Єдиний унікальний номер судової справи 201/8909/20
Номер провадження 1-кп/201/146/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року м. Дніпро

вул. Гусенка, 13

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі колегії суддів:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника обвинувачених адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, застосованого в межах кримінального провадження, відомості про яке 14 березня 2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000611 за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Синельникове Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, п. п. 1, 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Донецької області, м. Єнакієво, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3, 5 ст. 27, п. п. 1, 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 14 березня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000611 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 27 п. п. 1, 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3, 5 ст. 27 п. п. 1, 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

В судовому засіданні прокурором ОСОБА_5 подані клопотання про продовження запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, застосованого в межах вказаного кримінального провадження, строком на 60 діб.

В обґрунтування доводів клопотання прокурор ОСОБА_5 посилається на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п. 1, п. 5, п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 15 років, або у вигляді довічного позбавлення волі, а тому продовжують існувати враховані при обранні та подальшому продовженні останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, ОСОБА_7 може переховуватись від суду, на підтвердження чого вказують такі обставини, як суворість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчинення інкримінованого злочину, може незаконно впливати на потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також свідків, які ще не допитані в суді, з метою схилити його до відмови від надання свідчень або ж їх зміни. А також може довести злочин, у вчиненні якого обвинувачується, до кінця або вчинити інше кримінальне правопорушення. Тим більше, в провадженні Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. Окрім того, прокурором до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська скерований обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000033 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, що вказує на те, що обвинувачений перебуваючи в умовах ізоляції, продовжує вчиняти інші кримінальні правопорушення.

При цьому, прокурор ОСОБА_5 у клопотанні зазначив, що наведені ним ризики не зменшилися та продовжують існувати дотепер, тож застосування інших більш м`яких запобіжних заходів стосовно ОСОБА_7 є недоцільним і не зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Просив продовжити запобіжний захід відносно обвинуваченого на 60 днів без визначення розміру застави.

В обґрунтування доводів клопотання прокурор ОСОБА_5 посилався на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні умисного злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п. 1, п. 5, п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 15 років, або у вигляді довічного позбавлення волі, а тому продовжують існувати враховані при обранні та подальшому продовженні останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, ОСОБА_8 може переховуватись від суду, на підтвердження чого вказують такі обставини, як суворість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчинення інкримінованого злочину, може незаконно впливати на потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також свідків, які ще не допитані в суді, з метою схилити його до відмови від надання свідчень або ж їх зміни. А також може довести злочин, у вчиненні якого обвинувачується, до кінця або вчинити інше кримінальне правопорушення, на що вказує наявність на розгляді Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінального провадження за обвинуваченням останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

На переконання прокурора ОСОБА_5 , наведені ним ризики не зменшилися та продовжують існувати дотепер, а тому застосування інших більш м`яких запобіжних заходів стосовно ОСОБА_8 є недоцільним і не зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Просив продовжити запобіжний захід відносно обвинуваченого на 60 днів без визначення розміру застави.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав подані ним клопотання у повному обсязі, просив їх задовольнити та продовжити обвинуваченим строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави.

Представник потерпілих ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримала клопотання прокурора, просила їх задовольнити та продовжити застосований до обвинувачених запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Захисник обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора та продовження його підзахисним запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В обґрунтування своєї позиції посилався на те, що розгляд поданих прокурором клопотань про продовження строку тримання під вартою його підзахисним ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є фактично фікцією, оскільки сторона обвинувачення подала ті ж самі за текстом клопотання, не забезпечила явку свідків, тобто нічого не змінилося з минулого судового засідання, тож не зрозуміло навіщо ми збираємось.

Європейський суд наголосив на тому, що коли особа тривалий час тримається під вартою, сторона обвинувачення звертаючись до суду із клопотанням про продовження найсуворішого запобіжного заходу має навести інші відмінні від попередніх обставин для такого продовження, інакше це перетворюється на квазіавтоматичне продовження тримання під вартою.

Тим більше, кожна сторона, як представник потерпілих, так і прокурор щойно у судовому засіданні заявили, що не змогли забезпечити явку потерпілого та свідків відповідно, водночас, просили суд порушити конституційне право на свободу обвинувачених, які є особами похилого віку.

Стосовно заявлених прокурором ризиків, вважав їх необґрунтованими з наступних підстав.

Так, захист залегендованих свідків забезпечує держава та з огляду на ці обставини, його підзахисним невідомі анкетні відомості та місце проживання цих осіб, а тому, впливати на цих свідків неможливо навіть теоретично.

Стосовно заявленого прокурором ризику можливих спроб його підзахисних вчинити інше кримінальне правопорушення, посилався на те, що вчинення інкримінованих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кримінальних правопорушень поки не доведено, а, отже, не можливо вказувати на вчинення саме «іншого кримінального правопорушення», поки не доведено вчинення хоча б одного з інкримінованих злочинів.

