума - в усній формі. Вони повністю повернули йому гроші у 2004 році. Формально він був їхнім працівником та отримував дивіденди. Після цього, ОСОБА_7 займався з ним ресторанним бізнесом до 2008-2009 рр. За зовнішніми ознаками, у нього були відмінні ознаки, були автомобілі марки «Mercedes», «Audi». Він думає, що ОСОБА_7 заробляв більше 100 доларів США, та і в них також він отримував заробітну плату. У 2003 році їх підпалили та він їм дав 100 тисяч грн, 300 тисяч грн та потім ще 50 тисяч доларів США, й до 2008 року вони все повернули ОСОБА_7 . Ресторан працював до 2015 року. Також додав, що ресторан був створений й керувався через ТОВ «Щекавиця». Його дружина також була власником ресторану. З 2005 року всі права на ресторан перейшли до дружини, у нього було 15%, ОСОБА_7 з 2000 року був неформальним керівником ресторану. ТОВ «Щекавиця» брало кредити в банках «Меркурій» та «Січ». Вони повернули ОСОБА_7 220 тисяч доларів США та ще 110 тисяч доларів США віддали додатково. Немає документів, які б підтверджували, що він позичав кошти у ОСОБА_7 . Він не пам`ятає чи відома йому така людина як ОСОБА_29 . Більше нічого не відомо за інші види діяльності ОСОБА_7 , окрім тих, що назвав. Всі їхні зустрічі проходили у ресторані Щекавиця, потім він йому у 2009 році повідомив, що у нього проблеми вдома, в його країні. ОСОБА_7 здається тоді поїхав на 5 років. Вони у той період зідзвонювалися одни раз на півроку. Надалі майже постійно бачились. ОСОБА_7 не міг бути офіційно співвласником ресторану. Вони й зараз спілкуються. Він був відсутній в Україні у період 2010-2015 рр. Він не знає, які були статки у ОСОБА_7 у 2015 році, у них був свій юрист, чи був такий у ОСОБА_7 не знає. Гральні автомати ОСОБА_7 були на Подолі. Повністю станом на 2004 рік вони віддали ОСОБА_7 360 тисяч доларів СШ. Заробітна плата ОСОБА_7 була приблизно 5 тисяч доларів США. У договорі не було вказано про щомісячні виплати, якщо були гроші, то вони віддавали. Він не знає та не пам`ятає чи знає він особу на прізвище ОСОБА_47 .

2.11 Допит свідка сторони захисту ОСОБА_52 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Свідок є приватним підприємцем, з обвинуваченим ОСОБА_7 є друзями. З ОСОБА_7 він познайомився у 1999 році, разом ходили на футбол, дружать багато років. ОСОБА_7 мав бізнес, пов`язаний з металом, і ресторан. Просто знає, що він мав якесь відношення до ресторанного бізнесу. У них також був спільний бізнес, бо він тоді мав можливість імпортувати шоколад, і мав можливість залучати стронні кошти, й він тоді запропонував ОСОБА_7 вкластися і дати 5 000 доларів США, що той і зробив. Надалі він йому за це повернув дивіденди у розмірі 1 000 доларів США. Передача коштів не оформлювалась, він тоді ОСОБА_7 також запропонував збільшити інвестиції і дати ще 15 000 доларів США, це було у 2002 році. Ці кошти він повернув ОСОБА_7 з дивідендами. Сума дивідендів змінювалась від 850 до 1 500 доларів США, він платив йому до 2003-2004 рр. вважає, що у ОСОБА_7 був хороший матеріальний стан, він бачив, що той не бідний, були хороші машини, але він не цікавився його доходом. Їх відносини із грошима не були юридично оформлені, бізнес ОСОБА_7 не обговорювали. Потім ОСОБА_7 поїхав додому, за межі України, причин цього не знає. Приблизно у 2015 році ОСОБА_7 повернувся і вони продовжили спілкуватися, він передавав подарунки та гроші його дружині, дочці. Він у нього не питав чого він був відсутній 5 років. Щодо того чи давав комусь в борг ОСОБА_7 , то він цього не знає. Також додав, що вони іноді разом грали у футбол, тоді це було 2 рази на тиждень. У 2004 році він не грав, бо змінив вид діяльності, а його знайомі продовжували грати, наскільки йому відомо. У 2004 році вони також спілкувалися. Про бізнес ОСОБА_7 мало що знає, лише про ресторан на Подолі. Шоколад у нього він забирав на цей ресторан, надавав там вказівки персоналу, спілкувався з адміністратором. Він працював у компанії ТОВ «Транс», керівником регіону, але відмовляєтся говорити більш детально про цю компанію. На своєму підприємстві він не оформляв гроші ОСОБА_7 і відмовляєтся повідомляти куди їх вкладав. Дивіденди офіційно не оформлялись, сплачувались приблизно у 2003-2004 рр. Він грошові кошти ОСОБА_7 передавав через уповноважену останнім особу, його земляка, імені вже не пам`ятає. Це продовжувалось до 2010 року, повертав частинами, кожен раз різну суму. Дивідендів виплатив можливо як суму боргу. Можливо більше. Вони тоді спілкувались російською, документи якою мовою не дивився. ОСОБА_7 тоді проживав на Оболонській вулиці, що на Подолі. Заходив у зал гральних автоматів, ОСОБА_7 мав до них якесь відношення, і він там був з ОСОБА_7 декілька разів. ОСОБА_7 з документами заходив у службове приміщення ресторану. Вони спілкувались тісно до 2003 року, а після частіше вже в телефонному режимі. Грали на стадіоні Баннікова та у турецькому містечку. ОСОБА_13 йому не знайомий і ОСОБА_16 він не знав. У ОСОБА_7 було декілька машин - «RAV» (номер НОМЕР_1 ), «Lexus» (88888), це у період з 1999 р. до 2003 р. З 2004 року декілька разів приїздив до ресторану. З 2010 року вже спілкувались рідко, він сам йому телефонував. Повертав йому кошти до 2011 року. Після повернення коштів зустрічались у 2015 році. ОСОБА_7 не розповідав йому про відносини з ОСОБА_13 . Про офіційні місця роботи ОСОБА_7 йому нічого не відомо. ОСОБА_53 йому також не відомий. Перед цим засіданням ОСОБА_43 з ним зв`язався для надання свідчень. На це засідання він приїхав самостійно. У ресторані «Щекавиця» вони зустрічалися рідко і це було більше 10 років тому. У перший раз він дав кошти у 2000 році, у 2002 році вдруге, з 2002 р. до 2004 р. він сплачував дивіденди, ОСОБА_7 отримував мінімально 8 000 доларів США, а вже у 2011 році виплатив всю суму боргу, що платив до того частинами. Знає, що дружину ОСОБА_7 звати ОСОБА_54 , доньку - ОСОБА_55 , точну адресу його проживання на той момент не знав. Щодо заяви про спричинення ОСОБА_7 дружині тілесних ушкоджень нічого не знає.

