ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1302/20 Номер провадження 11-кп/814/532/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000240 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 25 липня 2022 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Хорола Полтавської області, громадянку України, українку, з середньою спеціальною освітою, заміжню, не працюючу, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , не судиму,

засуджено за ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України на 10 років позбавлення волі.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу та речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_8 02.06.2020 приблизно о 08.00 год. перебуваючи в будинку за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно з метою протиправного заподіяння смерті малолітньому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи на кухні житлового будинку у положенні стоячи та тримаючи малолітнього ОСОБА_9 на руках, лівою рукою притисла тіло останнього до свого тулубу, а правою рукою взяла за голову та двічі різко повернула її вбік, намагаючись зламати шийний відділ хребта. Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_8 поклала малолітнього ОСОБА_9 на підлогу на кухні, після чого лівою рукою притисла його тіло до підлоги, а правою рукою взяла за голову та ще раз різко повернула її вбік, намагаючись зламати шийний відділ хребта, внаслідок чого малолітній ОСОБА_9 знепритомнів. Після цього ОСОБА_8 , вважаючи, що малолітній ОСОБА_9 помер, залишила тіло останнього на підлозі у кухні, а сама пішла до сусідньої кімнати, де знаходився її чоловік ОСОБА_8 , та повідомила йому про те, що вчинила вбивство їх малолітнього сина.

На вирок суду захисник подала апеляційну скаргу, у якій просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Свою апеляційну скаргу мотивує відсутністю доказів прямого умислу ОСОБА_8 у вчиненні вбивства малолітнього ОСОБА_9 ..

Поза увагою суду залишилися показання свідка ОСОБА_10 , яка працює фельдшером та прийшла за викликом батька дитини ОСОБА_8 про те, що дитина померла. Під час огляду дитини будь-яких відхилень у загальному стані здоров`я малолітнього ОСОБА_9 фельдшер не помітила.

Вказує, що показання свідка ОСОБА_11 , який є фельдшером при Хорольській станції швидкої медичної допомоги про те, що фельдшер ОСОБА_10 під час огляду вказувала, що дитина була синюшна, мала синці на шиї та плакала не відповідають показанням самої ОСОБА_10 . При цьому ОСОБА_11 у дитини було виявлено незначне почервоніння, слідів від удушення не було, необхідності в підключенні до апарату штучного дихання не було, а дитину госпіталізували відповідно до медичного протоколу. При цьому вказує суперечливі показання, які не відповідають судово-медичній експертизі.

Зазначає, що батько дитини за його твердженнями проводив заходи реанімації, хоча такі заходи можуть проводити лише медичні працівники зі спеціальними навиками, а тому міг спричинити дитині тілесні ушкодження.

Самі по собі висновки судово-медичної експертизи встановлюють лише наявність тілесних ушкоджень у малолітнього, але не причетність ОСОБА_9 до їх вчинення.

Вказує, що суд дійшов помилкового висновку, що дитина була поміщена в реанімаційне відділення.

Стверджує, що суд безпідставно проігнорував показання обвинуваченої про те, що вона намагалася подзвонити для виклику швидкої медичної допомоги, але через поганий зв`язок їй це не вдалося. Відсутність зв`язку підтверджує і законний представник малолітнього потерпілого ОСОБА_8 .

Оскільки обвинуваченій прийшлося стримувати вигинання сина, щоб не випустити його з рук, вона притискала ОСОБА_9 , а коли він завмер зробила неправильні висновки, що заподіла смерті. Такі ж неправильні висновки зробив і законний представник неповнолітнього потерпілого та почав робити реанімаційні заходи.

Показання свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 щодо поведінки обвинуваченої суперечать поясненням лікаря ОСОБА_14 , яка вказала, що ОСОБА_8 активно піклувалася за дитиною.

Також вказує, що затримання обвинуваченої та проведення обшуку було проведено без адвоката.

В апеляційній скарзі обвинувачена просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження щодо неї на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що суд безпідставно не врахував її показання, а взяв до уваги показання представника малолітнього потерпілого та його родичів, які очевидцями не були.

Представник малолітнього потерпілого під час події не був присутнім, а сприймав усе з її слів, проте вона не могла у той час критично сприймати ситуацію, так як була перевтомлена і сильно хвилювалася, тому був зроблений неправильний висновок щодо її дій.

Вказує, що вона не мала наміру вбивати дитину, а навпаки разом з чоловіком планували лікування дитини, у зв`язку з чим зверталися до лікарів.

Зазначила, що коли у дитини були спазми, їй складніше було утримувати дитину на руках.

Вказала, що показання свідка ОСОБА_13 , яка приїхала після події, суперечать показанням фельдшера ОСОБА_10 щодо стану дитини. При цьому стверджує, що свідок надавала неправдиві відомості про перебування дитини в реанімаційному відділенні.

Зазначила, що слідчий експеримент з нею проводився пізно ввечері після виснажливого дня та кількох попередніх слідчих дій. При цьому суд повністю відкидає тиск та навмисне перекручування встановлених фактів.

Вважає, що суд не надав належну оцінку показанням фельдшера ОСОБА_10 щодо стану дитини та суперечливим показанням фельдшера ОСОБА_11 .

Стверджує, що суд дійшов помилкового висновку, що вона не надавала допомогу дитині. Вказує, що вона не наважувалася надавати допомогу, щоб не нашкодити дитині, а намагалася викликати швидку медичну допомогу.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, обвинувачену та її захисника в підтримку апеляційної скарги, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікація її дій за ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України, є правильним, ґрунтується на належних та допустимих доказах, що були безпосередньо досліджені у судовому засіданні та отримали належну оцінку.

Доводи обвинуваченої та її захисника про відсутність в діянні ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення не відповідають дійсності.

Як вбачається з показань законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_8 відповідно до діагнозу лікарів у малолітнього ОСОБА_9 можливий ДЦП. Дитина була неспокійна, постійно плакала, вигиналася. Після відвідування лікаря обвинувачена ОСОБА_8 говорила, що краще б син помер під час пологів, ніж житиме з таким діагнозом. 02.06.2020 зранку приблизно о 4 год. дитина прокинулася, почала плакати, дружина на кухні нагріла молоко для годування, забрала дитину та пішла годувати. Ще через якийсь час відчинились двері в кімнату, де він відпочивав, зайшла дружина і сказала, що вона вбила сина, скрутила йому шию, при цьому кричала, що він не має жити, оскільки буде інвалідом. Він прибіг на кухню, побачив сина на підлозі непритомним, без ознак життя, ручки звисають, колір обличчя синюватий, фіолетовий. Він почав робити штучне дихання, як робив анестезіолог в лікарні після пологів, а коли він почав сопіти, притулив вухо до грудної клітки і почув як б`ється серце. Потім переніс сина в дальню кімнату та поклав на диван. Дружина в цей час бігала за ним та повторювала, що син не має жити, а на його питання, що ти накоїла, відповідала, що шию йому скрутила, оскільки дитина буде інвалідом. Дружину кинув на диван, скрутив скотчем і залишив в житловій кімнаті на дивані, та поїхав до медпункту, який знаходиться на відстані 300 м від їхнього будинку, щоб покликати фельдшера на допомогу. Попутно зателефонував сестрі та попросив викликати швидку медичну допомогу. Коли повернувся додому, дружина була біля тумбочки та постійно повторювала "він не має жити", "він буде інвалідом, буде лежачим", він взяв мотузку та зв`язав її. Зателефонував фельдшеру, яка прийшла до них додому, послухала сина, потім за викликом його сестри приїхали працівники швидкої медичної допомоги, його сестра та працівники поліції. Працівник швидкої медичної допомоги оглянув дитину, надів йому на шию комір, після чого він поїхав разом з дитиною до лікарні. Зазначив, що коли виявив сина в кухні на підлозі, в нього помітив тілесні ушкодження у вигляді посиніння шиї та вушка, а також подряпина на щоці. Після подій ліва ручка дитини не піднімалась близько одного місяця.

З показань свідка ОСОБА_10 , яка працює фельдшером в с. Бутівці Хорольського району, вона прийшла за викликом батька дитини ОСОБА_8 , який вказав, що дружина вбила дитину. Коли вона прийшла, побачила дитину, яка була в свідомості та схлипувала, а обвинувачена ОСОБА_8 лежала на дивані зв`язана. На її запитання, обвинувачена сказала їй, що крутила дитині голову.

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_11 , який працює фельдшером Хорольської станції швидкої медичної допомоги, вбачається, що під час огляду на передній частині шиї дитини виявлено незначне почервоніння, гіперемія, незначну синюшність.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи сторони захисту щодо наявності відмінностей в показаннях свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про наявність чи відсутність у дитини тілесних ушкоджень, оскільки тілесні ушкодження малолітнього ОСОБА_9 зафіксовані в медичній документації та були ретельно досліджені експертами.

