Номер провадження: 11-кп/813/2170/23
Справа № 502/555/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Кілійського райсуду Одеської обл. від 02.08.2023 в к/п №0000002 від 01.01.2021 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кілія Ізмаїльського р-ну Одеської обл., громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, інваліда 3-ої групи, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік;

- за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі вимог ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислено з дати набрання вироком законної сили.

Зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання за даним вироком строк його попереднього ув`язнення в період часу з 05.04.2021 по 06.07.2021 та з 17.07.2023 по день набрання вироком законної сили.

Застосований стосовно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати в розмірі 5147, 82 грн. за залучення експерта та проведення експертизи та вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 01.01.2021 у невстановлений слідством час, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (2,33 ‰), достеменно знаючи, що керування транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння заборонено, в порушення вимог п/п а) п. 2.9. ПДР України, яким передбачено: п. 2.9. «Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебувати під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», приступив до керування технічно справного автомобіля «RENO 9GTC», д.н.з. НОМЕР_1 .

В той же день, приблизно о 10 год., у світлу пору доби, водій ОСОБА_7 , керуючи зазначеним транспортним засобом, здійснював на ньому рух по проїзній частині вул. Тургенєва, з боку вул. Некрасова в напрямку вул. Портова, в м. Кілія Одеської обл. та, перебуваючи під впливом алкоголю, позбавив себе можливості об`єктивно сприймати дорожню обстановку та вчасно реагувати на її зміну.

Продовжуючи рух в населеному пункті у вказаному напрямку поблизу розташування будівлі №5 по вул. Тургенєва на зазначеному автомобілі, водій ОСОБА_7 , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.1, дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2, на якому перебував пішохід похилого віку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи у порушення вимог п. 1.5., 1.7., п/п б) п. 2.3., п. 18.1. ПДР України, не зменшив швидкість руху та не зупинив керований транспортний засіб, щоб дати дорогу вказаному пішоходу. Маючи об`єктивну та реальну можливість своєчасного виявлення пішохода ОСОБА_9 , який зліва направо за ходом руху автомобіля перетинав проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу, водій ОСОБА_7 , проявляючи злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, був неуважним, постійно не стежив за дорожньою обстановкою, своєчасно не зреагував на її зміну, тим самим не вжив негайно заходів для зменшення швидкості руху або до зупинки транспортного засобу та передньою частиною кузова керованого ним автомобіля «RENO 9GTC» допустив наїзд на праву частину тулубу пішохода ОСОБА_9 , що спричинило йому тілесні ушкодження, з яким його було доставлено до КНП «Кілійська багатопрофільна лікарня», де в той же день о 15:53 год. настала його смерть.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_9 заподіяно наступні тілесні ушкодження: великий синець лівого надпліччя та плечового суглобу, синець та забійна рана лівого ліктьового суглобу, синці пальців лівої кисті, два синця зовнішньої поверхні правої кисті, садно переднє-зовнішньої поверхні правої гомілки, синець внутрішньо-задньої поверхні правого колінного суглобу, синець внутрішньої поверхні лівого колінного суглобу; переломи 5,6,7,8,9 правих ребер по лопатковій лінії, переломи 7,8,9,10 лівих ребер по заднє-підпахвовій лінії з крововиливом в міжреберних м`язах без розриву пристінкової плеври; крововилив в м`яких тканинах в області 1,2 грудних хребців, вогнища крововиливів під плевру прикореневої області нижньої долі обох легенів; садна правої половини лобової області голови, обширні садна заднього відділу тім`яної області голови, вогнищеві синці повік обох очей, обширний інтенсивний крововилив - гематома в м`яких тканинах тім`яної та лівої скроневої області голови, лінійний перелом лівої половини тім`яної кістки, лузги та пірамідки лівої скроневої кістки та кісток лівої середнє-черепної ямки основи черепу, вогнищевий субдуральний крововилив правої середнє-черепної ямки (10 мл крові), вогнищеві субарахноїдальні крововиливи лівої тім`яної та потиличної долі головного мозку, вогнищеві інтенсивні субарахноїдальні крововиливи правої лобової долі, тім`яної долі, скроневої долі та потиличної долі головного мозку і правої півкулі мозочка.

Смерть ОСОБА_9 знаходиться в прямому причинному зв`язку із заподіяними йому тілесними ушкодженнями під час ДТП та настала від набряку головного мозку, внаслідок відкритої черепно-мозкової травми у вигляді перелому лівої половини тім`яної кістки, лівої скроневої кістки та кісток лівої половини основи черепу, а також множинних вогнищевих субарахноїдальних крововиливів обох півкуль головного мозку.

Допущенні водієм ОСОБА_7 порушення вимог п. 1.5., 1.7., п/п б) п. 2.3., п/п а) п. 2.9., п. 18.1. ПДР України, знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків, у вигляді спричинення смерті потерпілого ОСОБА_9 .