2.12 Допит свідка сторони захисту ОСОБА_56 .

Свідок повідомив, що познайомився з ОСОБА_7 у 1998-1999 рр., тоді він здобув медалі у спортивних змаганнях і його почали запрошувати на передачі, зустрічі і т.п., на одній з вечірок познайомився з обвинуваченим, тоді обмінялися телефонами і іноді зіздвонювалися, потім здружилися, зараз вважає його своїм другом. У той час, коли він досяг високого рівня у спорті, то почав їздити на різні змагання, у нього були поїздки закордон, які треба було оплачувати за свій рахунок, а компенсація надходила лише з часом. У нього були такі моменти, коли потрібні були кошти, ОСОБА_7 ніколи йому не відмовляв, звертався до нього з десяток разів, суми були невеликі від 2 000 до 5 000 доларів США, залежно від країни куди здійснювався переліт. Після отримання компенсації, він повертав ОСОБА_7 кошти, але були суми, які він йому дарував. Найбільша сума, яку він брав у ОСОБА_7 , була у 2001 році, тоді купив автомобіль. У 2004 році також звертався за допомогою до ОСОБА_7 і він дав йому у борг 25 000 доларів США, він написав розписку на ці гроші, 100% було повернуто. Позичали йому кошти й інші особи, господар клубу, політики. Він знав, що ОСОБА_7 займався бізнесом, а саме мав металобазу та ресторанний бізнес. У ОСОБА_7 було два різних автомобіля - «Mersedes» і «Lexus», на його думку, це свідчить, що останній мав великі статки. Вони разом бували на вечірках, де були політики, бізнесмени, якщо там був ОСОБА_7 , значить, що він заможний. Тоді, коли вони зустрічалися, то ОСОБА_7 міг сплатити рахунок за них двох. Він протягом 5 років жив в Африці, тоді ні з ким не підтримував стосунки, у 2009 році вони ще бачились. Розписку писав ОСОБА_7 на російській мові, десь на ОСОБА_57 , розмовляли вони між собою на російській мові тоді. Зустрічались з ОСОБА_7 декілька разів у відомому ресторані на ОСОБА_57 , де ОСОБА_7 багато спілкувався з адміністратором. Достатньо близько він спілкувався з ОСОБА_7 до 2009 року. У районі ДВРЗ були його ангари з металом, лом бачив, точну адресу сказати не може, піднімались там в офіс, приблизно 3-5 разів він його зустрічав біля воріт. Зі знайомими ОСОБА_7 він не знайомий, нікого не знає, про свій бізнес він йому також нічого не розказував. Він повертав ОСОБА_7 кошти без відсотків. Йому невідомо чи був ОСОБА_7 на території України, коли він був відсутній. У 2014 році він повернувся в Україну, телефонував своїм знайомим. З якими спілкувався раніше, з ОСОБА_7 зустрівся у 2015 році. Перед цим засіданням йому зателефонував ОСОБА_7 і сказав, що у нього проблеми в суді, треба підтвердити їх фінансові стосунки.

2.13 Висновки з показань свідків сторони захисту.

Суд не може ставити під сумнів чи були у обвинуваченого автомобілі марки «Mercedes», «Audi» у 90-х та на початку 2000-х рр, чи позичав він у своєму житті комусь грошові кошти, навіть у великих сумах, чи відвідував дорогі ресторани, чи міг сплатити за когось рахунок та пригостити, та взагалі, що у нього були дружні стосунки, нормальне соціальне життя тощо.

Суд не може оцінювати правдоподібність періодичних позичок, які надавав обвинувачений своїм друзям та своїм знайомим, що рахуються сотнями тисячами доларів, оскільки матеріальне становище обвинуваченого не може бути увагою суду.

І в цьому випадку суд погоджується й захисником, який спростовуючи доводи сторони обвинувачення про неможливість у безробітної особи мати можливість розпоряджатись такими значними сумами, повідомив, що позичати необов`язково й суми, що належать особі, тому може так і відбувалось з обвинуваченим.

Водночас жоден з цих осіб, зокрема й ті, які мають дружні відносини з обвинуваченим протягом двадцяти років, з якими, як стверджується, він мав спільний бізнес, з ними працював, грав у футбол у вільний час, вони знайомі з його сім`єю - дружиною, донькою, бували у нього дома, знали яким бізнесом займався, де з`являвся, де був офіс, де робоче місце, де обідав, з ким спілкувався, тобто мали тісний й тривалий зв`язок, не змогли повідомити хто такий ОСОБА_37 .

Жоден з допитаних свідків сторони захисту не змогли повідомити, що хоч щось чули про таку особу як ОСОБА_37 , хоч раз його бачили, хоч раз чули від ОСОБА_7 його начебто бізнес відносини з цією особою, про начебто наявність боргу (тим більше не у мізерному розмірі), про смерть цієї особи й неповернутий борг за позикою, незважаючи, як стверджується, що останній мав у розпорядженні значні суми коштів, навряд міг забути за позичені кошти у 2008 році у розмірі 75 000 доларів США.

Залишилось для суду незрозумілим як обвинувачений через 9 років після позики цієї суми, згадав про борг майже того дня, як потерпіла ОСОБА_11 з`явилась в реєстрі власників.

Незрозумілим залишився і крок обвинуваченого щодо звернення до суду із цивільним позовом щодо стягнення боргу із спадкоємиці ОСОБА_11 , не намагаючись жодним чином владнати ситуацію іншим шляхом, якщо такий борг дійсно був би.

