КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/3415/2023 Категорія: ч. 1 ст. 111 КК України
ЄУН: 761/6149/23 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

в режимі відеоконференції:

прокурора ОСОБА_6 захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального № 0000028 за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3, ч.2 ст. 260 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженеця м. Алчевськ Луганської обл., з середньотехнічною освітою, не одруженого, місце реєстрації та проживання АДРЕСА_1 , на теперішній час утримується (в Державній установі «Табір для тримання військовополонених «Захід 1», раніше не судимий,

на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 260 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 111 КК України у виді 13 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є у власності засудженого;

- за ч. 1 ст. 258-3 КК України у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є у власності засудженого;

- ч. 2 ст. 260 КК України у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є у власності засудженого.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено до відбуття ОСОБА_8 покарання у виді 13 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є у власності засудженого.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок щодо ОСОБА_8 , а саме, пом`якшити ОСОБА_8 мінімальне покарання за ч. 1 статті 111, ч. 1 ст. 258-3 КК України, та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, остаточно призначити більш м`яке основне покарання.

Апелянт наголошує, що при винесенні вироку судом не було враховано, що ОСОБА_8 не мав можливості самовільно покинути військове формування, оскільки йому погрожували розстрілом, притягненням до кримінальної відповідальності та звільненням з роботи. Однак, при першій можливості без опору, він добровільно здався у полон військовим Збройних Сил України. Також, на думку захисника, судом не враховано, що ОСОБА_8 зброю проти мирного населення не застосовував, злочинів проти мирного населення України, такі як мародерства, крадіжки та вбивства, не вчиняв, що допитаний у судовому засіданні ОСОБА_8 визнав себе винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 260 КК України, щиро покаявся, сприяв розкриттю злочину, нічого не приховуючи та не спотворюючи.

Захисник в апеляційній скарзі зазначає, що в ході судового слідства прокурором було підтверджено активне сприяння ОСОБА_8 розкриттю злочину, те, що у продовж у всього досудового слідства останній надавав показання про обставини вчинення злочину, місце вчинення злочину та свідків, які були присутні під час події, і дані показання не суперечать матеріалам кримінального провадження. При цьому, як наголошує захисник, ОСОБА_8 не вчиняв дій, направлених на ухилення від відповідальності або заперечення своєї вини.

Захисник вважає, що данні обставини не були належним чином враховані судом при винесенні вироку та не враховано, що ОСОБА_8 має посередню характеристику з місця його утримання, як військовополоненого, а також те, що обвинувачений є раніше не судимою особою, злочин вчинив вперше, у зв`язку з чим вирок відносно ОСОБА_8 є суворим.

Заслухавши доповідь судді, позицію захисника та обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним та обгрунтованим, перевіривши та дослідивши наявні у справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши апеляційний розгляд в її межах, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При цьому, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу

Згідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Так, вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, обвинувачений будучи громадянином України, умисно здійснив діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України, а саме, перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, таким чином вчинивши державну зраду, а також взяв участь у терористичній організації, крім того, взяв участь у діяльності не передбаченого законом збройного формування, тобто, скоїв кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 111 КК України, ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 260 КК України.

Згідно з вироком суду, у березні - квітні 2014 року в м. Донецьк та інших населених пунктах Донецької області розпочалася збройна агресія російської федерації шляхом неоголошених та прихованих вторгнень підрозділів збройних сил та інших силових відомств російської федерації, організації та підтримки терористичної діяльності та діяльності, направленої на окупацію Донецької області та порушення територіальної цілісності України.

В окремих містах та районах Донецької області всупереч законодавству України 7 квітня 2014 року оголошено «Декларацію про суверенітет Донецької народної республіки» та 11 травня 2014 року проведено незаконний референдум з питання «Про підтримку акта про проголошення державної самостійності Донецької народної республіки», за результатами якого проголошено створення незаконного псевдодержавного утворення «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР»).

У квітні 2014 року на території Донецької області створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР»), у складі якої з метою здійснення терористичних актів створені незаконні озброєні підрозділи.