Окрім того, 01.01.2021 приблизно о 10 год., будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди поблизу будівлі №5 по вул. Тургенєва у м. Кілія Одеської обл., у водія ОСОБА_7 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння (2,33 ‰), виник раптовий злочинний умисел на уникнення відповідальності за вчинення ДТП, шляхом зникнення з місця пригоди та ненадання допомоги потерпілому, в порушення вимог п/п а-е) п. 2.10. ПДР України, негайно не зупинив керований ним транспортний засіб та не залишився на місці пригоди, не вжив можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілому, не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, не звернувся по допомогу до присутніх та не відправив потерпілого до закладу охорони здоров`я, не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, хоча мав реальну можливість зупинитися та надати допомогу потерпілому, при цьому, не маючи об`єктивних причин та підстав відмовитися від прийняття вищевказаних відповідних заходів, а навпаки, розуміючи, що своїми попередніми діями поставив потерпілого ОСОБА_9 в небезпечний для життя стан, внаслідок чого останній був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок свого безпорадного стану, пов`язаного з отриманням тяжких травм, реалізуючи свій злочинний умисел на уникнення від покарання, на керованому ним автомобілі «RENO 9GTC», д.н.з. НОМЕР_1 , не зупинився та зник з місця дорожньо-транспортної пригоди, залишивши постраждалого лежати на місці події.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи своєї причетності до вчинення інкримінованих йому злочинів, не погодився із оскаржуваним вироком суду в частині призначеного покарання, вважаючи його надмірно суворим з огляду на залишення судом 1-ої інстанції поза увагою того, що він визнав провину у вчиненому у повному обсязі, є інвалідом 3-ої групи у зв`язку із поганим зором, втратив одне око, є пенсіонером.

Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

В судове засідання апеляційного суду потерпіла ОСОБА_10 не з`явилась, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, про причини неприбуття не повідомила та жодних клопотань на адресу суду не подавала.

Враховуючи неявку потерпілої в судове засідання апеляційного суду, колегія суддів, керуючись при цьому вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснювати за відсутності потерпілої ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону загалом відповідає з наступних підстав.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, суд 1-ої інстанції, враховуючи позицію обвинуваченого, який провину визнав повністю та не оспорював фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, що всі учасники провадження правильно розуміють обставини справи, впевнившись у добровільності їх позицій, а також роз`яснивши обмеження щодо апеляційного оскарження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проти чого не заперечували учасники провадження, та обмежився лише допитом обвинуваченого.

Відтак суд, враховуючи вищевикладене, правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за:

- за ч. 2 ст. 286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого;

- ч. 1 ст. 135 КК України за кваліфікуючими ознаками: завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані та позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_7 щодо надмірної суворості призначеного йому судом покарання, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд 1-ої інстанції, на виконання приписів зазначених вище норм кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень; характеристику особи обвинуваченого, середній ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення та високий ризик його небезпеки для суспільства та окремих осіб; обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд 1-ої інстанції визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом 1-ої інстанції були визнані вчинення кримінального правопорушення особо, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та тяжкі наслідки, завдані злочином.

Суд апеляційної інстанції вважає, що, врахувавши сукупність зазначених обставин та характеристику особи обвинуваченого, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, передбаченого санкціями ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, та, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Надаючи оцінку вимогам обвинуваченого щодо звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Частина 1 ст. 75 КК України передбачає, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В цьому контексті колегія суддів приймає до увагу правову позицію, викладену в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі ККС ВС) від 20.03.2018 у справі №302/904/16-к (провадження №51-966 км18), відповідно до якої загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Відповідно до абз. 2 п. 9 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Так, апеляційний суд вважає слушними та такими, що відповідають дійсності посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що він визнав провину у вчиненому у повному обсязі, є інвалідом 3-ої групи у зв`язку із поганим зором та є пенсіонером.

Разом із тим, колегія суддів зауважує на тому, що інкриміновані йому злочини, передбачені ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_7 вчинив, відповідно до формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, у стані алкогольного сп`яніння.

В цьому контексті суд апеляційної інстанції приймає до уваги правову позицію, викладену в постанові ККС ВС від 25.09.2019 у справі №509/4910/17 (провадження №51-3360 км 19), згідно якої перебування водія автомобіля, який порушив ПДР, у стані сп`яніння, за відсутності даних про особу обвинуваченого, які істотно знижують його ступінь небезпеки та ступінь небезпеки вчиненого, є перепоною до призначення водієві покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Колегія суддів в даному випадку підкреслює, що обвинувачений ОСОБА_7 , керуючи автомобілем у населеному пункті в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив ПДР України, що призвело до тяжких наслідків, чим проявив байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно з Конституцією України є найвищими соціальними цінностями.

Апеляційний суд приймає до уваги твердження обвинуваченого з приводу того, що відбування ним покарання ускладнено у зв`язку із дуже поганим зором, проте наголошує на тому, що ОСОБА_7 не було доведено неможливості утримання в умовах позбавлення волі у зв`язку із його захворюванням, а також неможливості надання йому кваліфікованої медичної допомоги в умовах установи виконання покарання.

Окрім того, колегія суддів наголошує на тому факті, що обвинувачений ОСОБА_7 під час судового розгляду кримінального провадження, після зміни застосованого стосовно нього запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт в нічний час доби ухвалою Кілійського райсуду Одеської обл. від 06.07.2021 (а.с. 109-110), покладені на нього обов`язки щодо явки до суду за першою вимогою не виконував, переховувався від суду, ухвалою від 10.07.2023 був оголошений у розшук (а.с. 184) та був затриманий співробітниками поліції лише 17.07.2023 (а.с. 207).

Відтак, колегія суддів не знаходить підстав для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з встановленням іспитового строку.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1-ої інстанції та вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе лише шляхом призначення йому покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд 1-ої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянувши кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 та оцінивши обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання останнього, а також характеристику його особи, призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, тому підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту не вбачає.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Кілійського райсуду Одеської обл. від 02.08.2023, яким ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який утримується під вартою в цей же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4