ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3258/23 Справа № 183/224/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 та начальника Дворічанського відділу Куп`янської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2023 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Кондрашівка, Куп`янського р-ну, Харківської обл., громадянки України, з вищою освітою, одруженої, не працюючої, зареєстрованої та проживаючої за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, у кримінальному провадженні № 0001002, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_8 ,

в режимі відеоконференції:

прокурора ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И Л А :

За вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2023 року ОСОБА_5 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування строком на десять років, без конфіскації майна.

Долю речових доказів вирішено.

Цим вироком ОСОБА_5 обвинувачується (з урахуванням зміненого обвинувачення) в тому, що після незаконного вторгнення на територію України збройних сил Російської Федерації, тобто після 24.02.2022, у неї виник кримінальний протиправний умисел, направлений на добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

З цією метою, ОСОБА_5 перебуваючи на території с. Кіндрашівка, Куп`янського району, Харківської області, в період часу з 01.06.2022 по 19.06.2022 діючи умисно та усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, реалізуючи свій кримінальний протиправний умисел, добровільно надала згоду представникам окупаційної адміністрації (влади) РФ на призначення на посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, с. Кіндрашівка, Куп`янського району. Харківської області, а саме виконуючої обов`язки старости с. Кіндрашівка, Куп`янського р-ну, Харківської області.

Продовжуючи свій протиправний умисел 27.06.2022, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, реалізуючи свій кримінальний протиправний умисел, добровільно надала згоду представникам окупаційної адміністрації (влади) РФ на призначення на посаду, пов`язану з виконанням організаційно - розпорядчих функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, с. Кіндрашівка, Куп`янського району, Харківської області, а саме «исполняющей обязнности помощника начальника отдела (сельский) Кондрашовского териториального отдела временной военно - гражданской администрации Купянского района, Харьковской области».

У період часу з 01.06.2022 по 10.09.2022 (деокупація Куп`янського району, Харківської області) ОСОБА_10 , фактично виконуючи обов`язки старости села Кіндрашівка, Куп`янського району, Харківської області, а в подальшому перебуваючи на посаді «исполняющей обязанности помощника начальника отдела (сельский) Кондрашовского териториального отдела временной военно-гражданской администрации Купянского района, Харьковской области», у структурі окупаційної адміністрації держави-агресора, що створена представниками держави-агресора РФ на тимчасово окупованій території с. Кіндрашівка Куп`янського району Харківської області, організовувала життєдіяльність селища Кіндрашівка, а саме ремонтні роботи з відновлення водопостачання та прибирання території с. Кіндрашівка, Куп`янського району, Харківської області, видачу гуманітарної допомоги від представників окупаційної влади рф у вигляді продуктів харчування та грошових коштів (російських рублів) мешканцям Кіндрашівської ОТГ.

Дії обвинуваченої судом першої інстанції кваліфіковані за ч. 5 ст. 111-1 КК України, а саме, колабораційна діяльність, тобто у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно - розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

В апеляціях:

- захисник просить скасувати вирок та постановити новий, яким ОСОБА_5 визнати невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вирок є необґрунтованим внаслідок неповноти проведеного розгляду, порушення принципу верховенства права, законності, недостатньої аргументації рішення у справі, істотного порушення законодавства України.

Вказує, що в судових засіданнях були допитані свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 які кожен окремо вказали на те, що ОСОБА_14 погрожували щодо необхідності підписання договору та зайняття посади «исполняющей обязанности помощника начальника отдела (сельский) Кондрашовского териториального отдела временной военно-гражданской администрации Купянского района, Харьковской области», що суд не прийняв до уваги та віднісся критично. Однак, вказані свідки були приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за давання неправдивих показань, а підстав давати неправдиві свідчення у свідків не було.

Зазначає, що стороною обвинувачення не надано жодного доказу саме добровільного зайняття посади ОСОБА_5 (висловлювань щодо бажання зайняття посади, проявів ініціативи, закликів про співпрацю з окупаційною адміністрацією, тощо) під час тимчасової окупації Куп`янського району Харківської області та в ході судових засідань не спростовані покази свідків щодо погроз обвинуваченій.