Крім того, у березні - квітні 2014 року в м. Луганськ та інших населених пунктах Луганської області розпочалася збройна агресія російської федерації шляхом неоголошених та прихованих вторгнень підрозділів збройних сил та інших силових відомств російської федерації, організації та підтримки терористичної діяльності та діяльності, направленої на окупацію Луганської області та порушення територіальної цілісності України.

В окремих містах та районах Луганської області всупереч законодавству України 27 квітня 2014 року оголошено «Декларацію про суверенітет Луганської народної республіки» та 11 травня 2014 року проведено незаконний референдум з питання «Про підтримку акта про проголошення державної самостійності Луганської народної республіки», за результатами якого проголошено створення незаконного псевдодержавного утворення «Луганська народна республіка» (далі - «ЛНР»).

У подальшому, у квітні 2014 року на території Луганської області створено терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі - «ЛНР»), у складі якої з метою здійснення терористичних актів створені незаконні озброєні підрозділи.

З метою забезпечення діяльності самопроголошених «ДНР» та «ЛНР» представниками російської федерації з числа своїх громадян та місцевого населення Донецької та Луганської областей сформовані підрозділи політичного (так звані «органи державної влади «ДНР» і «ЛНР») та силового блоків, до складу яких увійшли представники так званих правоохоронних органів та незаконних збройних формувань, які мали стабільний склад лідерів, підтримували між собою тісні стосунки, забезпечували централізоване підпорядкування учасників політичного та силового блоку лідерам організації, а також розробили план злочинної діяльності та чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення.

В результаті вищезазначених подій значна кількість території та населених пунктів Донецької та Луганської областей протягом квітня-вересня 2014 року опинилась під контролем регулярних з`єднань і підрозділів збройних сил та інших військових формувань російської федерації, підпорядкованих і скеровуваних ними російських радників та інструкторів, окупаційних адміністрацій російської федерації на території Донецької області так званої «ДНР», а на території Луганської області так званої «ЛНР», які Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18 січня 2018 року, Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17 березня 2015 року та Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» № 1680-VII від 16 вересня 2014 рокувизнані тимчасово окупованими територіями, а органи державної та місцевої влади України та бюджетні установи, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 7 листопада 2014 року, припинили свою діяльність на вказаних територіях та переміщені на підконтрольну органам державної влади України територію.

Враховуючи викладене, так звані «Донецька народна республіка» та «Луганська народна республіка» є стійкими об`єднаннями невизначеної кількості осіб (більше трьох), які створені з метою здійснення терористичної діяльності, у межах якої здійснено розподіл функцій, встановлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, а тому у відповідності до п. 16 ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є терористичною організацією.

Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24 серпня 1991 року схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Положеннями статей 1 та 2 Основного Закону України - Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Відповідно до частини 1 статті 17, частини 1 статті 65 Конституції України захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України є справою всього Українського народу та обов`язком громадян України, а на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

Згідно з ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Статтею 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Частиною 1 статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. До системи адміністративно-територіального устрою України входить Автономна республіка Крим (далі - АР Крим), області, зокрема, Донецька область, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Згідно з преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» збройна агресія російської федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств російської федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності, а 24 лютого 2022 року переросла в повномасштабне збройне вторгнення на суверенну територію України, російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні російській федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Відповідно до преамбули Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією внаслідок збройної агресії російської федерації частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Боротьба з іноземною окупацією, відповідно до п. 4 ст.1 ч. І Додаткового протоколу (Протокол I), від 8 червня 1977 року до Женевських конвенцій, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів від 12 серпня 1949 року, є формою збройного конфлікту.

Також статтями 17, 65 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Положеннями статті 25 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлено, що керівники та посадові особи підприємств, установ і організацій, а також громадяни, які сприяли терористичній діяльності, несуть відповідальність згідно з законом.

7 квітня 2014 року за поданням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим із Головою Служби безпеки України, на території Донецької і Луганської областей розпочато проведення антитерористичної операції.

Відповідно до Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу Про визнання РФ державою-агресором, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII, Верховною Радою України визнано російську федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» є терористичними організаціями.