Тому ці показання не може визнати аюсолютно неправдивими, але й немає підстав їх брати до уваги, оскільки жодним чином не спростовують висунуте обвинувачення, а в частині способу життя обвинуваченого суд їх не оцінює, вважаючи їх в цій частині неналежними, з урахуванням меж висунутого обвинувачення.

Але того, що вони підтверджують, що обвинувачений навіть не був знайомий з ОСОБА_58 , то є очевидним висновком.

ІІІ. Мотиви суду щодо висунутого обвинувачення та кримінально-правова кваліфікацій дій обвинуваченого

3.1 Суд має розпочати із мотивів щодо клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України

3.1.1 Так, захисник заявляв вказане клопотання під час підготовчого судового засідання, що тоді було приєднано судом до матеріалів провадження для подальшого розгляду під час судового провадження. Під час судового розгляду захисник звернувся до цього питання вдруге, наголошуючи на його задоволенні.

Так, зазначає, що 13.05.2020 ОСОБА_7 було повідомлено про підозру в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, постановою керівника прокуратури від 13.07.2020 строк досудового розслідвання був продовжений до трьох місяців, а ухвалою слідчого судді від 11.08.2020 до чотирьох місяців, тобто до 13.09.2020.

11.09.2020, тобто за 2 дні до завершення строку, слідчим на підставі доручення прокурора у цьому провадженні були складені два письмових повідомлення про завершення досудового розслідування, які поштовим зв`язком направлені були як на адресу обвинуваченого, так і захисника, але фактично отримані ними після 13.09.2020, як і фактично розпочали ознайомлення із справою.

Отже, стверджує, що таким чином складення, вручення і направлення обвинувального акта відбулися поза межами строку досудового розслідування, що, на думку захисника, має наслідком закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000261 від 20.01.2018.

Суд, заслухавши доводи сторін, перевіривши мотиви клопотання, дійшов висновку, що клопотання слід залишити без задоволення, з таких підстав.

3.1.2 Так, відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України досудове розслідування - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Частиною 3 ст. 217 КПК України передбачено, що у разі необхідності матеріали досудового розслідування щодо одного або кількох кримінальних правопорушень можуть бути виділені в окреме провадження, якщо одна особа підозрюється у вчиненні кількох кримінальних правопорушень або дві чи більше особи підозрюються у вчиненні одного чи більше кримінальних правопорушень.

Статтею 284 КПК України визначено підстави для закриття кримінального провадження, тобто закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, або за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - Закон № 2147-VIII) частину 1 статті 284 КПК України доповнено пунктом 10, за яким ці зміни вводяться в дію через три місяці після набрання чинності цим Законом, тобто після 15 березня 2018 року, не мають зворотньої дії в часі та застосовуються до справ, за якими відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР після введення в дію цих змін.

3.1.3 З матеріалів провадження вбачається, що 20 січня 2018 року внесено відомості до ЄРДР за № 0000261 за ч. 3 ст. 190 КК України.

09 травня 2020 року внесено відомості до ЄРДР № 0001782 за ч. 1 ст. 358 КК України.

09 травня 2020 року внесено відомості до ЄРДР № 0001783 за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України.

09 травня 2020 року внесено відомості до ЄРДР № 0001784 за ч. 4 ст. 358 КК України.

Надалі, постановою прокурора від 12.05.2020 матеріали досудових розслідувань, внесених до ЄРДР за № 0000261 за ч. 3 ст. 190 КК України, внесених до ЄРДР № 0001782 за ч. 1 ст. 358 КК України, внесених до ЄРДР № 0001783 за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, внесених до ЄРДР № 0001784 за ч. 4 ст. 358 КК України, в одне провадження, яке зареєстровано в ЄРДР за № 0000261 від 20 січня 2018 року.

(Також частина матеріалів у подальшому виділялась в окреме провадження, що не є предметом цього судового розгляду).

Відтак у цьому об`єднаному кримінальному провадженні і було 13.05.2020 повідомлено ОСОБА_7 про підозру.

3.1.4 Отже, днем початку досудового розслідування у цьому провадженні є день, коли було розпочато розслідування у провадженні № 0000261, з якого виділено окремі матеріали, тобто з 20 січня 2018 року.

3.1.5 За таких обставин застосування судом п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України як підстави для закриття кримінального провадження у цьому випадку є неможливим, оскільки відомості до ЄРДР за № 0000261 внесено до набрання чинності Законом № 2147-VIII щодо доповнення ч. 1 ст. 284 КПК України пунктом 10.

Цей закон не існував на момент внесення відомостей до ЄРДР у кримінальному провадженні за № 0000261.2

Аналогічна позиція була висловлена судом касаційної інстанції й у постанові об`єднаної палати від 11 вересня 2023 року й висновок щодо застосування положень п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України полягає у такому:

1. Датою введення в дію положень, вказаних у пункті 4 § 2 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального Кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», у тому числі пункту 10 частини 1 статті 284 КПК України, є 16 березня 2018 року.

2. Пункт 10 частини 1 статті 284 КПК України застосовується лише до кримінальних проваджень, відомості про які внесені до ЄРДР після введення в дію цього положення, тобто поширюється на кримінальні провадження, відомості про які внесені до ЄРДР з 16 березня 2018 року, і не поширюється на кримінальні провадження, відомості щодо яких внесені в ЄРДР до вказаної дати.3

3.1.6 Додатково суд все ж таки має зауважити, що не розглядаючи навіть це питання завершення строків досудового розслідування, як про це стверджує сторона захисту, лише з можливості застосування положень п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, такі строки органом досудового розслідування порушені не були.

У ситуації, коли стороною обвинувачення обов`язок повідомлення сторони захисту про завершення досудового розслідування та надання доступу до його матеріалів виконано шляхом направлення слідчим відповідного письмового повідомлення за два дні до завершення строку досудового розслідування, визначеного ч. 3 ст. 219 КПК України, останнім днем звернення до суду з обвинувальним актом, тобто днем закінчення досудового розслідування, є день, коли сторона захисту реалізувала своє право на ознайомлення з матеріалами досудового розслідування в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України, та ще два дні поспіль.

Враховуючи ту обставину, що таке належне повідомлення як захисника, так і обвинуваченого відбулось, тому фактично сплив цих строків зупинився.

