Дата документу 16.10.2023 Справа № 331/3598/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 331/3598/23 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. №11-кп/807/1274/23 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 в режимі відеоконференції за допомогою онлайн-сервісу відеозв`язку EASYCON,

адвоката ОСОБА_7 в режимі відеоконференції за допомогою онлайн-сервісу відеозв`язку EASYCON,

обвинуваченого ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

розглянула 16 жовтня 2023 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали судового провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2023 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою без права внесення застави відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні дитину, 2012 року народження, з вищою освітою, працюючого на посаді начальника конструкторського бюро ПрАТ «Мотор Січ», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, в провадженні колегії суддів Жовтневого районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

На досудовому розслідуванні до ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Прокурор звернувся з клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 строком на 60 днів, оскільки ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме - переховування від суду, незаконний вплив на свідків у даному кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення - не зникли, не зменшилися та продовжують існувати.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2023 року клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою без права внесення застави відносно ОСОБА_8 до 16 листопада 2023 року включно задоволено. В задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт відмовлено, в задоволенні клопотання ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді особистої поруки відмовлено, в задоволенні клопотань захисника та обвинуваченого про розгляд кримінального провадження судом присяжних відмовлено.

Приймаючи таке рішення, суд послався на дані про особу обвинуваченого, тяжкість інкримінованого йому кримінального правопорушення та наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Адвокат ОСОБА_7 , діючи в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу Жовтневого суду м. Запоріжжя від 18.09.2023 р.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції постановивши резолютивну частину зазначеної ухвали, порушив вимоги ст. 29 Конституції України щодо тримання під вартою особи лише за вмотивованим рішенням суду.

Адвокат вважає продовження строку тримання під вартою його підзахисного було необґрунтованим, оскільки судом взяті до уваги застарілі обставини, які зазначалися під час обрання запобіжного заходу ОСОБА_8 на стадії досудового розслідування, не розглянуто можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу або визначення застави.

Застосовані судом положення ч. 6 ст. 176, абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України не відповідають Конституції України.

На думку апелянта, рішення про відмову в задоволенні клопотання сторони захисту щодо розгляду кримінального провадження судом присяжних є неконституційним.

Захисник просить скасувати оскаржувану ухвалу в частині задоволення клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора, задовольнити клопотання захисника про зміну запобіжного заходу та розгляд кримінального провадження судом присяжних.

Позиції учасників судового провадження.

Адвокат ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, посилаючись на перебування підзахисного під вартою протягом тривалого часу та можливість його проживання разом з дружиною, у випадку зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Обвинувачений погодився з думкою захисника, зазначивши про те, що йому незрозумілі причини утримання під вартою, оскільки можливості переховуватися від суду він не має, до затримання займався волонтерською діяльністю.

Прокурор заперечувала доводам апеляційної скарги.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 331 КПК України регламентовано порядок обрання, скасування, зміни або продовження запобіжного заходу в суді.

Зокрема, частина 3 цієї статті передбачає, що залежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності зазначених у ст. 177 КПК України ризиків, зобов`язаний оцінити та врахувати й передбачені ст.178 цього Кодексу обставини, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та дані, які його характеризують.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положеннями ст. 199 КПК України встановлено порядок продовження строку тримання під вартою.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе. Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку перебування під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Тримання під вартою та продовження строку такого тримання може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Апеляційний суд відмічає, що наявність підстав для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, суд повинен зазначити конкретні, а не абстрактні підстави для тримання особи під вартою, розглянути можливість застосування альтернативного запобіжного заходу.

Судова колегія, перевіривши оскаржуване рішення, вважає, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував, крім тяжкості діяння, яке інкримінується останньому, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також стадію, на якій перебуває дане кримінальне провадження, розгляд якого по суті ще не розпочато, докази сторони обвинувачення не дослідженні, свідки не допитані, що дає достатньо підстав вважати, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, достатньо обґрунтувавши своє рішення, яке має на меті досягнення дієвості цього провадження та забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 4, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою.

Так, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин кримінального правопорушення та обвинуваченої особи (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади).

Врахування тяжкості кримінального правопорушення також має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинений злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.».

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років або довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна, у разі визнання останнього винним, отже існує висока ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину, може вдатися до втечі.

Тяжкість висунутої підозри за ч. 2 ст. 111 КК України поряд із очікуваним покаранням збільшує ризик втечі та підтверджує продовження існування ризику, встановленого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Судова колегія звертає увагу на обставини інкримінованого ОСОБА_8 злочину, пов`язаного з підтримкою протиправної діяльності російських окупаційних військ, за умови застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, у випадку загострення воєнних дій на території України, ймовірно може надати змогу перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а саме шляхом знищення доказів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, з огляду на те, що обвинуваченому інкримінується вчинення кількох епізодів надання представнику іноземної держави допомоги в проведенні підривної діяльності проти України з використанням додатків-месенджерів, а також продовження воєнного вторгнення та тимчасової окупації певних територій України, до цього часу є триваючим ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, у випадку перебування ОСОБА_8 на свободі.

Враховуючи викладені вище обставини, суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги адвоката щодо відсутності доказів існування ризиків за ч. 1 ст. 177 КПК України.

Доводи сторони захисту з приводу необґрунтованості доказів і обставин, які свідчать про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, колегія вважає непереконливими.

Так, вирішуючи питання застосування більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_8 , зокрема домашнього арешту та особистої поруки, суд першої інстанції дотримався вимог КПК України та прийшов до вірного висновку про неможливість їх застосування.

Апеляційний суд погоджується з міркуваннями місцевого суду про відсутність підстав та вагомих аргументів на користь зміни заходу з тримання під вартою на домашній арешт або особисту поруку ОСОБА_8 . Не вбачається обставин, які б виправдовували застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу.

Серйозність висунутого ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні державної зради в умовах введеного в країні воєнного стану, з огляду на займану посаду обвинуваченого на стратегічно важливому підприємстві на момент скоєння інкримінованого злочину, підвищує суспільну значущість даної справи, що вимагає від суду дотримання високих стандартів охорони загальносуспільних прав та інтересів і додатково переконує у вірності прийнятого рішення.

Також апеляційна інстанція зауважує на вимогах ч.6 ст. 176 КПК України, відповідно до яких під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого, зокрема ст. 111 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто у виді тримання під вартою.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги щодо неконституційності відмови судом першої інстанції в задоволенні клопотання про розгляд кримінального провадження судом присяжних, колегія судів виходить з наступного.

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався і тривай на теперішній час.

За статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відмовляючи в клопотанні сторони захисту про розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_8 судом присяжних з дотриманням вимог чинного законодавства, суд першої інстанції, обґрунтовано послався на вимоги спеціальної норми ч. 10 ст. 615 КПК України, яка діє в умовах воєнного стану.

Отже, сукупність наведених вище обставин схиляє суд до висновку, що задля забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та уникнення встановлених судом ризиків, не вирішуючи питання доказовості вини обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доцільність продовження відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів виходила також з підстав та мети продовження запобіжного заходу на стадії судового розгляду, де вирішальним є попередження небажаних з точки зору права дій з метою забезпечення нормального руху кримінального судочинства.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

З урахуванням викладеного, на думку колегії суддів, оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2023 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою без права внесення застави відносно ОСОБА_8 до 16 листопада 2023 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4