У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000932, за апеляційними скаргами заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_6 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 травня 2023 року відносно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Щербані Вознесенського району Миколаївської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , мешкає АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8 ,

обвинувачений ОСОБА_7 ,

захисник ОСОБА_9 ,

потерпілий ОСОБА_6 ,

представник потерпілого ОСОБА_10 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 травня 2023 року ОСОБА_7 визнановинним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Ухвалено строк відбуття покарання у вигляді позбавлення волі обвинуваченому ОСОБА_7 за цим вироком обчислювати з моменту його затримання, а саме з 10.11.2022 р.

Ухвалено, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_7 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 10.11.2022 р. по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Ухвалено запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишити без змін у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор».

Ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення експертиз у розмірі 17 011,01 грн.

Ухвалено цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 1 000 000 грн. моральної шкоди задовольнити частково.

Ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_6 500 000 грн. моральної шкоди.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні та питання розподілу процесуальних витрат.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України призначити покарання у виді 10 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Потерпілий ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та стягнення на користь потерпілого моральної шкоди.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України призначити покарання у виді 15 років позбавлення волі та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

В апеляційних скаргах прокурор та потерпілий ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , вважають оскаржуваний вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині призначення покарання з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

На думку апелянтів, суд першої інстанції прийшов до непереконливих висновків про наявність в діях обвинуваченого щирого каяття, оскільки під час судового розгляду 22.03.2023 р. та 19.04.2023 р. обвинувачений надавав непослідовні покази щодо обставин вчиненого ним злочину, спочатку пояснивши, що не цілився у потерпілого, а здійснив постріл в бік трьох осіб, які вживали спиртне, а вже у наступному судовому засіданні пояснив, що здійснив прицільний постріл у потерпілого та просив вибачення у батька загиблого.

Водночас, саме по собі визнання обвинуваченим вини крізь призму непослідовних показів щодо обставин злочину, розкаяння і вибачення перед потерпілим під загрозою невідворотного покарання, з урахуванням конкретних обставин даного кримінального правопорушення та наслідками, не можуть слугувати обставинами, що вказують на зниження ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та можливість визнання справедливим покаранням таке, що призначене в наближених до мінімальної межі.

Також не погоджуються із мотивуванням рішення про призначення покарання у наближеному до мінімального розмірі, поведінкою потерпілого, яка нібито була неправильною по відношенню до родича обвинуваченого. Адже використання такого малознаного приводу для позбавлення людини найвищої соціальної цінності життя, має свідчити про підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого, який не контролює свої емоції, зневажає цінність іншої людини і почуття його рідних, надаючи перевагу власній системі цінностей і радикальним способам її захисту. При цьому, жодного доказу на підтвердження протиправної поведінки потерпілого судом не наведено.

Апелянти вважають, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обраному обвинуваченим способу позбавлення життя потерпілого використання для вчинення вбивства потерпілого вогнепальної зброї у присутності інших осіб, що також свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим діяння.

Крім того, не враховано і позицію потерпілого ОСОБА_6 який вказав, що загиблий є його єдиним сином, онуків у нього не має, що вказує на непоправну, некомпенсаторну найтяжчу втрату.

Не враховано судом, при визначенні міри покарання обвинуваченому, і його посткримінальну поведінку, який залишив місце вчинення злочину, направився до місяця проживання де вжив наркотичний засіб.

Крім того, згідно з матеріалами провадження та показами самого обвинуваченого ОСОБА_7 , злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України, він учинив у стані алкогольного сп`яніння після спільного вживання спиртних напоїв з потерпілим, про що зазначено у пред`явленому йому обвинуваченні.

Однак суд на цю обставину уваги не звернув і відповідної оцінки у вироку не дав, хоча вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння за законом має бути визнано обтяжуючою покарання обставиною.

Окрім наведеного, потерпілий ОСОБА_6 зазначає, що у зв`язку з втратою рідної людини сина, заподіяної неправомірними діями ОСОБА_7 йому завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та душевних стражданнях, моральних переживаннях, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя та інших негативних явищах, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань потерпілого, характеру його немайнових втрат становить 1 000 000 грн., які підлягають відшкодуванню (компенсації) обвинуваченим у повному обсязі.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

09.11.2022 р. близько 20.40 год. в приміщенні будівлі охорони, яке розташоване за адресою: Миколаївська область, Вознесенський район, с. Щербані, вул. Підлісна, 22, в процесі вживання спиртних напоїв між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 виникли неприязні відносини. В результаті суперечки ОСОБА_7 , висловлюючи погрози в бік присутніх, залишив приміщення будівлі.

В ході сварки у ОСОБА_7 , на ґрунті раптово виниклого конфлікту, виник злочинний умисел, спрямований на умисне позбавлення життя ОСОБА_11 , реалізуючи який, ОСОБА_7 направився за місцем свого мешкання, а саме: АДРЕСА_2 , де зберігав одноствольну гладкоствольну мисливську рушницю моделі «ЗК» серії/номер на стволі « НОМЕР_1 », на цівці « НОМЕР_2 », на важелі запирання «Г82985», 16 калібру, споряджену одним патроном 16 калібру виробництва фірми Тахо, Херсон, Україна.