Під час розгляду цього клопотання стороною обвинувачення були надані суду підтвердження поштовими квитанціями надіслання вказаних повідомлень 11.09.2020 обвинуваченому та захиснику (а.к.п. 233-242, том 2).

Стороною обвинувачення також підтверджено реалізацію права обвинуваченим та захисником на ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, що було завершено 16 грудня 2020 року о 15 год. 30 хв.

Затвердження обвинувального акта відбулось цього ж дня - 16 грудня 2020 року та цього ж дня прокурором надіслано до Дарницького районного суду м. Києва обвинувальний акт з реєстром до нього (конверт, із датою на штампі Укрпошти 16.12.2020, а.к.п. 24-25, том 1).

І тут слід зауважити, що надіслання обвинувального акта відбулось навіть не в останній день строку, яким було 18 грудня 2020 року (12-13.09.2020 - 2 дні, що додались до строку), а за два дні до нього.

3.1.7 Захисник ОСОБА_12 мотивував свою позицію також висновком, який просив суд врахувати при прийнятті рішення.

У висновку науково-правової експертизи щодо доктринального тлумачення і застосування окремих норм та положень законодавства України, що була проведена науково-правовим експертом, за клопотанням адвоката ОСОБА_12 , стверджується, зокрема, що строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 000261 від 20.01.2018 закінчився 13 вересня 2020 року, відтак всі слідчі та інші процесуальні дії, притаманні стадії досудового розслідування, мали бути проведені до спливу цього строку.

Такий висновок мотивовано на підставі того, що строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування розпочинається виключно з дати фактичного отримання повідомлення слідчого про завершення досудового розслідування та доступу до матеріалів досудового розслідування, тобто як у цьому випадку з 27 вересня 2020 року.

Частиною 1 ст. 242 КПК України передбачено, що не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права, у зв`язку з чим вказаний висновок не може мати для суду жодного доказового значення.

Втім, з урахуванням тієї обставини, що сторона захисту висловлює свої заперечення з цього ж питання, то суд надасть відповідь.

Підстав погодитись із висновком цієї науково-правової експертизи у суду немає, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 219 КПК України строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому статтею 290 КПК України, не включається у строки досудового розслідування.

Досудове розслідування, яке має наслідком звернення до суду з обвинувальним актом, має три ключові віхи: початок - визначається внесенням відомостей до ЄРДР; завершення - пов`язується з фактом відкриття матеріалів досудового розслідування підозрюваному, його захиснику, законному представнику, захиснику особи та іншим особам відповідно до положень ст. 290 КПК України; закінчення - фіксується направленням до суду обвинувального акта.

Отже, кінцевим моментом строку досудового розслідування є його закінчення, як це передбачено у ст. 219 КПК України, та не має точок дотику із завершенням досудового розслідування.

Період з моменту повідомлення сторони захисту про завершення досудового розслідування у порядку, визначеному ст. 290 КПК України, та відкриття матеріалів провадження для ознайомлення у строки досудового розслідування не включається.

Проте факт завершення досудового розслідування має бути належно підтверджений, як і факт повідомлення цієї інформації стороні захисту.

Таким чином, у строк досудового розслідування не включається весь період часу, а саме: з моменту направлення або безпосереднього вручення такого повідомлення стороні захисту про завершення досудового розслідування до моменту закінчення ознайомлення цієї сторони з матеріалами досудового розслідування.

Підсумовуючи викладене, як положення процесуального закону, так і правові позиції суду касаційної інстанції, свідчать про завершення досудового розслідування у момент направлення або безпосереднього вручення повідомлення стороні захисту про завершення досудового розслідування, тому 11.09.2020, коли слідчий належним чином повідомив сторону захисту про завершення досудового росзлідування, розпочався період часу, який у строк досудового розслідування не включається.

3.2 За змістом п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, частин 1, 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України суд має обов`язок роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності, те, що на момент судового розгляду закінчилися строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК України, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК України, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення.

Суд, дотримуючись наведених положень кримінального процесуального закону, роз`яснив обвинуваченому, що він може бути звільнений від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, у зв`язку із завершенням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, роз`яснено було як цю підставу, так і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави.

Втім, через те, що обвинувачений ОСОБА_7 категорично заперечив проти застосування до нього положень ст. 49 КК України, наполягаючи на своїй невинуватості, то стосовно нього судове провадження було продовжено й проводилося у повному обсязі в загальному порядку.

3.3 Щодо висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України як підробка офіційного документа, який надає права, з метою подальшого його використання, то суд дійшов таких висновків.

Так, за цим епізодом ОСОБА_7 інкриміновано те, що він у період часу з 01 січня 2017 року до 21 березня 2017 року з метою реалізації злочинного умислу, направленого на внесення до офіційного документа завідомо неправдивих відомостей, а саме до договору позики від 12 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , й достовірно знаючи, що ОСОБА_13 не отримував від нього грошові кошти в сумі 75 000 доларів США, та що останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно з цим договором позики позичальник ( ОСОБА_13 ) зобов`язується повернути позикодавцю ( ОСОБА_7 ) позику в розмірі 75 000 доларів США.

Цим обвинуваченому інкриміновано саме дії щодо підроблення офіційного документа шляхом внесення до нього неправдивих відомостей.

Таке твердження органу досудового розслідування не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду кримінального провадження, а докази надані стороною обвинувачення не доведені перед судом щодо їх переконливості.

Обвинувачення за ч. 1 ст. 358 КК України висунуте ОСОБА_7 спростовується таким.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 91 КПК України обов`язковому доказуванню у кримінальному проваджені підлягають подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Так, надаючи оцінку наданим строною обвинувачення доказам, суд виходить з того, що згідно з ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Згідно з частиною 2 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За диспозицією частини 1 ст. 358 КК України є кримінально караними дії з підроблення посвідчення або іншого офіційного документа, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином-підприємцем, нотаріусом, державним реєстратором, суб`єктом державної реєстрації прав, особою, яка уповноважена на виконання функцій держави щодо реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державним виконавцем, приватним виконавцем, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його підроблювачем чи іншою особою або збут такого документа.

Отже, об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення полягає у вчиненні підроблення.