Однак, у порушення наведених актів національного та міжнародного законодавства громадянин України ОСОБА_8 приймав участь у терористичних організаціях «Донецька народна республіка» і «Луганська народна республіка» та сприяв діяльності вказаних терористичних організацій, приймав участь у непередбачених законом збройних формуваннях за наступних обставин.

З квітня 2014 року на частині території Донецької області групами осіб, котрі здійснювали захоплення адміністративних будівель органів влади та правоохоронних органів області, після незаконного заволодіння зброєю та боєприпасами з зазначених будівель, утворено ряд підрозділів силового блоку терористичної організації «ДНР». Зокрема, до таких підрозділів належить 5 бригада 1 армійського корпусу народної міліції «ДНР» (в/ч НОМЕР_1 з місцем постійної дислокації у м. Макіївка Донецької обл.).

Також з квітня 2014 року на частині території Луганської області групами осіб, котрі здійснювали захоплення адміністративних будівель органів влади та правоохоронних органів області, після незаконного заволодіння зброєю та боєприпасами із зазначених будівель, утворено підрозділів силового блоку терористичної організації «ЛНР». Зокрема, до таких підрозділів належать окремий розвідувальний батальйон 2 армійського корпусу народної міліції «ЛНР» (в/ч НОМЕР_2 з місцем постійної дислокації у м. Луганськ) та 7 окрема мотострілецька бригада 2 армійського корпусу народної міліції «ЛНР» (в/ч НОМЕР_3 з місцем постійної дислокації у м. Брянка Луганської обл.).

ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що 5 бригада 1 армійського корпусу народної міліції «ДНР» (в/ч НОМЕР_1 з місцем постійної дислокації у м. Макіївка Донецької обл.), окремий розвідувальний батальйон 2 армійського корпусу народної міліції «ЛНР» (в/ч НОМЕР_2 з місцем постійної дислокації у м. Луганськ) та 7 окрема мотострілецька бригада 2 армійського корпусу народної міліції «ЛНР» (в/ч НОМЕР_3 з місцем постійної дислокації у м. Брянка Луганської обл.) являються підрозділами силового блоку терористичних організації «ДНР» та «ЛНР», у лютому 2017 року, перебуваючи у м. Макїівка Донецької обл., усвідомлюючи, що діяльність терористичної організації «ДНР» та підрозділів її силового блоку є незаконною, спрямована на зміну меж території України, призводить до загибелі людей, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, діючи умисно, з ідеологічних та корисливих мотивів, добровільно прийняв рішення щодо вступу до терористичної організації «ДНР», а саме до підрозділу її силового блоку - 5 бригади 1 армійського корпусу народної міліції «ДНР» (в/ч НОМЕР_1 з місцем постійної дислокації у АДРЕСА_2 ) з метою безпосередньої участі в злочинній діяльності вказаної терористичної організації, направленої на дестабілізацію суспільно-політичної обстановки та втрати авторитету органів державної влади України, зокрема, шляхом застосування збройної сили проти Збройних сил України та інших військових формувань, задіяних у проведенні антитерористичної операції, де проходив службу спочатку на посаді номера розрахунку - заряджаючого гаубичного самохідного артилерійського дивізіону 3 батареї 5 бригади 1 армійського корпусу народної міліції «ДНР» (в/ч НОМЕР_1 з місцем постійної дислокації у м. Макіївка Донецької обл.), а потім на посаді механіка-водія БМП-2 2 взводу 5 роти 2 мотострілецького батальйону 5 бригади 1 армійського корпусу народної міліції «ДНР» (в/ч НОМЕР_1 з місцем постійної дислокації у АДРЕСА_2 ) загалом по лютий 2018 року (точна дата органом досудового розслідування не встановлена).