Зауважив, що прокурор у своїх клопотаннях стверджує, що у його підзахисних відсутні міцні соціальні зв`язки, а тому останні повинні триматися під вартою, тож за такою логікою «сироту» також необхідно ізолювати від суспільства лише за цих обставин.

Інші доводи захисника ОСОБА_9 зводилися до особистого суб`єктивного тлумачення та аналізу попереднього судового рішення.

Стосовно визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, зауважив на тому, що ч. 3 ст. 183 КПК України зобов`язує суд у разі застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначити розмір застави. Водночас, ч. 4 ст. 183 КПК України дозволяє суду не застосувати альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, але це має бути вмотивованим. Сторона обвинувачення не навела мотивів з яких є недоцільним визначати у даному випадку розмір застави.

Тож, вважав за необхідне відмовити у задоволенні клопотання прокурора та змінити його підзахисним ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт за місцем їх проживання із застосуванням електронних засобів контролю. У разі, якщо суд дійде до висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою, просив застосувати альтернативний вид запобіжного заходу у вигляді застави у мінімальному розмірі.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримав позицію свого захисника адвоката ОСОБА_9 , просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора. Стверджував, що він не розуміє в чому його обвинувачують та наполягав на тому, щоб прокурор надав суду докази, якими він обґрунтовує обвинувачення.

З висунутим обвинуваченням він не згоден, винним себе не визнає, в той день не був в м. Дніпро, був вдома за місцем мешкання. Стверджував, щоб чесна людина і нічого не порушив.

Зазначив, що зобов`язується з`являтися за кожною вимогою суду, наміру переховуватися від суду та впливати на будь-кого не має. Вказав, що ризики прокурором не доведені та не обґрунтовані. Здійснювати тиск на потерпілого та свідків він не може, оскільки взагалі їх не знає.

Вказав, що йому 60 років, й нього є донька та внук, він втрачає зір, йому необхідно лікування, в тому числі, і хірургічне, якого йому не можуть надати в умовах слідчого ізолятора.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримав позицію свого захисника адвоката ОСОБА_9 , просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора, оскільки доказів на підтвердження його вини у вчиненні інкримінованого злочину матеріали кримінального провадження не містять, обставини кримінального правопорушення органом досудового розслідування не встановлені і ризики прокурором належним чином не обґрунтовані.

Стверджував, що він не має до цієї справа жодного відношення, тому і не розуміє вагомість доказів, на яку посилається прокурор та які він так і не надав суду. Тому він вимагає закрити кримінальне переслідування в виду відсутності в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 115 КК України.

Жодного впливу на свідків здійснити він не може, адже ці особи є поліцейськими. Потерпілий відносно нього та ОСОБА_7 жодних заяв до поліції не подавав, як і не вказував на те, що підозрює їх або ж взагалі знає.

Клопотання прокурора за своїм змістом є однаковими, але нічого органом досудового розслідування не встановлено.

Додав, що він старою та хворою людиною, страждає на гепатит С, який виявлений у нього в умовах слідчого ізолятора, на даний час його поставили на відповідну програму та він отримує лікування, проте лікар сказав, що такі захворювання неможливо успішно лікувати в умовах тюрми.

Зазначив, що у разі надання судом йому можливості лікуватися вдома, він буде вдячний.

Вислухавши думки учасників судового провадження, дослідивши доводи прокурора про продовження обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, заперечення сторони захисту, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Так, під час досудового розслідування даного кримінального провадження на підставі ухвал слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2020 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, строк якого в подальшому був неодноразово продовжений ухвалами Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.

Відповідно до ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2021 року відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 застосований під час досудового розслідування запобіжний захід у вигляді тримання під вартою був продовжений строком на 60 днів, до 06 березня 2021 року включно, який в подальшому був неодноразово продовжений.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з огляду на вимоги до ч. 4 ст. 199, ч. 2 ст. 177 КПК України, колегія суддів має виходити з наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також продовження існування ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 висунуте обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, зокрема, ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п. 1, п. 5, п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п. 1, п. 5, п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, тобто у закінченому замаху на організацію та пособництво ( ОСОБА_8 ) та на пособництво ( ОСОБА_7 ) умисного вбивства, вчиненого способом небезпечним для життя багатьох осіб, з корисливих мотивів, вчиненого на замовлення за попередньою змовою групою осіб, за обставин, викладених в обвинувальному акті, що надійшов до суду.

При цьому, не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винності обвинувачених в інкримінованому їм кримінальному правопорушенні, колегія суддів вважає, що, в даному випадку, є обов`язкова умова conditionsinequanon правомірності затримання, а саме обґрунтована підозра, що обвинувачені вчинили злочини, що підтверджується скеруванням до суду обвинувального акту.

