Провадження № 1-кс/466/575/24
У Х В А Л А

14 лютого 2024 року м. Львів

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 , про визнання доказів очевидно недопустимими, з розгляду клопотання слідчого СВ Львівського РУП №1 ГУНП у Львівській області ОСОБА_7 , погодженого прокурором Галицької окружної прокуратури міста Львова ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 , за матеріалами кримінального провадження, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001813 від 10.11.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України

в с т а н о в и в:

у провадженні слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова перебуває клопотання слідчого СВ Львівського РУП №1 ГУНП у Львівській області ОСОБА_7 , погодженого прокурором Галицької окружної прокуратури міста Львова ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 , за матеріалами кримінального провадження, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001813 від 10.11.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_6 заявив клопотання про визнання всіх доказів, долучених до клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0001813 очевидно недопустимими доказами з неможливістю їх дослідження у судовому засіданні, мотивуючи тим, що матеріали кримінального провадження №0001813 від 10.11.2023 виділені з кримінального провадження №000539 від 07.06.2018, однак які саме докази були виділені органом досудового розслідування у кримінальне провадження №0001813 від 10.11.2023 відомостей немає. Вказав, що до клопотання не додано реєстру виділених матеріалів, тому вважає, що всі докази, якими обґрунтовується клопотання про продовження строку тримання підозрюваного під вартою, отримані у неналежний процесуальний порядок, такі не можуть бути визнані допустимими доказами, а є очевидно недопустимими доказами.

У судовому розгляді підозрюваний ОСОБА_5 підтримав заявлене клопотання.

Прокурори ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заперечили щодо поданого клопотання, просили відмовити у його задоволенні.

Заслухавши доводи учасників провадження, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно ч.1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

У відповідності до ч. 2 ст. 89 КПК України, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Таким чином, законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч.2 ст. 89 КПК України, тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості.

При наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: - прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи - зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

У правовій позиції ВП Верховного Суду від 31.08.2017 в справі № 756/10060/17 зазначено, що у разі визнання очевидної недопустимості доказу необхідно встановлювати, які наслідки має певне порушення формальних вимог процесуального закону насамперед для прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України, в чому це порушення виражалося. Очевидна недопустимість доказу свідчить про те, що для визнання доказу таким немає необхідності здійснювати додаткову перевірку та дослідження інших доказів.

Судовим розглядом встановлено, що процесуальним прокурором Офісу Генерального прокурора ОСОБА_4 10.11.2023 винесено постанову про виділення з кримінального провадження №000539 від 07.06.2018 в окреме провадження матеріалів досудового розслідування за підозрою ОСОБА_5 та ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.3 ст.209 КК України, з присвоєнням в ЄРДР реєстраційного номеру №0001813 від 10.11.2023.

Отже, процесуальне рішення про виділення матеріалів досудового розслідування прийнято прокурором відповідно до ст.217 КПК України в межах його повноважень.

На даному етапі провадження - при розгляді клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваному, слідчий суддя не уповноважений надавати оцінку доказам, зібраним в ході досудового розслідування, з точки зору їх допустимості, належності та достовірності.

Водночас, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що наведені захисником у клопотанні доводи безумовно підлягають оцінці судом, у відповідності до ст. 94 КПК України, щодо кожного з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку при ухваленні остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 34, 200, 376 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в:

клопотання захисника ОСОБА_6 про визнання всіх доказів, долучених до клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0001813 очевидно недопустимими доказами з неможливістю їх дослідження у судовому засіданні відхилити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 19 лютого 2024 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1