Продовжуючи свою злочинну діяльність, на початку лютого 2019 року (точна дата органом досудового розслідування не встановлена) ОСОБА_8 , перебуваючи у м. Луганськ, усвідомлюючи, що діяльність терористичної організації «ЛНР» та підрозділів її силового блоку є незаконною, спрямована на зміну меж території України, призводить до загибелі людей, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, діючи умисно, з ідеологічних та корисливих мотивів, добровільно прийняв рішення щодо вступу до терористичної організації «ЛНР», а саме до підрозділу її силового блоку - окремого розвідувального батальйону 2 армійського корпусу народної міліції «ЛНР» (в/ч НОМЕР_2 з м.д. м. Луганськ) з метою безпосередньої участі в злочинній діяльності вказаної терористичної організації, направленої на дестабілізацію суспільно-політичної обстановки та втрати авторитету органів державної влади України, зокрема, шляхом застосування збройної сили проти Збройних сил України та інших військових формувань, задіяних у проведенні антитерористичної операції, де 5 лютого 2019 року був зарахований до штату, після чого проходив службу на посаді водія - старшого розрахунку командно-штабного автомобіля Р-142 (на базі автомобіля ГАЗ-66) по 2020 рік (точна дата органом досудового розслідування не встановлена).

Продовжуючи свою злочинну діяльність, у 2020 році (точна дата органом досудового розслідування не встановлена) ОСОБА_8 , перебуваючи у м. Луганськ, усвідомлюючи, що діяльність терористичної організації «ЛНР» та підрозділів її силового блоку є незаконною, спрямована на зміну меж території України, призводить до загибелі людей, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, діючи умисно, з ідеологічних та корисливих мотивів, добровільно прийняв рішення щодо вступу до терористичної організації «ЛНР», а саме до підрозділу її силового блоку - НОМЕР_4 окремої мотострілецької бригади 2 армійського корпусу народної міліції «ЛНР» (в/ч НОМЕР_3 з АДРЕСА_3 ), з метою безпосередньої участі в злочинній діяльності вказаної терористичної організації, направленої на дестабілізацію суспільно-політичної обстановки та втрати авторитету органів державної влади України, зокрема, шляхом застосування збройної сили проти Збройних сил України та інших військових формувань, задіяних у проведенні антитерористичної операції, де проходив службу спочатку на посаді водія автомобіля УРАЛ-4320 медичного взводу 1 батальйону НОМЕР_4 окремої мотострілецької бригади НОМЕР_5 армійського корпусу народної міліції «ЛНР» (в/ч НОМЕР_3 з АДРЕСА_3 ), потім на посаді водія автомобіля УРАЛ-4320 взводу зв`язку 2 мотострілкового батальйону 7 бригади 2 армійського корпусу народної міліції «ЛНР» (в/ч НОМЕР_3 ), а потім - на посаді кулеметника 2 відділення 2 взводу 5 роти 2 мотострілкового батальйону 7 бригади 2 армійського корпусу народної міліції «ЛНР» (в/ч НОМЕР_3 ), загалом до 27 грудня 2022 року.

Вступаючи до терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР», приймаючи у них участь та сприяючи їх діяльності, ОСОБА_8 був достовірно обізнаним, що вони мають організаційну структуру військового типу (поділяються на структурні підрозділи (групи, пости) з визначенням особового складу кожного з них, який носить формений одяг військового типу), характеризуються наявністю єдиноначальності та субординації (невстановленими досудовим розслідуванням особами здійснюється єдине керівництво зазначеними збройними формуваннями), використанням знаків розрізнення (нарукавних шевронів та інших предметів), мають воєнізований характер завдань та методів (здійснення з використанням вогнепальної зброї та військової техніки збройного опору підрозділам Збройних Сил України й інших військових формувань України, задіяних у проведенні антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей України) та ставлять перед собою специфічні завдання (утримання території окремих районів Донецької та Луганської областей, тимчасово не підконтрольних органам державної влади України, встановлення на території цих районів Донецької та Луганської областей військового стану (перевірка документів у осіб, чергування з вогнепальною зброєю на підконтрольних об`єктах, обладнання на території зазначених районів Донецької та Луганської областей так званих «блок постів» для здійснення збройного опору Збройним Силам України й іншим військовим формуванням України) та мають для цього відповідні матеріальні засоби, а саме: вогнепальну зброю - автомати, бойові припаси (патрони) та військову техніку.