Разом з тим, органом досудового розслідування не здобуто та суду не надано жодних доказів як письмових, так і даних, які б були повідомлені суду під час допиту свідків сторони обвинувачення, що саме обвинуваченим ОСОБА_7 вчинені дії на підроблення вказаного договору позики.

При цьому у суду немає жодних доказів на підтвердження того, коли, де і ким підроблено вказаний договір позики від 12 лютого 2008 року, втім немає жодних сумнівів у підробці цього договору, про що далі.

Щодо предмета підроблення як офіційного документа договору позики, то варто також зазначити таке.

Норми закону України про кримінальну відповідальність утворюють собою систему, побудовану за чіткими критеріями, де дефінітивні норми підпорядковуються встановленим законом вимогам та правилам. Законодавець, визначає поняття (їх зміст та обсяг) там, де вони вперше застосовуються в КК України, і не повторює їх визначення в інших розділах, де вони використовуються в тому ж значенні.

Ознаки офіційного документа розкриті у Примітці для потреб статтей 358, 357 та 366 КК України, та є невіддільною частиною статті.

Так, у частині 1 цієї статті предметом підроблення може бути лише офіційний документ.

Під офіційним документом слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

За правовою позицією, викладеною у постанові судової палати у кримінальних справах ВСУ від 25 квітня 2013 року у справі № 5-10кс13 враховуючи нормативне визначення службового підроблення, офіційними документами визнаються ті з них, що складаються і видаються службовими особами від імені органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ та організацій, незалежно від будь-якої форми власності, які посвідчують певні факти і події, що мають правове значення. Ці документи мають бути належним чином складені за формою та містити необхідні реквізити.

У продовження цієї правової позиції наголошується на тому, що під час встановлення ознак офіційного документа як предмета злочину слід керуватися такими критеріями: документ має бути складено, видано чи посвідчено відповідною особою в межах її професійної чи службової компетенції за визначеною законом формою та з належними реквізитами; зафіксована в такому документі інформація повинна мати юридично значущий характер - підтверджені чи засвідчені нею конкретні події, явища або факти мають спричиняти чи бути здатними спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків.

При цьому невідповідність документа хоча б одному з наведених критеріїв перешкоджає визнанню його офційним (постанова судової палати у кримінальних справах ВСУ від 09 липня 2015 року у справі № 5-50кс15).

Суд вважає, що з огляду на визначення офіційного документа наданого в примітці статті 358 КК України й судовій практиці, що є незмінною з цього питання тривалий час, договір позики між двома фізичними особами не набуває статусу офіційного документа, який до того ж не потребує нотаріального посвідчення й лише за певних умов може бути складений у письмовій формі.

У цьому випадку стороною обвинувачення не доведено наявності в діянні обвинуваченої особи обов`язкових ознак, які вказують на наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

З огляду на викладене й керуючись п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України обвинуваченого ОСОБА_7 слід визнати невинуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, та в цій частині висунутого обвинувачення виправдати, оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Суд обирає саме цю підставу до виправдання обвинуваченого, оскільки за встановленої судом відсутності складу правопорушення в діях обвинуваченого є превалюючим над обставинами доведення (з урахуванням позиції обвинуваченого), що не має у цьому випадку жодного вже значення.

3.4 Щодо висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 358 КК України як використання завідомо підробленого документа, то суд дійшов таких висновків.

Так, ОСОБА_7 висунуто обвинувачення у тому, що він після винесення суддею Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_15 ухвали у справі № 753/5208/17 від 09 листопада 2017 року про призначення судової технічної експертизи документів, знаходячись у приміщенні Дарницького районного суду м. Києва, буд. 5А, діючи із злочинним умислом, направленим на шахрайське заволодіння грошовими коштами ОСОБА_11 , розуміючи протиправність своїх дій та їх наслідки, надав суду оригінал завідомо підробленого договору позики від 12 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , чим фактично використав завідомо підроблений документ.

Відтак у п. 3.3 цього вироку суд навів мотивування щодо прийнятого рішення про відсутність складу правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України у діях обвинуваченого ОСОБА_7 зважаючи на відсутність предмету цього правопорушення, яким може бути лише офіційний документ, а не будь-який документ, який не володіє саме всіма ознаками притаманними офіційному.

На користь цього твердження свідчить й констукція цієї норми, частиною 1 якої передбачена кримінальна відповідальність за підроблення з метою використання або збут, частиною 2 - складання чи видача, частиною 3 - за дії, передбачені частиною 1 та 2 й за наявності ознак, що кваліфікують правопорушення - повторно або за попередньою змовою групою осіб, та частина 4, якою караються дії за використання завідомо підробленого документа. Примітка до цієї статті також дає визначення, що розуміти під офіційним документом для потреб цієї норми.

Отже, не повторюючи аналогічного мотивування з п. 3.3, в діях обвинуваченого ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, оскільки мова йде про неофіційні документи, тобто про особисті документи громадян, що надають певні права іншим особам або звільняють їх від обов`язків, але їх використання з метою заволодіння чужим майнм шляхом обману є способом вчинення шахрайства, про що далі.

3.5 Водночас серед питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку, з огляду на положення ч. 6 ст. 368 КПК України, законодавець передбачив й те, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до вказаних положень процесуального закону враховано правові позиції, викладені у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 квітня 2019 року (справа № 760/20768/15-к, провадження № 51-8290км18), від 15 лютого 2021 року (справа № 727/5768/18, провадження № 51-1328кмо19).4

3.6 Щодо висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у незакінченому замаху на заволодіння чужим майном у особливо великих розмірах, що в шістсот і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину, шляхом обману, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, то суд дійшов таких висновків.

3.6.1 Так, складовою підстави кримінальної відповідальності за шахрайство є усвідомлення суб`єктом злочину того факту, що предмет злочину є для нього чужим, що він заволодіває чужим майном за відсутності будь-якого дійсного чи уявного права на нього. Кримінальна відповідальність за шахрайство пов`язана зі встановленням усвідомлення винним факту заволодіння чужим майном з метою його безоплатного, безповоротного обернення на свою користь (чи третіх осіб) за відсутності законних підстав, збільшення внаслідок цього власних або третьої особи майнових фондів.