Взявши зазначену рушницю, та усвідомлюючи, що вона споряджена одним патроном, якого буде достатньо для реалізації наміру умисного позбавлення життя ОСОБА_11 , ОСОБА_7 направився за місцем знаходження останнього.

09.11.2022 р., близько 20.55 год., (більш точного часу не встановлено), ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, маючи умисел на заподіяння смерті ОСОБА_11 , прийшов до будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Усвідомлюючи, що у будівлі присутні інші люди, які можуть завадити вчиненню злочину позбавленню життя ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , перевівши рушницю у горизонтальне положення для прицільної стрільби, зайшов до будівлі та одразу, перебуваючи біля вхідних дверей, із використанням заздалегідь придбаної спорядженої зброї, здійснив один прицільний постріл в область голови ОСОБА_12 .

Внаслідок пострілу ОСОБА_12 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді: рани в надбрівній ділянці справа з багатоосколковим переломом очної частини лобної кістки справа та багатоосколковим переломом медіальної стінки правої очиці, розривом склери, рогівки, сітківки правого ока, дефектів м`яких тканин (мінус тканина) в ділянці лоба справа з двома дефектами (мінус тканина) на лусці лобної кістки, які проникають в порожнину мозкового відділу черепа та супроводжуються пошкодженням правої лобної долі головного мозку і крововиливом під м`якими мозковими оболонками в ділянці правої лобної долі, переломом зовнішньої пластини луски лобної кістки справа, переломами луски лобної кістки справа, дефектів м`яких тканин (мінус тканина) в скроневій ділянці справа з багатоосколковим переломом луски правої скроневої кістки, дефектів м`яких тканин (мінус тканина) в ділянці правої щоки, в ділянці правого кута рота, в ділянці підборіддя справа, в ділянці нижньої губи більше справа, в ділянці підборіддя більше зліва, в ділянці лівої щоки, рани в завушній ділянці справа, в щелепній ділянці справа, в підщелепній ділянці справа, в верхній третині бокової поверхні шиї, що спричинило смерть потерпілому.

Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство).

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відноситься до особливо тяжких злочинів проти життя особи, дані про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, має соціальні зв`язки проживає з бабусею 1945 року народження та братом 1999 року народження, за місцем проживання характеризується позитивно, вину у пред`явленому обвинуваченні визнав, раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, був учасником місцевого ТРО та здійснював захист держави від збройної агресії рф.

Визнав обставиною, яка пом`якшує покарання щире каяття,оскільки обвинувачений під час судового розгляду каявся у вчиненому, під час дебатів та останнього слова просив вибачення у потерпілого, усвідомивши протиправність своєї поведінки та її наслідки, згідно із поясненнями потерпілого намагався відшкодувати спричинену шкоду.

Натомість, суд першої інстанції зазначив, що посилання прокурора в обвинувальному акті на таку обтяжуючу обставину як тяжкі наслідки, завдані злочином, не може бути враховано судом при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , з огляду на те, що такі наслідки є ознакою об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Також при призначенні покарання судом враховано і те, що поведінка потерпілого була не правильною по відношенню до родича, а саме брата обвинуваченого ОСОБА_7 , який отримав поранення під час несення служби в ЗСУ.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора та потерпілого на підтримку апеляційних скарг, думку обвинуваченого, який просив вирок залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими та відповідають фактичним обставинам справи. Дії обвинуваченого кваліфіковані вірно за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство), та апелянтами не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Вирішуючи питання про обґрунтованість призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р., окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

З оскаржуваного вироку вбачається, що при призначенні покарання судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке, відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, має соціальні зв`язки проживає з бабусею 1945 року народження та братом 1999 року народження, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, був учасником місцевого ТРО та здійснював захист держави від збройної агресії рф.

Визнано обставиною, яка пом`якшує покарання щире каяття,оскільки обвинувачений під час судового розгляду каявся у вчиненому, під час дебатів та останнього слова просив вибачення у потерпілого, усвідомивши протиправність своєї поведінки та її наслідки, згідно із поясненнями потерпілого намагався відшкодувати спричинену шкоду.

Стосовно тверджень апелянтів про відсутність щирого каяття з боку обвинуваченого ОСОБА_7 та належної критичної оцінки ним своєї протиправної поведінки, її осуду, бажання виправити ситуацію, яка склалась, апеляційний суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду, щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року № 13-70кс19).

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений визнав свою провину в повному обсязі, за виключенням перебування у стані наркотичного сп`яніння, в результаті чого, розгляд провадження у суді першої інстанції відбувся в порядку спрощеного провадження, без дослідження усіх документів, висновків експертиз, речових доказів, а також без допиту свідків. В ході судового розгляду обвинувачений просив вибачення у потерпілого та, з урахуванням свого майнового стану, визнав цивільний позов потерпілого, щодо стягнення моральної шкоди, в розмірі 100 000 грн., а також, згідно із поясненнями потерпілого, намагався добровільно відшкодувати спричинену шкоду.