Приймаючи участь у терористичних організаціях «ДНР» і «ЛНР» та сприяючи їх діяльності, перебуваючи у складі підрозділів їх силового блоку, а саме у складі 5 бригади 1 армійського корпусу народної міліції «ДНР» (в/ч НОМЕР_1 з місцем постійної дислокації у м. Макіївка Донецької обл.), окремого розвідувального батальйону 2 армійського корпусу народної міліції «ЛНР» (в/ч НОМЕР_2 з м.д. м. Луганськ) та 7 окремої мотострілецької бригади 2 армійського корпусу народної міліції «ЛНР» (в/ч НОМЕР_3 з АДРЕСА_3 ), ОСОБА_8 з лютого 2017 року по 27 грудня 2022 року (точний період досудовим розслідуванням не встановлено) ніс службу у складі вищезазначених підрозділів, виконував накази командирів та здійснював виїзд на полігони для проведення навчань, у т.ч. з проведенням бойових стрільб, здійснював несення внутрішньої військової служби у складі караулів та добових нарядів, проводив обслуговування ввіреного озброєння та техніки, а також здійснював виїзди на бойові завдання безпосередньо біля лінії зіткнення, в ході яких виконував перевезення особового складу, боєприпасів, паливо-мастильних матеріалів та провізії; здійснював налагодження та забезпечення зв`язку, а також проводив перевезення евакуйованих осіб з числа поранених та загиблих осіб.

При цьому, ОСОБА_8 використовував позивний «Трєфа», був забезпечений військовою формою одягу, військовим спорядженням, вогнепальною зброєю, бойовими припасами до неї та отримував грошові кошти за участь у вказаних терористичних організаціях.

Крім цього, 15 лютого 2022 року державна дума рф звернулася до президента рф з проханням визнати незалежність «самопроголошених Донецької та Луганської народних республік».

18 лютого 2022 року керівниками російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей повідомлено про проведення евакуації місцевого населення тимчасово окупованих територій України до Ростовської області.

19 лютого 2022 року вказаними особами було оголошено загальну мобілізацію жителів тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської областей.

21 лютого 2022 року керівники російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей звернулися до президента рф з проханням визнати незалежність так званих Донецької та Луганської народних республік.

Цього ж дня президент рф підписав указ про визнання незалежності Донецької народної республіки та Луганської народної республіки.

22 лютого 2022 року президент рф підписав з керівниками російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей договори про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу, які в той же день ратифіковані державною думою та радою федерації рф.

23 лютого 2022 року керівники російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей звернулися до президента рф з проханням надати допомогу у відбитті воєнної агресії «українського режиму щодо населення» Донецької та Луганської народних республік.

24 лютого 2022 року о 5 годині президент рф оголосив про своє рішення почати військову операцію в Україні.

В подальшому цього ж дня зс рф, які діяли за наказом керівництва рф і зс рф, віроломно здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам ЗС України, а також підрозділами зс та іншими військовими формуваннями рф здійснено широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна.

У період з 5 години 24 лютого 2022 року підрозділи зс та інші військові формування рф здійснюють спроби окупації українських міст, які супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами, а також застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння. При цьому вогневі удари здійснюються по об`єктам, які захищені нормами міжнародного гуманітарного права. Зазначені дії призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.

Незважаючи на вищевказані обставини, викликані збройною агресією російської федерації, ОСОБА_8 , будучи громадянином України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вчинив державну зраду, тобто, діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту.

24 лютого 2022 року з метою реалізації вказаного злочинного умислу ОСОБА_8 , приймаючи активну участь в терористичній організації «ЛНР» та сприяючи її діяльності, перебуваючи у складі не передбаченого законом її збройного формування - 7 окремій мотострілецькій бригаді 2 армійського корпусу народної міліції «ЛНР» (в/ч НОМЕР_3 з м.д. м. Брянка Луганської обл.), проходячи т.зв. «службу за контрактом» в підрозділах 2 армійського корпусу народної міліції «ЛНР», здійснив перехід на бік окупаційних сил російської федерації.

