Житомирський апеляційний суд
Справа №295/9561/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 537 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю

секретаря: ОСОБА_5

захисника: ОСОБА_6

прокурора: ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомир від 10 жовтня 2023 року, якою відмовлено у задоволенні його клопотання про звільнення від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі,

встановила:

17 липня 2023 року до Богунського районного суду надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 , в якому він просив застосувати щодо нього положення ч.1 ст. 25 КК України 1960 року та звільнити його від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Харківського обласного суду від 26.05.2000 року, який набрав законної сили ухвалою Верховного суду України від 06.11.2001 року.

Своє клопотання обґрунтував тим, що як він вважає, граничний максимальний строк відбування покарання у вигляді позбавлення волі мав би становити 25 років, відповідно до положень ч.1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року, оскільки на момент вчинення діяння, за яке його було засуджено КК України, в редакції 1960 року не передбачав покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 10 жовтня 2023 року було відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

В своїх висновках суд першої інстанції зазначив, що довічне позбавлення волі не можна вважати посиленням покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 93 КК України в редакції 1960 р., оскільки заміна в санкції статті покарання у виді смертної кари на покарання у виді довічного позбавлення волі є пом`якшенням покарання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 не погоджується з прийнятим рішенням, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд в суд першої інстанції.

Вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, неповноти судового розгляду.

На його переконання, наведені в клопотанні норми законодавства України дають підстави для звільнення засудженого від довічного позбавлення волі, проте суд наведені доводи до уваги не взяв та жодної оцінки їм не надав.

Заслухавши доповідача, пояснення захисника ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу, заперечення прокурора на доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_8 засуджений вироком Харківського обласного суду від 26.05.2000 за ст. ч.1 ст. 222, ч.2 ст. 141, ч.3 ст. 140, ч.3 ст. 142, п.п. "а","г","ж","з" ст. 93 КК України до довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 06.11.2001 вирок Харківського обласного суду від 26.05.2000 залишено без змін.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 04.12.2017 засудженому зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 16.05.1996 по 06.11.2001 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Статтею 403 КПК України визначено, що вирок, який набрав законної сили є обов`язковим для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно з ч.1 ст. 401 КПК України редакції 1960 року вирок апеляційного суду набирає законної сили після закінчення строку на його касаційне оскарження, а в разі подання касаційної скарги чи внесення касаційного подання, вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи касаційною інстанцією.

Згідно з п.14 ч.1 ст. 537 КПК України редакції 2012 року під час виконання вироків суд, визначений частиною другою ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Саме в порядку визначеному п.14 ч.1 ст. 537 КПК України засуджений ОСОБА_8 просив суд першої інстанції фактично переглянути законність призначеного йому покарання за вироком що набрав законної сили у виді довічного позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання.

Про те, така вимога засудженого на переконання колегії суддів не може бути задоволена з огляду на те, що в порядку виконання вироку суд першої інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили та не вправі вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання, а лише може вирішувати питання, що виникли після винесення вироку у процесі його виконання.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року№ 1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

У цьому рішенні, також зазначено, що після Рішення КСУ від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року, яким визнано неконституційним положення КК України щодо застосування смертної кари, не став новим законом, оскільки можливість його зміни передбачено тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

В цьому ж рішенні констатовано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

За таких обставин, суд першої інстанції законно та обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Вказана ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам ч.1 ст. 372 КПК України, суд перевірив вимоги клопотання засудженого, свої висновки з зазначенням мотивів з яких він виходив і положень закону, якими керувався виклав у вказаному судовому рішенні, а судовий розгляд провів з дотриманням вимог ст. 539 КПК України забезпечивши участь засудженого та захисника.

Підстави вважати, що суд допустив неповноту судового розгляду, висновки суду не відповідають, фактичним обставинам кримінального провадження та істотно порушив вимоги кримінального процесуального законодавства у апеляційного суду не має, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405 407, 418 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомир від 10 жовтня 2023 року, якою відмовлено у задоволенні його клопотання про звільнення від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: