ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 677/931/23

Провадження № 11-кп/4820/757/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001328 від 18 квітня 2023 року, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Красилівського районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Волиця Красилівського району Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 громадянина України, з середньою освітою, одруженого, працює водієм у ТОВ «Аік Трейдінг», не має судимостей,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням і встановленням іспитового строку тривалістю 2 (два) роки.

Відповідно до ст.76 КК України покладено на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Зараховано в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 з 18.04.2023 р. по 21.04.2023 р. із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.

Судом вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

За вироком суду, 18 квітня 2023 року близько 20 год 00 хв, ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2115», д.н.з НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині автодороги між селами Волиця та Дубище Хмельницького району Хмельницької області, зі сторони с. Волиця в напрямку до с. Дубище, в порушення вимог п.п. 2.3 (б), 12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 (далі - Правила дорожнього руху), а саме: діючи недбало та необережно, не передбачив можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був та міг їх передбачити, проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки, відволікся від керування транспортним засобом, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зустрічне зіткнення передньою правою частиною свого автомобіля «ВАЗ 2115», д.н.з НОМЕР_1 , із передньою частиною мотоцикла «Спарк 125», який рухався по проїзній частині автодороги між селами Волиця та Дубище зі сторони с. Дубище в напрямку до с. Волиця та був під керуванням водія ОСОБА_8 разом із пасажиром ОСОБА_9 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та порушення ОСОБА_6 вимог Правил дорожнього руху, водій мотоциклу «Спарк 125» ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому тіла правої стегнової кістки в її середній третині із зміщенням по довжині та під кутом, двох забійно-рваних ран і гематоми м`яких тканин бокової поверхні правого стегна, закритого перелому внутрішнього відростку проксимального кінця (внутрішньої лодишки) правої великогомілкової кістки без зміщення уламків, саден шкіри правої гомілки, параорбітальної гематоми правого ока, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та порушення ОСОБА_6 вимог Правил дорожнього руху, пасажир мотоциклу «Спарк 125» ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому основної фаланги V пальця правої стопи, забійної рани правої стопи, які за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що потягли тривалий розлад здоров`я (більше 21 доби).

Своїми діями ОСОБА_6 , порушив вимоги п.п. 2.3.(6), 12.1. Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001, зміст яких полягає у наступному:

- п. 2.3 для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 12.1. під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Вищевказані порушення вимог безпеки дорожнього руху ОСОБА_6 знаходяться у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, а саме спричиненням тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 та середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 .

Своїми діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просив вирок Красилівського районного суду від 11 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного йому покарання скасувати та призначити за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами. Звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку у 1 рік.

Уважав, що призначене судом першої інстанції покарання є занадто суворим та таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зауважував, що місцевим судом не взято до уваги низку обставин, які пом`якшують покарання, а саме: активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, надання допомоги потерпілим та добровільне відшкодування завданого їм збитку, виключно позитивні характеристики обвинуваченого ОСОБА_6 за місцем проживання та роботи, те, що він раніше не притягувався й до адміністративної відповідальності.

Посилався на те, що обвинувачений ОСОБА_6 працює водієм вантажного автомобіля і що це є його єдиним джерелом доходу.

Зазначав, що потерпілі не звертались до суду із цивільними позовами до обвинуваченого, а подали відповідні заяви, в яких просили суд суворо не карати ОСОБА_6 , не позбавляти його волі та права керування транспортними засобами за вчинене, враховуючи обставини скоєного ним, наслідки пригоди та його відношення до скоєного.

Звертав увагу, що у досудовій доповіді центру пробації зазначено, що обвинувачений ОСОБА_6 не становить жодної небезпеки для суспільства, а ризик повторного вчинення ним правопорушення відсутній.

Наголошував, що прокурор теж просив суд не позбавляти ОСОБА_6 права керування транспортними засобами та звільнити його від відбуття основного покарання, яке слід призначити ближче до нижньої межі санкції ст.286 ч.2 КК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з узагальненим викладом змісту судового рішення та доводів апеляційної скарги; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів; заперечення прокурора ОСОБА_5 проти апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України.

Умотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Вирок суду в частині доведеності винуватості у скоєні обвинуваченим ОСОБА_6 інкримінованого кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, ніким з учасників кримінального провадження не оспорюється, а тому в цій частині не переглядається.

Доводи сторони захисту щодо надмірної суворості призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у зв`язку з призначенням йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за кримінальне правопорушення є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст.65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Вирішуючи питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також наявність обставин, що пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Зокрема, відповідно до ст.66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 місцевим судом встановлено щире каяття.

Також судом взято до уваги досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_6 , згідно якої ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як низькі.

Орган з питань пробації зазначив, що виправлення ОСОБА_6 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить небезпеки для суспільства (у тому числі для окремих осіб). У випадку, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням орган пробації вважає доцільним покладання на обвинуваченого обов`язку відповідно до п.2 ч.3 ст.76 КК України не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Ураховуючи сукупність вищезазначених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_6 необхідно для його виправлення та запобігання нових кримінальних правопорушень призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду та вважає, що вказані обставини надавали суду першої інстанції підстави прийти до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити зазначене покарання, оскільки саме такий вид покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Посилання захисника на те, що обвинувачений ОСОБА_6 працює водієм вантажного автомобіля і що це є його єдиним заробітком, на переконання колегії суддів, не дають достатніх підстав для пом`якшення обраного йому покарання, шляхом незастосування додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Визначальними елементами для вирішення питання про призначення додаткового покарання ОСОБА_6 у даному випадку є: тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи та наслідки вчиненого.

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог п.п 2.3(б), 12.1 Правил дорожнього руху знаходиться у прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Колегія суддів звертає увагу, що ПДР регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися всі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. Однак, саме через вибіркову безкарність водіїв, які порушують Правила дорожнього руху, смертність та травматизм на дорогах України залишаються невиправдано високими, оскільки відповідально ставиться до додержання вказаних Правил украй мала частина водіїв.

Отож, кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_6 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та вразливість до вчинення стосовно нього злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Відповідно належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, і навіть таких найбільш соціально значимих як здоров`я, життя людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

Тому, враховуючи грубе порушення елементарних правил дорожнього руху, яке допущене обвинуваченим, призначення основного покарання із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України без застосування додаткового покарання не буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

З огляду на це, колегія суддів переконана, що необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання все ж таки переважує над посиланням захисника та обвинуваченого на те, що керування транспортним засобом для останнього є джерелом заробітку.

Покарання є заходом примусу, яке застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність пов`язана з користуванням таким правом є джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Згідно усталеної судової практики, будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Колегія суддів уважає, що переконливого обґрунтування щодо можливості пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 шляхом незастосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, в аспекті реалізації приписів статей 50, 65 КК, апеляційна скарга сторони захисту не містить, отже суд першої інстанції правильно призначив обвинуваченому додаткове покарання, яке буде додатковим дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.

З огляду на викладене, за результатами перевірки доводів апеляційної скарги та матеріалів кримінального провадження, невідповідності призначеного судом покарання та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які були б підставою для зміни вироку першої інстанції або ставили б під сумнів законність та його обґрунтованість, колегія суддів не вбачає, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Аналізуючи сукупність усіх обставин справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга сторони захисту підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.370, 404, 409, 532 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Вирок Красилівського районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3