Усвідомлення винуватою особою, кому саме належить чуже майно та на яких підставах, чи заволодіває він майном, використавши оману власника цього майна, чи оману іншої особи, у володінні якої воно перебуває, не є вирішальним для встановлення ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України.

Так, ОСОБА_7 інкриміновано те, що у період часу з 01 січня 2017 року до 21 березня 2017 року, у невстановленому органом досудового розслідування місці, у нього виник злочинний умисел на заволодіння майном ОСОБА_11 шляхом обману в особливо великих розмірах, тобто таких, що в 600 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

З показань потерпілої, свідків, письмових доказів судом беззаперечно встановлено, що ОСОБА_7 ніколи не був знайомий з ОСОБА_13 , від якого успадкувала майно ОСОБА_11 , що з розумною очевидністю свідчить про умисел ОСОБА_7 на заволодіння чужим майном

3.6.2 У складі шахрайства заволодіння чужим майном або придбання права на майно є альтернативними формами виявлення його об`єктивної сторони, а обман чи зловживання довірою є самостійними (альтернативними) способами вчинення кримінального правопорушення.

Обман як спосіб шахрайства полягає в повідомленні неправдивих відомостей (активний обман) або у приховуванні відомостей про обставини, повідомлення яких мало б суттєве значення для рішення про передачу майна або права на майно, за наявності обов`язку їх повідомити (пасивний обман).

Як правило, обман є особливим видом інформаційного (дезінформаційного) впливу, його застосування спрямоване на відображення в свідомості обманутого у перекрученому, спотвореному вигляді фактів чи обставин, що обумовлюють рішення про передачу майна. Винний втручається в сферу психічної (інтелектуальної та вольової) діяльності іншої особи, фальсифікує її уявлення про відповідні обставини, вводить цю особу в оману, внаслідок чого вона обирає ту чи іншу лінію поведінки без знання про істинний, дійсний стан справ, її уявлення і судження фальсифіковані, а волевиявлення, та вчинки обумовлені обманними діями винного.5

Однак, до адресатів обману при вчиненні шахрайства належать не лише власники, а й інші особи, уповноважені власником або законом (у широкому його розумінні) на вчинення юридично значущих дій стосовно майна.

Введення таких осіб в оману дає підстави говорити про опосередковане вчинення шахрайства, оскільки стаття 190 КК України не вимагає, щоб особа, яка вводиться в оману при вчиненні шахрайства, і потерпілий від цього злочину (тобто той, кому заподіюється майнова шкода) збігались.6

Отже, як і у цьому випадку, судом встановлено, що мало місце опосередковане вчинення шахрайства.

Окрім встановленого умислу обвинуваченого ОСОБА_7 на незаконне заволодіння чужим майном, встановлені і конкретні дії, спрямовані на реалізацію цього умислу.

Висунуте обвинувачення в частині реалізації цього умислу доведено, зокрема, і письмовими доказами.

Так, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 з метою особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій та бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих спонукань, будучи обізнаним, що спадкоємицею померлого ОСОБА_13 є ОСОБА_11 , та що остання успадкувала квартиру АДРЕСА_2 , передав своєму адвокату ОСОБА_14 завідомо підроблений договір позики від 12 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , згідно з яким позичальник ( ОСОБА_13 ) зобов`язується повернути позикодавцю ( ОСОБА_7 ) позику у розмірі 75 000 доларів США та відсотки за весь період фактичного користування позикою строком до 12 лютого 2017 року, для подачі позовної заяви до суду за місцем проживання ОСОБА_11 , а саме до Дарницького районного суду м. Києва.

3.6.3 Ознака, що кваліфікує злочин та інкримінована ОСОБА_7 - вчинення шахрайства у особливо великих розмірах, що в шістсот і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину.

Відповідно до висунутого обвинувачення в цій частині, то 21 березня 2017 року ОСОБА_14 , діючи в інтересах свого клієнта ОСОБА_7 , на підставі наданого попередньо останнім завідомо підробленого документа подав до Дарницького районного суду м. Києва позовну заяву про стягнення боргу від імені ОСОБА_7 до ОСОБА_11 . У своїй позовній заяві адвокат ОСОБА_14 , діючи за погодженням зі своїм клієнтом ОСОБА_7 розрахував загальну ціну позову на 4 219 800 гривень, а саме 75 000 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 28 лютого 2017 року становить 2 028 750 гривень та 1 відсоток за кожен місяць користування позикою (п. 3 договору позики від 12 лютого 2008 року), тобто 2 191 050 гривень.

З урахуванням розміру податкової соціальної пільги станом на 01 січня 2017 року, що становила 800 грн, в діях обвинуваченого наявна вказана ознака, що кваліфікує злочин.

3.6.4 Встановивши, що обвинувачений мотивовано обвинувачується у заволодінні чужим майном шляхом обману, у особливо великих розмірах, що в шістсот і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину, то надалі має бути вирішено питання щодо стадії цього злочину.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією та становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин.

Згідно з ч. 3 ст. 15 КК України замах на вчинення кримінального правопорушення є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця.

Однак, ОСОБА_7 не виконав при цьому всі дії, які вважав необхідними для доведення свого злочинного умислу до кінця та не завершив кримінальне правопорушення з причин, що не залежали від його волі.

Відтак ще під час розгляду цивільної справи головуючим суддею призначалась експертиза щодо договору позики.

Організація подачі позовної заяви та подання цієї позовної заяви до суду складають об`єктивну сторону шахрайства, вчиненого шляхом обману, у особливо великих розмірах, у стадії його незакінченого замаху, та є правильною кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України.

У висунутому обвинуваченні в цій частині щодо незакінченого замаху також вказано, що головуючий суддя не винесла рішення у цивільній справі та судове провадження за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_11 триває.

Під час судового розгляду встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 20202 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_11 , як спадкоємиці ОСОБА_13 , про стягнення боргу у розмірі 75 000 доларів США за позикою з урахуванням фінансової санкції за невиконання зобов`язання, відмовлено.

На згадане рішенні обвинуваченим ОСОБА_7 подавалась апеляційна скарга.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2020 року - без зміни.

Отже, згадане рішення суду першої інстанції у цивільній справі набрало законної сили вже на стадії виконання вимог ст. 290 КПК України у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 .