Під час проведення слідчого експерименту за участю підозрюваної ОСОБА_8 в присутності захисника адвоката ОСОБА_15 , понятих та з залученням ст. слідчого криміналіста ОСОБА_16 02.06.2020, з фіксуванням на відеозаписі, детально пояснила про хворобу дитини, вказала, що були проблеми під час народження, згодом дитина почала відставати у розвитку, у зв`язку з чим педіатр порадив звернутись до невролога чи невропатолога, про діагноз церебральний параліч в тяжкій формі, про який повідомила лікар в Кременчуці, виснажливу поїздку для здачі аналізів до м. Полтави 01.06.2020 і заміну ліків дитині після аналізів та енцефалограми, вказала, про важку ніч на 02.06.2020 у зв`язку з тим, що дитина постійно прокидалась, постійні думки про діагноз дитини, лікування, хвилювання через те, що він стане інвалідом скоріше за все і необхідність у дороговартісному лікуванні. Також розповіла та показала на місці про обставини подій, що відбувались після 07.00 год. 02.06.2020, де і як ходила з дитиною по приміщенню житлового будинку, заспокоюючи її, де в кухні після того як син дьорнувся і розплакався, маючи бажання, щоб йому не було боляче, щоб він заспокоївся, взяла його за голову один раз, потім другий та мабуть крутнула, але точно це не пам`ятає, де він лежав на підлозі, про обставини телефонної розмови в цей момент з матір`ю й те, що мабуть сказала їй, що вбила дитину, про те, як повідомила чоловіку ймовірно про те, що вбила дитину, про його дії з пошуку дитини та штучного дихання, вказавши, що не пам`ятає, щоб у неї думки були про вбивство дитини, а лише про те, щоб він не мучився, казала чоловіку, що не треба рятувати дитину, це не має смислу, де чоловік поклав дитину, де зв`язав по руках та ногах скотчем та залишив її, щоб запобігти можливості завдати шкоду собі самій, про те, як вона повзла в кухню, щоб звільнитись від скотча, як чоловік відтягнув її знову в кімнату та зв`язав мотузкою, про прихід фельдшера, працівників швидкої медичної допомоги.

Слідчий експеримент за участю ОСОБА_8 02.06.2020 проведений у відповідності з вимогами ст. 240 КПК України, жодних достовірних та переконливих обставин, які вказують на порушення прав обвинуваченої під час проведення вказаної слідчої дії, в ході судового розгляду справи не встановлено. Вказана слідча дія проводилась у присутності понятих, яким, відповідно до вимог статей 11, 13, 15 та 223 КПК України були роз`яснені процесуальні права та обов`язки, за участю захисника, а також фіксувались на відео за допомогою відеокамери, про що зазначено у протоколі слідчого експерименту, до протоколу долучений відеозапис.

Відеозапис в процесі проведення слідчого експерименту здійснювався безперервно та на ньому відображені дані, які свідчать про те, що ОСОБА_8 пояснення надавала добровільно, вільно висловлювала свої думки, жодних фактів тиску на неї з боку працівників поліції не встановлено, вона вказувала, що деякі обставини не пам`ятає, а її пояснення в процесі слідчого експерименту про обставини подій, що відбувались 02.06.2020, загалом узгоджуються з поясненнями, наданими обвинуваченою суду під час судового розгляду справи.

Враховуючи викладене вище, відсутні і будь-які конкретні докази щодо вчинення до ОСОБА_8 під час слідчого експерименту недозволених методів досудового розслідування.

Для того щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування, заява особи про фізичне і психологічне насильство щодо неї з боку працівників поліції має бути «небезпідставною», тобто особа, яка заявляє про погане поводження з нею, має навести конкретні обставини такого поводження і надати їм певне підтвердження або, якщо це не можливо з об`єктивних причин, повідомити інформацію, що дасть можливість перевірити, чи має заява певні підстави. Хоча доведення обґрунтованості заяви про погане поводження не може покладати на заявника надмірний тягар доведення, однак за відсутності будь-якої інформації, яку можливо перевірити, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і не створює обов`язку її розслідування.

У матеріалах провадження немає заяв обвинуваченої, які б містили хоча б будь-який виклад фактичних обставин, за яких відбувалося стверджуване нею погане поводження, а в апеляційній скарзі та й під час апеляційного розгляду не наведено доводів стосовно того, які саме обставини перешкодили обвинуваченій звернутись до правоохоронних органів з такими заявами. За таких обставин суд не вважає заяву в апеляційній скарзі про погане поводження «небезпідставною», тобто такою, що вимагала проведення розслідування. Відповідно, такі заяви не дають підстав вважати, що свідчення, які надалися обвинуваченою під час слідчого експерименту, були отримані внаслідок поганого поводження з нею.

Заперечення обвинуваченою у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за її участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.