У подальшому ОСОБА_8 у період з 24 лютого 2022 року по 27 грудня 2022 року, перебуваючи спочатку на посаді водія автомобіля УРАЛ-4320 взводу зв`язку 2 мотострілкового батальйону 7 бригади 2 армійського корпусу народної міліції «ЛНР» (в/ч НОМЕР_3 ), а потім - на посаді кулеметника 2 відділення 2 взводу 5 роти 2 мотострілкового батальйону 7 бригади 2 армійського корпусу народної міліції «ЛНР» (в/ч НОМЕР_3 ), маючи т.зв. «військове звання» «єфрейтор», використовуючи позивний «Трєфа», будучи забезпеченим військовою формою одягу, військовим спорядженням, вогнепальною зброєю, бойовими припасами до неї та отримуючи грошові кошти за участь у вказаному не передбаченому законом збройному формуванні терористичної організації «ЛНР», приймав активну участь у збройному вторгненні рф шляхом ведення бойових дій проти Сил оборони України.

Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження відповідно до положень ст. 337 КПК України, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи у подані ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, допитавши обвинуваченого, дослідивши письмові докази у кримінальному провадженні, дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень за встановлених обставин.

За встановлених судом обставин вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень його дії правильно кваліфіковані:

- за ч.1 ст.111 КК України ( в редакції Закону як державна зрада - діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній безпеці України у формі переходу на бік ворога в період збройного конфлікту;

- за ч.1 ст.258-3 КК України як участь у терористичній організації;

- за ч. 2 ст. 260 КК України як участь у непередбачених законами України збройних формуваннях.

Обставини кримінальних правопорушень та кваліфікація дій обвинуваченого не оспорюються жодним з учасників кримінального провадження.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги захисника про призначення обвинуваченому суворого покарання, то колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» із змінами та доповненнями, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції наведені вимоги дотримані.

За змістом оскаржуваного вироку, вирішуючи питання про вид та розмір покарання обвинувачуваному, суд першої інстанції відповідно до положень ст. 65 КК України врахував характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, ставлення ОСОБА_8 до вчиненого, яке полягає у визнанні вини та щиросердному розкаянні, дані, які характеризують його особу.

Так, судом враховано, що відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України ОСОБА_8 вчинив особливо тяжкий злочин проти основ національної безпеки України, а також тяжкий та особливо тяжкий злочини проти громадської безпеки. При цьому судом враховані обставини вчинення кримінальних правопорушень, а саме, що ОСОБА_8 , будучи громадянином України за народженням, маючи правовий зв`язок з Україною, що знаходить свій вияв у взаємних правах та обов`язках, будучи зобов`язаним здійснювати захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, в порушення зазначених зобов`язань здійснив державну зраду, а саме вчинив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, свідомо уклавши контракт про проходження військової служби у, так званій, «народній міліції днр» та у подальшому у «народній міліції лнр» задля покращення свого матеріального становища; що ОСОБА_8 , вступивши до терористичної організації «днр» та згодом «лнр», брав активну участь у їх діяльності. Зокрема, будучи одним із учасників силового блоку вказаних організацій, вступив до непередбачених законом збройних формувань, що є підрозділом терористичної організації «днр» та «лнр», у яких займав відповідну посаду. Наведені обставини, на переконання суду, свідчать про підвищену суспільну небезпеку скоєних ОСОБА_8 злочинів.

Також при призначенні покарання судом враховані дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не одружений, має постійне місце проживання, стан його здоров`я.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 , судом визнано щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_8 , судом не встановлено.

З урахуванням вищевикладеного, конкретних обставин скоєння злочинів та підвищеної суспільної небезпеки скоєного, особи обвинуваченого, наявності однієї обставини, яка пом`якшує покарання, та відсутності обставин, що обтяжують покарання, суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкціями ч. 1 ст. 111, ч.1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 260 КК України, з конфіскацією усього майна, яке є у власності останнього, та про призначення остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, і таке покарання, на переконання суду першої інстанції, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи відсутність обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, з урахуванням особи винного, тієї обставини, що останній вчинив кримінальні правопорушення, які складають сукупність тяжкого та особливо тяжких злочинів, зокрема, і проти основ національної безпеки України, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для призначення покарання більш м`якого, ніж передбачено законом, а також судом першої інстанції не встановлено правових підстав для застосування положень ст. 75 КК України до покарання, призначеного ОСОБА_8 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, беручи до уваги встановлені обставини в сукупності, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції норми закону, що передбачає відповідальність за вчинене, з його реальним відбуванням, оскільки саме такий вид покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

При цьому колегія суддів вважає непереконливими доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_8 не мав можливості самовільно покинути військове формування, оскільки йому погрожували розстрілом, притягненням до кримінальної відповідальності та звільненням з роботи, і, останній, при першій можливості без опору, добровільно здався у полон військовим Збройних Сил України, оскільки такі доводи спростовуються показаннями самого обвинуваченого, наданими в судовому засіданні в суді першої інстанції, відповідно до яких останній показав, що всі дії його були добровільними, це було його рішення; що до 2017 рок він вступив до лав «ДНР» за прикладом свого товариша, звернувся до військомату, де ним було укладено контракт строком на один рік на проходження служби у, так званій, «народній міліції днр», після чого почав проходити військову службу у складі 5 бригади 1 армійського корпусу народної міліції «ДНР», за що отримував грошову винагороду; що через рік, після закінчення контраку, він працював на території рф, а, повернувшись до місця проживання - до «ЛНР», він уклав контракт про проходження військової служби у «ЛРН», після чого проходив її у складі окремого розвідувального батальйону 2 армійського корпусу народної міліції «ЛНР» та 7 окремої мотострілецької бригади 2 армійського корпусу народної міліції «ЛНР»; що укладення контрактів було його свідомим рішенням, що за несення служби за контрактами він отримував відповідну військову форму, грошове забезпечення, яке після серпня 2022 року піднялося.

Окрім того, під добровільною здачею в полон розуміють добровільний перехід військовослужбовця, який навмисно перестав чинити опір ворогу, хоча мав фізичну можливість це робити, під владу противника. Проте, з показань обвинуваченого вбачається, що після повномаштабного вторгнення рф на територію України у зв`язку з виконанням своїх службових обов`язків, перебував у різних населених пунктах Донецької та Луганської областей, зокрема у грудні 2022 року його підрозділ перебував у місті Соледар, де 23 грудня 2022 року їх замінили члени ПВК «Вагнер», він самостійно вивів свій підрозділ з-під Соледару, а у подальшому, 25 грудня 2022 року їх перемістили під Лисичанськ, де ситуація була несприятливою, оскільки два дні він та його підрозділ перебували під постійним вогнем з боку ЗСУ, було багато загиблих; що через певний час вони опинилися у кільці, та у нього та його товаришів по службі не було іншого виходу, ніж здатися у полон, що вони і зробили після того, як їх вияли військові ЗСУ.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, судом визнано обставиною, що пом`якшує покарання, - щире каяття. Будь-яких доказів того, що обвинувачений сприяв розкриттю злочину, ні стороною обвинувачення, ні стороною захисту не надано, у зв`язку з чим судом першої інстанції підстав для визнання обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, - сприяння розкриттю злочину, не встановлено.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому враховані й дані про особу обвинуваченого, на неврахування яких посилається захисник, а саме, те, що ОСОБА_8 є раніше не судимою особою, злочин вчинив вперше, а, відтак, в цій частині доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що судом при призначенні покарання обвинуваченому не враховано, що ОСОБА_8 зброю проти мирного населення не застосовував, злочинів проти мирного населення України, такі як мародерства, крадіжки та вбивства, не вчиняв, то, на переконання колегії суддів, наведені захисником обставини не були предметом дослідження під час судового розгляду, у зв`язку з чим судом обґрунтовано не враховані наведені захисником обставини при вирішенні питання про призначення обвинуваченому покарання.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, можливо лише з призначенням обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, і підстави для пом`якшення йому покарання відсутні, оскільки обставини справи та дані про особу обвинуваченого, встановлені судом, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання.

Окрім того, колегія суддів враховує, що покарання обвинуваченому як за більш тяжкий злочин, так і за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено в межах, наближених до мінімального покарання, передбаченого санкцієй ч. 1 ст. 111 КК України та відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, вимогам ст. 65 КК України та меті покарання та не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

За встановлених під час апеляційного розгляду обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, а, відтак, апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2023 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 260 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, обвинуваченим ОСОБА_8 , який утримується під вартою, - у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

______________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4