Вважає не доведеним виконання обвинуваченою організаційно-розпорядчих функцій в період часу з 27.06.2022 по 10.09.2022 року, оскільки вона не займала керівної посади, не мала підлеглих, виконувала вказівки ОСОБА_15 , а була лише «исполняющей обязанности помощника начальника отдела», не добровільно, на що суд першої інстанції відреагував критично.

Стверджує, що сама по собі посада «помощник» дає розуміння щодо виконання вказівок та доручень керівника особою, яка займає дану посаду.

Звертає увагу на те, що покази свідка ОСОБА_16 судом першої інстанції вирвані з контексту. Свідок вказував щодо передачі інформації від обвинуваченої спецслужбам Сил оборони України про розміщення військової техніки рф та живої сили на території Куп`янського району. Також наголошував, що сама обвинувачена повідомляла йому про тиск на неї та погрози життю та здоров`ю її та її сім`ї, мала намір виїхати на підконтрольну територію України.

Посилається на те, що призначене обвинуваченій покарання за ч. 5 ст. 111-1 КК України не відповідає її особі, не є правильно застосованим, оскільки склад злочину за даною кваліфікацією жодним чином під час судового розгляду не доведений.

- прокурор просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченої внаслідок м`якості.

Постановити свій вирок, яким ОСОБА_5 призначити покарання за ч. 5 ст. 111-1 КК України у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги строком на 12 років з конфіскацією майна.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, винуватість обвинуваченої, правильність кваліфікації кримінального правопорушення, вирок є необґрунтованим з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченої внаслідок м`якості.

Вказує, що повною мірою не надано належної оцінки характеру та ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, яким є добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

Вважає, що призначене покарання обвинуваченій не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Воно не є достатнім та необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, не відповідає його ступеню тяжкості та особі засудженого через м`якість.

Заслухавши: обвинувачену та її захисника, які кожен окремо та разом підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, заперечували проти задоволення апеляції прокурора; прокурора, який підтримав доводи та вимоги поданої апеляції, заперечував проти задоволення апеляції захисника, перевіривши матеріали провадження в межах апеляційних скарг, обговоривши їх доводи та висловлені в ході розгляду кримінального провадження заперечення, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

За приписами статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною третьою ст. 373 КПК України встановлено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Отже, мотивувальна частина вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини та його мотивів.

Обґрунтування обвинувачення, це не перелік доказів наданих органами досудового розслідування, це аналіз усіх зібраних у провадження доказів, тобто всі фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинуваченого, у висновках експертів та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.

Як вбачається з оскарженого вироку, вимоги п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України судом першої інстанції не були дотримані.

Крім того, суд зобов`язаний саме після всебічного, повного і об`єктивного розгляду, дати оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності для ухвалення обвинувального вироку.

Згідно з вимогами ст. ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні, крім іншого, підлягають доказуванню подія кримінального правопорушенні, а саме час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як слідує з п.п. 17, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.90 року "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку", в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені у судовому засіданні. При постановлені вироку суд, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх допустимості, достовірності і достатності. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Однак, обґрунтовуючи свої висновки щодо зайняття ОСОБА_5 в період з 27.06.2022 року по 10.09.2022 року посади «исполняющей обязанности помощника начальника отдела (сельский) Кондрашовского териториального отдела временной военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области», суд першої інстанції згідно мотивувальної частини вироку, фактично лише навів перелік доказів, наданих стороною обвинувачення, які дослідив під час розгляду кримінального провадження, зазначивши наявну в них інформацію, не зазначивши, що саме вони мають підтверджувати або спростовувати та усупереч вимогам ст. 94 КПК України належним чином і в повному обсязі не оцінив кожен доказ окремо, не вказавши, чому бере до уваги одні докази сторони обвинувачення та відкидає інші доводи і докази сторони захисту щодо невиконання ОСОБА_5 на вищезазначеній посаді організаційно-розпорядчих функцій, не дав оцінки доказам у їх сукупності і взаємозв`язку та достатності, обмежившись загальними формулюваннями, у зв`язку з чим таке судове рішення не можна вважати належним чином обґрунтованим і вмотивованим.

Таким чином, за наведеного, суд першої інстанції не вмотивував переконливо доведеність встановлених судом обставин, не дав оцінку доводам сторони захисту, не з`ясувавши в повній мірі обставин злочину, обмежившись загальним формулюванням понять та переліком досліджених доказів і показів свідків, не надавши їм належної обґрунтованої оцінки, що вплинуло на ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, оскільки залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Вирішуючи питання про можливість усунення цих недоліків під час апеляційного розгляду та ухвалення свого рішення судом апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з того, що учасники провадження не ставлять питання про дослідження доказів, питання про допустимість яких порушено під час апеляційного розгляду, тому у суду апеляційної інстанції відсутні будь-які процесуальні підстави для їх перевірки за власною ініціативою.

Відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України, до підстав для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції належить істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно зі ст. 412 КПК України, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.

Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України в перелік істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України, та підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції не входять зазначені порушення, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п. 2 ч. 1 ст. 7 КПК України, враховуючи те, що учасники провадження питання про дослідження доказів у кримінальному провадженні не порушують, чим позбавляють можливості суд апеляційної інстанції ухвалити своє рішення, колегія суддів вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції.

Отже, перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції не дотримано вимог кримінального процесуального закону, а ухвалене ним рішення підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 415 КПК України призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, правильності кваліфікації дій обвинуваченої, застосування судом того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Скасовуючи вирок у зв`язку з істотним порушеннями вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів не входить в обговорення інших доводів, викладених в апеляційних скаргах, не досліджує їх та вважає, що останні підлягають ретельній перевірці під час нового судового розгляду.

Якщо суд першої інстанції при новому розгляді справи дійде висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, то призначене покарання обвинуваченій судом першої інстанції за цим вироком не є занадто м`яким.

Вирішуючи питання щодо тримання обвинуваченої під вартою, колегія суддів виходить з наступного.

Так, ст. 418 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції ухвалює рішення в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу, та зобов`язаний, серед іншого, вирішити питання про застосування запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід як захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження (ст. 131 КПК України), а тому, з метою забезпечення перегляду провадження в суді першої інстанції, як складової кримінального провадження, враховується, що в даному випадку ризик у вигляді переховування від суду продовжує існувати.

З урахуванням наведеного та особи підозрюваної, яка має міцні соціальні зв`язки, одруженої, яка має сина, постійне довготривале місце проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягалась, позитивні характеристики, з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, яке інкриміноване особі, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, зменшення ризиків, які стали підставою для взяття особи під варту, колегія суддів вважає, що продовження застосування до обвинуваченої ОСОБА_5 виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою в даному випадку не є виправданим, а тому обрання щодо неї альтернативного, більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з покладенням на підозрювану відповідних обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, на даному етапі є можливим, доцільним, необхідним та достатнім для забезпечення виконання обвинуваченою належної процесуальної поведінки, виконання нею покладених процесуальних обов`язків, а також запобігання визначеному колегією суддів ризику.

Згідно з положеннями ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Домашній арешт може бути застосований до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

За наведеного, апеляційна скарга захисника та прокурора підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження щодо обвинуваченої у суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 407. 409, 411, 412, 419, КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги начальника Дворічанського відділу Куп`янської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_7 та захисника обвинуваченої ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2023 року щодо ОСОБА_5 , обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за місцем її мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 18 лютого 2024 року включно.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки, строком до 18 лютого 2024 року включно:

- прибувати за кожною вимогою на визначений час до суду;

- не відлучатися з місця свого проживання цілодобово;

- утримуватися від спілкування зі свідками у цьому кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити підозрюваній ОСОБА_5 , що згідно ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченої, яка перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних з виконанням покладених на неї зобов`язань.

Звільнити обвинувачену ОСОБА_5 з-під варти.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурорів, що входять до складу групи прокурорів у даному кримінальному провадженні.

Виконання ухвали доручити органам Національної поліції за місцем проживання обвинуваченої, направивши їм копію цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4