Як вбачається з висновку судово-медичної експертизи № 51 від 27.07.2020 при проведенні експертизи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на основі даних судово-медичної експертизи, даних медичної документації на його ім`я, враховуючи відомі обстави справи, експерт дійшов наступних висновків: тілесні ушкодження у вигляді садна в проекції лівої вилицевої кістки, лівого вуха та правої ступні, петехії (геморагічні висипання) обох вушних раковин та підшкірні крововиливи шийного відділу хребта могли утворитися від здавлювання даних ділянок між тупими предметами. Дані тілесні ушкодження могли утворитися за обставин та в строк, вказані в описовій частині постанови (02.06.2020 приблизно о 8-00 год., коли ОСОБА_8 "перебуваючи в положенні стоячи взяла останнього до рук та притисла до свого тулуба, після чого рукою взяла за голову та різко повернула її в сторону") і кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 51-А/59 від 29.07.2020 при проведенні експертизи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , враховуючи відомі обставини справи експерт дійшов наступних висновків: петехії (геморагічні висипання) обох вушних раковин та підшкірні крововиливи шийного відділу хребта могли утворитися від здавлювання даних ділянок між тупими предметами, внаслідок фізичної дії на шкіру, із-за якого виникає пошкодження внутрішньошкірних судин (капілярів). Дані тілесні ушкодження могли утворитися внаслідок здавлювання руками. В момент отримання тілесних ушкоджень малолітній ОСОБА_9 , вірогідніше за все, міг знаходитись в горизонтальному положенні тіла або близькому до нього, можливо і горизонтальному (на руках у дорослої людини). Малолітній ОСОБА_9 не міг самостійно стояти на ногах враховуючи його вік.

Судово-медичний експерт Хорольського районного судово-медичного відділення ОСОБА_17 , яким складений висновок судово-медичної експертизи № 51 від 27.07.2020 щодо дитини ОСОБА_9 , пояснив суду, що в ході проведення експертного дослідження 05.06.2020 ним проведено огляд дитини в дитячому відділення КНП "Хорольська центральна районна лікарня", досліджено медичну документацію, а саме: історію вагітності та пологів, медичну картку стаціонарного хворого ОСОБА_9 . Наданої документації було достатньо для висновків. Виявленні у ОСОБА_9 тілесні ушкодження не могли утворитися від накладення комірця ОСОБА_9 , оскільки він має м`яку структуру та гладкі краї. Виконуючи експертизу, надавав відповідь на питання щодо тілесних ушкоджень, які отримав ОСОБА_9 , та механізму їх утворення. Слідів удушення виявлено не було, вихідних даних щодо цього не було. Згідно наданої медичної документації дитина була доставлена в лікарню, тілесні ушкодження описані при надходженні дитини до лікарні, ним додатково виявлено садно в проекції вилицевої кістки. Виявлені тілесні ушкодження у вигляді садна в проекції лівої вилицевої кістки, лівого вуха та правої ступні могли утворитися виключно від дії предмета із загостреним кінцем (краєм) по механізму ковзання-тертя. Петехії (геморагічні висипання) обох вушних раковин та підшкірні крововиливи шийного відділу хребта могли утворитися лише від здавлювання даних ділянок між тупими предметами.

Тобто вказані докази та встановлені під час судового розгляду обставини, беззаперечно свідчить про те, що малолітній ОСОБА_9 в короткий строк після заподіяння йому тілесних ушкоджень був оглянутий медичними працівниками та одразу ж госпіталізований до лікарні, де у медичній документації описані виявлені у нього ушкодження. Жодних підстав для висновку про те, що зафіксовані тілесні ушкодження могли бути завдані дитині в інший час та з інших обставин, ніж в результаті дії обвинуваченої ОСОБА_8 , в ході судового розгляду справи не встановлено.

Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи № 17 від 18.02.2022 року внутрішньошкірні крововиливи шиї, обличчя, вушних раковин є ознакою стискання органокомплексу шиї тупими предметами з обмеженою поверхнею контактування, якими могли бути кисті та пальці рук людини. Тобто, експерти підтвердили правильність висновків щодо способу утворення тілесних ушкоджень у дитини, встановлених судово-медичним експертом при проведенні експертизи ОСОБА_9 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 51 від 27.07.2020 та висновком судово-медичної експертизи № 51-А/59 від 29.07.2020.

Більше того, з показань обвинуваченої вбачається, що до втрати дитиною свідомості обвинувачена ОСОБА_8 тримала ОСОБА_9 на руках. А з показань лікарів вбачається, що спазми самі по собі не могли призвести до втрати дитиною свідомості, як і сильні притискання, та що саме через дії сторонніх осіб, із застосуванням значної фізичної сили, дитина могла відчути біль та призвести до больового шоку.

