Номер провадження: 11-кп/813/2714/23
Справа № 498/638/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.12.2023 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.п.1, 5, ч.2 ст.115 КК України,-

установив

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.12.2023 року під час судового розгляду обвинувального акту, задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою до 08.02.2024 року з визначенням розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу у межах 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 214 720,00 гривень.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 просить скасувати вказану ухвалу, постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 та обрати відносно останнього запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Вказує, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, висновки суду про те, що існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України і що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти цим ризикам зроблені судом без дотримання сталої практики ЄСПЛ, з істотним порушенням Конституції України, вимог КПК, з неповнотою судового розгляду та не відповідають обставинам справи.

Наявність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, не може сама по собі бути виправданням тривалого тримання під вартою.

Суд допустив неповноту судового розгляду, оскільки не дав жодної оцінки та не навів мотивів відхилення доводів захисту щодо факту наявності у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, родини, і це вказує на відсутність ризику переховуватися від суду.

Зазначає, що припущення суду про можливість обвинуваченого незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення не відповідає обставинам справи, тому що жоден з цих осіб ніколи не заявляли про подібне та відсутні докази цього.

Суд належним чином не приділив уваги доводам сторони захисту щодо непомірності розміру застави для обвинуваченого, який є особою похилого віку.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Враховуючи те, що стороною захисту в апеляційній скарзі питання щодо участі в судовому засіданні апеляційного суду не порушувалось, тому відповідно до положень ч.4 ст.405, ч.4 ст.422-1 КПК України апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження.

З огляду на наведене, розгляд апеляційної скарги проводиться за відсутності учасників провадження, та згідно з положеннями ч.4 ст.107 КПК України технічна фіксація судового розгляду не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями ст. 422-1 КПК передбачено порядок та межі перевірки ухвал суду про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

За приписами цієї норми, у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, суддя -доповідач невідкладно витребовує з суду першої інстанції:

ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою;

клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Отже в межах апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції апеляційний суд відповідно до положень ст. 422-1 КПК здійснює перевірку обставин, які підтверджують наявність ризиків та досліджує клопотання прокурора та рішення суду першої інстанції, яким вирішувалося питання продовження строку тримання під вартою.

Положеннями КПК України не передбачено право суду апеляційної інстанції витребувати інші документи чи матеріали кримінального провадження.

За приписами ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Так, в провадженні Роздільнянського районного суду Одеської області знаходиться кримінальне провадження, за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого .2 ст.15 п.п.1, 5, ч.2 ст.115 КК України.

Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 за клопотанням прокурора було продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 08.02.2024 року з визначенням розміру застави, альтернативного запобіжного заходу у межах 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 214 720,00 гривень.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції дійшов висновку, що на даній стадії кримінального провадження продовжують існувати раніше встановлені ризики- спроби переховування від суду; незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, і що інші більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти цим ризикам.

Питання про те, чи є розумною тривалість попереднього ув`язнення, не може бути оцінено абстрактно. Чи є обґрунтованим залишати обвинуваченого під вартою, слід оцінювати за фактами кожної окремої справи та відповідно до її особливостей. Тому безперервне тримання під вартою у конкретному випадку може бути виправдане за наявності дійсної необхідності захисту суспільних інтересів, яка, незважаючи на презумпцію невинуватості, має переважне значення порівняно з вимогою поваги до свободи особистості відповідно до статті 5 Конвенції.

Суд, продовжуючи строк дії запобіжного заходу має перевірити чи не зменшилися на цій стадії судового розгляду встановлені раніше ризики і чи зможе більш м`який запобіжний захід запобігти цим ризикам.

Крім тяжкості покарання, що загрожує особі у разі визнання його винуватим, на стадії продовження запобіжного заходу враховується і сукупність обставин, які визначені ст. 178 КПК України, зокрема соціальні зв`язки, відомості, що характеризують особу обвинуваченого.

Застосування запобіжних заходів стає можливим при наявності ризиків. Ризик - це невизначена подія, яка по суті, представляє собою ймовірність отримання несприятливих для досудового слідства та суду подій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості обвинуваченого .

Рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним у КПК конкретним підставам і меті), що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Як видно із ухвали, що оскаржується, приймаючи рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, суд виходив із того, що судовий розгляд кримінального провадження не завершено, ще не допитані свідки, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, який є особливо тяжкими та фактично врахував інші відомості, що передбачені ст. 178 КПК України.

Суд навів мотиви, з яких він дійшов висновку, що продовжує існувати ризик переховуватися від суду та є вірогідним ризик незаконно впливати на потерпілого, свідків і, що запобігти цим ризикам може лише найсуворіший запобіжний захід на даній стадії кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суду невмотивована , не знайшли свого підтвердження.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить із того, що тяжкість покарання, якому може бути піддана обвинувачена особа , можна законно розглядати, як таку, що може спонукати її до втечі.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Суд вмотивовано врахував, що тяжкість покарання , яке загрожує обвинуваченому - у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі є суттєвим елементом, що доводить вірогідність продовження існування ризику переховуватися від суду.

Не спростовують істотність цього ризику і відомості про особу обвинуваченого.

Наявність у обвинуваченого фактичного місця проживання, наявності родини не можуть бути визнані такими чинниками, які повністю нівелюють ризик переховування від суду на даній стадії судового розгляду та інші встановлені у кримінальному провадженні ризики, зокрема ризику незаконно впливати на потерпілого чи свідків.

Ризик переховування від суду, в порівнянні на час обрання запобіжного заходу знизився, але є ще досить істотним для висновку про те , що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти встановленому ризику.

Посилання апелянта на те, що заявлені прокурором ризики спростовуються наявністю у обвинуваченого міцних соціальних в`язків, є непереконливими. Ці обставини не доводять, що члени його родини та інші особи мають реальний вплив на його поведінку та могли би бути запорукою належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобігання існуючих ризиків.

Твердження апеляційної скарги захисника про неврахування судом першої інстанції сукупності відомостей про особу обвинуваченого та інших обставин, передбачених ст. 178 КПК України, є неспроможні, оскільки з ухвали вбачається, що суд першої інстанції взяв до уваги: суспільну небезпечність діяння; тяжкість інкримінованого злочину та покарання, яке загрожує обвинуваченому, в разі визнання його винуватим; вік та стан здоров`я обвинуваченого; наявність постійного місця проживання, його соціальні зв`язки.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність існування ризиків конкретними доказами є непереконливими, адже при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Суд, при вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, фактично врахував не тільки тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у скоєнні інкримінованого злочину, а і сукупність даних про особу обвинуваченого, передбачених ст. 178 КПК України, що в цілому і стало підставою для прийняття рішення про необхідність продовження стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, і висновку про те, що застосування до ОСОБА_6 на стадії судового розгляду кримінального провадження на час постановлення ухвали суду більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, як на тому наполягає захисник, не могло забезпечити належну процесуальну поведінку.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на учасників провадження, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК України.

Стан здоров`я обвинуваченого, як видно також був врахований при вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу, а посилання захисника про вік обвинуваченого не може слугувати самостійною підставою для зміни запобіжного заходу.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо непомірності розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, з огляду на наступне.

Відповідно п.3 ч.5 ст.182 КПУ України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначається від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, розмір застави визначений судом першої інстанції в мінімальних межах, визначених КПК України, а тому не може вважатись таким, що не відповідає вимогам КПК.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні зазначеної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.12.2023 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.п.1, 5, ч.2 ст.115 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4