Підсумовуючи, можна стверджувати, що подання цивільного позову про стягнення з потерпілої ОСОБА_11 так би мовити боргу за фіктивним договором позики, та набрання рішенням законної сили про відмову у задоволенні позовної заяви ОСОБА_7 , вказує на незавершеність вчинюваного посягання на заволодіння чужим майном і за спрямованістю умислу (з урахуванням також подання апеляційної скарги на це рішення обвинуваченим ОСОБА_7 ), є незакінчений замах на шахрайство в особливо великих розмірах.

3.6.5 Суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (непідтвердження) доказами обставин, що за ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами суд застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує припущення (твердження) слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки кримінального правопорушення.

Суд оцінював вказані докази безпосередньо, а саме провівши під час судового розгляду допит потерпілої, свідків сторони обвинувачення та сторони захисту, вислухав версію подій обвинуваченого, дослідивши письмові матеріали провадження, висновки експертиз тощо.

Судом була надана можливість сторонам кримінального провадження всебічно брати участь у допиті вказаних осіб та надавати заперечення щодо зібраних органом досудового розслідування доказів.

Відповідно до ст. 94 КПК достатніми є докази, які в сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування в конкретному провадженні за положеннями ст. 91 цього Кодексу.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом вимагається, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за висунутим обвинуваченням.

Власне цей термін «стандарт доказування» (standard of proof) позначає рівень ймовірності, до якого обставина повинна бути підтверджена доказами, щоб вважатись дійсною.

Сторона обвинувачення, на яку покладено тягар доведення висунутого обвинувачення, подала суду істотні докази та достатні пояснення стосовно обставин, за яких відбулось вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 незакінченого замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману, у особливо великих розмірах, що в шістсот і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину

Суд, дотримуючись вимог ст. 94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів (письмових матеріалів, показань потерпілої, свідків та пояснень обвинуваченого) - з точки зору достатності та взаємозв`язку, вважає, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення доведеною, що ніяк не можна вважати припущенням суду, а є сукупністю вагомих підстав для прийняття відповідного процесуального рішення.

3.6.6 Суд остаточно визначає кваліфікацію, яка повинна надаватися з правової точки зору фактам у цьому кримінальному провадженні.

З огляду на висунуте обвинувачення, суд кваліфікує дії ОСОБА_7 як незакінчений замах на заволодіння чужим майном шляхом обману, у особливо великих розмірах, що в шістсот і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України.

3.6.6.1 Водночас суд уточнить редакцію статті, яка діяла на час вчинення інкримінованого обвинуваченому правопорушення та зазнала подальших змін не в сторону пом`якшення, тому до ст. 190 КК України застосовна редакція цієї статті на підставі Закону України від 22.11.2018 № 2617-VIII.

IV. Призначення покарання

4.1 При обранні виду та міри покарання суд, реалізуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним вчиненому і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень.

Суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 виду та міри покарання, приймає до уваги характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, конкретні обставини кримінального провадження, його ставлення до вчиненого (вину не визнав, не розкаявся), особу обвинуваченого, а саме: раніше не судимого, зрілого віку, під наглядом лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, з вищою освітою, працює, не одружений.

4.2 Щодо обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого.

4.2.1 Судом за час судового розгляду не було встановлено, обставин, які пом`якшують покарання, не були такі встановлені й під час досудового розслідування.

4.2.2 Відповідно до обвинувального акта, вказано, що обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, не встановлено.

Втім, у судових дебатах прокурор просив врахувати наявність такої обставини, яка обтяжує покарання, як вчинення кримінального правопорушення стосовно особи похилого віку.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити відомості про обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання.

У свою чергу положеннями п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Обов`язок доказування наведених обставин покладається на прокурора (ч. 1 ст. 92 КПК України), а судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта (ч. 1 ст. 337 КПК України).

За змістом частини 3 ст. 337 КПК України передбачено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Отже, врахувати при призначенні покарання таку обставину, яка обтяжує покарання, як вчинення кримінального правопорушення стосовно особи похилого віку, як про це просив прокурор у судових дебвтаха, незважаючи на те, що вказівка на цю обставину відсутня в обвинувальному акті, у суду жодних на те підстав немає.

Таким чином, обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

4.3 У зв`язку з наведеним, враховуючи вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 особливо тяжкого злочину, за відсутності обставин, які пом`якшують покарання, та водночас дотримуючись вимог ч. 3 ст. 68 КК України, суд вважає домірним та справедливим призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у межах санкції статті, не наближених до мінімальних, у виді позбавлення волі на строк шість років.

З огляду також на викладене, суд погоджується з позицією прокурора та потерпілої сторони, що відсутні підстави до застосування положень інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК України та призначене покарання обвинувачений має відбувати реально.

Строк відбування покарання рахувати з моменту затримання обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку виконання цього вироку.

4.4 Окрім призначення основного покарання, суд призначає додаткове покарання, що є обов`язковим за санкцією цієї частини статті у виді конфіскації всього майна.

V. Цивільний позов

5.1 Потерпілою ОСОБА_11 в особі її представника ОСОБА_10 під час підготовчого судового засідання подано цивільний позов про стягнення завданої кримінальними правопорушеннями моральної шкоди на загальну суму 1 771 125 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн. Під час виступу у судових дебатах дебатах цивільний позивач просив позов залишити без розгляду.

5.2 Щодо вимоги залишити цивільний позов без розгляду.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Кримінальним процесуальним законом передбачені підстави для залишення цивільного позову без розгляду, а саме: у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення (ст. 129 КПК України), у випадку нез`явлення у судове засідання цивільного позивача, його представника чи законного представника, крім випадків, коли від нього надійшло клопотання про розгляд позову за його відсутності (ст. 326 КПК України).

З будь-яких інших підстав суд не має права залишити позов без розгляду при ухваленні обвинувального вироку.

Як вказано у п. 5.1 до суду під час підготовчого судового засідання подано цивільний позов про стягнення з обвинуваченого 1 771 125 грн та 25 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди і витрат пов`язаних із наданням правової допомоги відповідно.

Отже, дотримуючись вимог кримінального процесуального закону, суд має розглянути цей позов й прийняти рішення за ним цим вироком, оскільки відповідних підстав для залишення цього позову без розгляду не має.