Відтак, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції цілком обґрунтовано визнав щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання.

Щодо необхідності врахування обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

За п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що 30.01.2023 р., у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000932, старшим слідчим СВ Вознесенського РУП ГУПН в Миколаївській області складено обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, затверджений прокурором Вознесенської окружної прокуратури.

Відповідно вказаного обвинувального акта, обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 не виявлено. Натомість встановлено обставини, які обтяжують покарання тяжкі наслідки, завдані злочином та вчинення злочину у стані наркотичного сп`яніння.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 визнав пред`явлене йому обвинувачення у повному обсязі, за виключенням обставини перебування у стані наркотичного сп`яніння, у зв`язку з чим, судом першої інстанції було досліджено матеріали щодо освідування підозрюваного ОСОБА_7 на встановлення стану алкогольного та наркотичного сп`яніння.

В ході перевірки вказаних обставин, судом першої інстанції було досліджено, в тому числі роздруківки газоаналізатору, відповідно яким, 10.11.2022 р. о 13.26 год. та о 13.48 год. за допомогою приладу «Drager Alcotest 6810» проведено тестування ОСОБА_7 на алкоголь. Результат тесту склав 0,00 ‰ алкоголю.

В подальшому, 02.05.2023 р., прокурором, в порядку ст. 338 КПК України змінено обвинувачення та виключено обставину перебування ОСОБА_7 у стані наркотичного сп`яніння.

Відтак, враховуючи, що матеріали кримінального провадження не містять та стороною обвинувачення, в ході судового розгляду, не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, на час вчинення інкримінованого злочину, а згідно обвинувального акта від 30.01.2023 р. та від 02.05.2023 р., орган досудового розслідування не зазначав про вчинення ОСОБА_7 злочину у стані алкогольного сп`яніння, як обставини, яка обтяжує покарання відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України, визнання цієї обставини згідно з п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України такою, що обтяжує покарання обвинуваченого, не відповідає положенням ст. 337 КПК України.

Зазначене узгоджується з позицією Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 20.12.2018 р. (справа № 679/783/17, провадження № 51-8609км18).

На підставі викладеного, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, конкретних обставин вчиненого, даних про особу обвинуваченого та обставин, які пом`якшують покарання, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого виключно в умовах ізоляції від суспільства, з призначенням покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України, мотивувавши належним чином своє рішення.

На думку апеляційного суду, призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарання, є обґрунтованим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

За встановлених судом обставин, твердження в апеляційних скаргах про ненадання належної оцінки негативній посткримінальній поведінці обвинуваченого, не є такими, які спростовують правильність висновків суду щодо призначеного покарання.

Інших переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, апелянтами не наведено.

Стосовно доводів потерпілого про невірне вирішення цивільного позову, в частині стягнення моральної шкоди, апеляційний суд доходить наступного.

За змістом ст. 2 КПК України, завданням кримінального провадження є, у тому числі, захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а отже і захист прав та інтересів окремих осіб, яким злочином заподіяно матеріальної або моральної шкоди.

Відповідно до положень ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Частиною 2 ст. 23 ЦК України, передбачено, що моральна шкода полягає, окрім іншого: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. п. 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р., обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, при цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З матеріалів провадження вбачається, що до початку судового розгляду потерпілим ОСОБА_6 подано цивільний позов до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн. Такий розмір моральної шкоди обґрунтований тим, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 загинула близька для нього людина рідний син, що порушило звичайний спосіб його життя та призвело до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін.

Оцінивши вказані обставини та матеріали кримінального провадження, суд першої інстанції, з урахуванням глибини та тривалості душевних страждань, які потерпілий зазнав у зв`язку зі смертю сина, а також з огляду на ті негативні емоції, які він переніс як під час досудового слідства, так і судового розгляду даного провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що з цивільний позов про відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_6 підлягає задоволенню частково, а саме в розмірі 500 000 грн., що відповідатиме ступеню його моральних страждань.

З урахуванням того, що відшкодування моральної шкоди має виключно компенсаційний, а не каральний, обтяжуючий або запобіжний характер, оскільки не можна відшкодувати моральну шкоду в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою особи, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір буде мати суто умовне вираження. Однак, в будь-якому випадку розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Враховуючи викладене, а також те, що відшкодування моральної шкоди має бути спрямовано на досягнення сатисфакції і не може бути джерелом збагачення позивача, апеляційний суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції в сумі 500 000 грн. з урахуванням глибини та тяжкості моральних страждань потерпілого, викликаних втратою рідного сина, є таким, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а відтак є достатнім, із чим погоджується апеляційний суд.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку не виявлено, оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілого не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 травня 2023 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_6 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3