Враховуючи викладене, твердження обвинуваченої та її захисника про те, що тілесні ушкодження у дитини могли утворитися не від дії обвинуваченої спростовуються дослідженими доказами.

Будь-яких доказів про можливе отримання дитиною ушкоджень від реанімаційних дій батька дитини ОСОБА_8 матеріали справи не містять та стороною захисту не надано.

Відповідно до амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 264 від 01.07.2020 ОСОБА_8 в період часу, що відноситься до інкримінованого протиправного діяння, будь-яким хронічним психічним захворюванням чи тимчасовим розладом психічної діяльності не страждала, не виявляла ознак недоумства чи іншого хворобливого стану психіки і могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. Могла правильно сприймати обставини, які мають значення по справі і давати по них відповідні показання. В момент інкримінованого їй діяння ОСОБА_8 знаходилася в стані вираженого емоційного напруження, що може розглядатися, як психологічна підстава стану сильного душевного хвилювання. ОСОБА_8 під дію ч.2, ч.3 ст. 19, ст. 20 КК України не підпадає.

Доводи сторони захисту про те, що обвинувачена могла неправильно діяти під час тримання дитини на руках, коли вона вигиналася, не відповідає дійсності, так як свідок ОСОБА_18 , який є лікарем Центру ПМСД Хорольського району вказав, що в момент спазмів дитину важче утримувати на руках, при цьому додаткову силу для утримання застосовувати не потрібно, оскільки це може призвести до болісних відчуттів. При цьому вказав, що коли батьки приходили до нього на прийом, дитина була плаксивою, у неї були спазми, внаслідок чого вона приймала неприродну позу, в цей час батьки завжди правильно тримали дитину на руках вертикально, однією рукою притримуючи таз, а іншою - спину в області лопаток ближче до шиї, голівка в цей час була закинутою назад.

Тобто батьки дитини були обізнані як необхідно було діяти в момент спазмів у дитини та знали, що під час вигинань тіла категорично заборонено вчиняти якісь примусові дії щодо дитини, так як це могло завдати їй фізичних страждань та ушкоджень. Тому притискання із застосування значної сили, повертання голови, про що зазначає обвинувачена чи інші примусові дії щодо дитини вказують на умисність дій обвинуваченої ОСОБА_8 .

З огляду на вказане, поведінку обвинуваченої після події, суд першої інстанції правильно критично оцінив показання обвинуваченої щодо відсутності умислу та дій направлених на вбивство дитини.

Враховуючи викладене вище, вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених судом обставин підтверджується і іншими матеріалами, дослідженими судом першої інстанції.

Щодо твердження захисника про те, що затримання ОСОБА_8 та особистий обшуку було проведено без захисника, необхідно зазначити, що статтею 208 КПК України надано повноваження затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, "уповноваженій службовій особі" та здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених частиною сьомою статті 223 і статтею 236 цього Кодексу.

Відповідно до статті 37 Закону України "Про Національну поліцію" поліція уповноважена затримувати особу на підставах, у порядку та в строки, визначені Конституцією України, КПК та Кодексом України про адміністративні правопорушення, а також іншими законами України.

Особистий обшук є складовою процесу затримання і, таким чином, законне затримання саме собою дає підстави для проведення особистого обшуку. Більше того, слід взяти до уваги, що особистий обшук затриманої особи є необхідним, крім фіксації доказів правопорушення, також для забезпечення безпеки як осіб, що затримують, так і інших осіб, включаючи саму затриману особу. Тому особистий обшук, як правило, проводиться невідкладно після затримання. Таким чином, законність проведення обшуку до внесення відомостей в ЄРДР залежить від того, чи законно проводити затримання за таких обставин.

Затримання особи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення є подією, несподіваною для його учасників, а тому здійснюється без ухвали слідчого судді та без участі захисника.

При цьому відсутність захисника під час затримання особи у випадку, передбаченому ст. 208 КПК України, не може вважатися порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Відтак, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про порушення права ОСОБА_8 на захист під час затримання.

З огляду на вказане, суд правильно критично оцінив доводи сторони захисту та показання обвинуваченої про те, що в діянні ОСОБА_8 відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення.

Тому суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність в діянні обвинуваченої закінченого замаху на умисне вбивство малолітньої дитини.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вимоги, передбачені ст. 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення відповідно до ст.12 КК України, особу обвинуваченої, яка раніше не судима, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Таким чином, призначене ОСОБА_8 покарання в повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів.

З огляду на викладене вище підстав, передбачених ст.409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_8 , колегія суддів не вбачає. Тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 25 липня 2022 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою в той самий строк, з дня отримання копії ухвали.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4