При цьому заявлення представником потерпілої вимоги про залишення цивільного позову без розгляду відбулось лише під час судових дебатів, що згідно з положеннями ст. 364 КПК України це питання вже не може бути вирішено на згаданій стадії провадження.

Прийняте рішення у цій частині відповідає правовій позиції, викладений у постанові Каспційного кримінального суду Верховного Суду від 25 січня 2022 року (справа № 342/1/19, провадження № 51-2639км21).7

5.3 Враховуючи, що суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, то суд переходить до розгляду питання щодо вказаного цивільного позову.

Так, згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

З огляду на це під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників і характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також визначити порядок її відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, крім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Із системного аналізу норм ст. 23 ЦК випливає, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При цьому розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У цивільному позові достатньо детально мотивовано завдану кримінальним правопорушенням шкоду. Так, ОСОБА_30 зазнала моральної шкоди, переживань у зв`язку з посяганням на належні їй блага, належне їй майно, у психологічному тиску, у загрозі понесення значних втрат, у змушуванні до вчинення нестандартних для неї ій, спрямованих, у тому числі на захист своїх прав через те, що у 80-річному віці, перебуваючи відповідно на пенсії, отримала позовну заяву, в якій невідома їй особа - ОСОБА_7 вимагав у неї 4 219 800 грн.

Вказана сума та сама наявність позовних вимог шокували її. Починаючи з 2017 року вона змушена активізувати всі наявні у неї сили, просити допомоги у рідних та знайомих, шукати особу, яка зможе представляти її інтереси, їздити на судові засідання.

Триваюче нервове напруження та страхи й побоювання, що обвинувачений зможе забрати її майно, і не лише те, що було отримано у спадок, а й зароблено нею особисто, призвело до нервових зривів, депресій і негативно вплинуло на якість життя пенсіонерки.

Постійне напруження, що триває з 2017 року, та перебуває на межі норми психологічного стану, гострий стрес від безсилля, бажання спокою, відчуття неспроможності віднайти надійний захист, переповненість хвилюванням і безпомічністю на межі розладу, є наслідком дій обвинуваченого ОСОБА_7 , які водночас уражають особистість ОСОБА_11 , викликаючи та підтримуючи психологічно руйнівні, складні переживання й страждання, що завдають їй значної моральної шкоди.

Отже, з урахуванням обсягу обвинувачення, яке суд визнав доведеним у меншому розмірі, ніж висунуто обвинувачення органом досудового розслідування, але що у свою чергу не применшує ступінь душевних страждань та негативний вплив протягом тривалого часу на потерпілу, яка є особою похилого віку, втім зважаючи на засади розумності, виваженості та справедливості, позов підлягає задоволенню частково, а з обвинуваченого на користь потерпілої підлягає стягненню відшкодування завданої злочином моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн.

5.4 Згідно з частинами першою-третьою статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У цивільному позові вказано, що між потерпілою ОСОБА_11 та адвокатом ОСОБА_10 укладено договір про надання правової допомоги, орієнтовний розрахунок винагороди вказаний у розмірі 25 000 грн та зазначено, що докази здійснення фактичних оплат надаватимуться.

Втім, як до цивільного позову не долучено навіть копії цього договору, так і надалі до суду цивільним позивачем не подавались жодні підтвердження щодо детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, в цій частині позовних вимог суд відмовляє за їх недоведеністю.

VІ. Ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Під час досудового розслідування до обвинуваченого ОСОБА_7 28.05.2020 застосовано на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, що завершив свою 26.06.2020. Цього ж дня обвинуваченому обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, що завершив свою дію 13.07.2020. Під час судового розгляду запобіжний захід обвинуваченму ОСОБА_7 судом не обирався.

Долю речових доказів у провадженні слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд обмежується проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення та керуючись статтями 100, 368-371, 373, 374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, та виправдати за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, та виправдати за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції статті на підставі Закону України від 22.11.2018 № 2617-VIII), та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з конфіскацією всього майна.

Під час досудового розслідування до обвинуваченого ОСОБА_7 28.05.2020 застосовано на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, що завершив свою 26.06.2020. Цього ж дня обвинуваченому обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, що завершив свою дію 13.07.2020.

Під час судового розгляду запобіжний захід обвинуваченму ОСОБА_7 судом не обирався.

Строк відбування покарання рахувати з моменту затримання обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку виконання цього вироку.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбування покарання зарахувати строк тримання під вартою з 28.05.2020 до 26.06.2020 включно, з розрахунку, що одному дню тримання під вартою відповідає один день позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 в особі її представника ОСОБА_10 задольнити частково.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_11 у рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн.

У задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн відмовити.

Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні відсутні.

Після набрання вироком законної сили, а саме оригінал договору позики від 12.02.2008 (а.к.п. 243, том 1), зберігати у матеріалах цього кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1

1 Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 серпня 2022 року (справа №640/7928/17, провадження № 51-3413км21). URL: https://reyestr.court.gov.ua/Review/105624070.

2 Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 березня 2023 року (справа № 758/7455/21, провадження № 51-3671км22). URL: https://reyestr.court.gov.ua/Review/109911856.

3 Постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 11 вересня 2023 року (справа № 711/8244/18, провадження № 51-769кмо22). URL: https://reyestr.court.gov.ua/Review/113536395.

4 Постанова Касаційного кримінального суду від 10 квітня 2019 року (справа № 760/20768/15-к, провадження № 51-8290км18). URL: https://reyestr.court.gov.ua/Review/81234882.

Постанова Касаційного кримінального суду Верховного суду від 15 лютого 2021 року (справа № 727/5768/18, провадження № 51-1328кмо19). URL: https://reyestr.court.gov.ua/Review/95042465.

5 Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 серпня 2021 року (справа № 712/10080/15-к, провадження № 51-6060км19). URL: https://reyestr.court.gov.ua/Review/98881875.

6 Постанова Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року щодо перегляду ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивілних і кримінальних справ від 21 квітня 2016 року (касаційне провадження № 5-250кс16). URL: https://reyestr.court.gov.ua/Review/63445948.

7 Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду (справа № 342/1/19, провадження № 51-2639км21). URL: https://reyestr.court.gov.ua/Review/102892467.