Отже, у даному випадку, клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вирішується під час судового розгляду, тобто на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання припинила існувати і на заміну їй було висунуте обвинувачення.

Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акту шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, при вирішенні питання доцільності продовження застосування запобіжного заходу на стадії судового провадження вирішальним є питання наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Оцінюючи існування наведених прокурором ризиків, колегія суддів приходить до висновку, що стороною обвинувачення у повній мірі доведена висока ступінь ймовірності можливих спроб обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого ОСОБА_10 та свідків, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, виходячи з наступного.

Так, обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 висунуто обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 15 років, що вже само по собі може бути підставою та мотивом для обвинувачених переховуватися від суду.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Тож, суд приймає до уваги практику Європейського суду з захисту прав людини про те, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому, колегія суддів зважає на фактичні обставини та характер інкримінованого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 злочину, які свідчать про підвищену суспільну небезпеку, оскільки серед іншого, вчинення цього злочину останнім інкримінується способом небезпечним для життя багатьох осіб тощо.

Також колегія суддів враховує і те, що обвинувачені ОСОБА_7 і ОСОБА_8 офіційно не працевлаштовані і не мають законного джерела доходу, достатніх відомостей про наявність у обвинувачених міцних соціальних зв`язків, у тому числі, і з державою, не має.

Тож, не беручи до уваги виключно саму по собі тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченим у разі визнання їх винуватими, колегія суддів виходить з сукупності встановлених обставин, наведених у цьому рішенні, які дають достатні підстави дійти висновку про наявність реального ризику можливих спроб обвинувачених переховуватися від суду, який продовжує існувати дотепер.

Оцінюючи наявність існування ризику можливих спроб обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 впливати на потерпілого ОСОБА_10 та свідків, колегія суддів приходить до висновку, що вказаний ризик доведений у достатній мірі, адже, потерпілий ОСОБА_10 та свідки, покази яких з огляду на вимоги ч. 1 ст. 23 КПК України, мають бути отримані безпосередньо судом, ще не допитані. Тим більше, обвинуваченим відомі анкетні дані та місце проживання вказаних осіб, а тому, зважаючи на спосіб вчинення інкримінованого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 злочину, останні можуть впливати на них з метою змусити змінити покази.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ризик можливих спроб обвинувачених незаконно впливати на потерпілого ОСОБА_11 втратив свою актуальність після допиту останнього, про вже зазначалося в попередньому судовому рішенні.

Перевіряючи продовження існування передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризику можливих спроб обвинувачених вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів зважає на те, що відносно як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_8 , в провадженні інших судів перебувають кримінальні провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України відносно ОСОБА_8 , а також відносно ОСОБА_7 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, що є тими обставинами, які, пропри презумпцію невинуватості, дають достатні підстави вважати, що обвинувачені можуть бути особами, схильними до вчинення протиправних дій, що безумовно характеризує їх не з позитивної сторони.

Отже, наведені обставини та дані про осіб обвинувачених в сукупності із суворістю можливого покарання вказують на існування ризиків можливих спроб ОСОБА_7 та ОСОБА_8 переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого ОСОБА_10 та свідків, а також вчинити інші кримінальні правопорушення, ступень яких є досить високою.

Таким чином, колегія суддів погоджується із заявленими прокурором ризиками, передбаченим п. 1, п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, і визнає наявність існування та продовження цих ризиків доведеним у повній мірі.

Разом із цим, колегія суддів не може погодитися із посиланням прокурора на наявність ризику можливих спроб обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 довести злочин, у вчиненні якого останні обвинувачуються, до кінця, з підстав відсутності достатнього обґрунтування на підтвердження його існування, а тому визнає заявлений ризик недоведеним, про що також зазначалося у попередньому судовому рішенні.

Тим більше, колегія суддів вже констатувала, що вчинення замаху на вбивство потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за відповідними пунктами інкримінується обвинуваченим 29.01.2019 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були затримані в порядку ст. 208 КПК України 18.05.2020 року, тобто майже через півтора роки після події, при цьому, прокурором не надано суду жодних об`єктивних відомостей того, що упродовж цього певного періоду часу відносно потерпілих були вчиненні протиправні дії проти життя та здоров`я останніх, погрози вбивства, фізичної розправи тощо, які б могли свідчити про наявність ймовірного ризику доведення інкримінованого злочину до кінця.

Оцінюючи твердження обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про відсутність доказів на підтвердження їх винуватості у вчиненні інкримінованого злочину, колегія суддів, як вже неодноразово зазначалося у попередніх судових рішеннях, вважає їх такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, адже, відповідно до вимог ст. 368 КПК України питання щодо винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину вирішується судом лише після дослідження всіх наданих сторонами обвинувачення та захисту доказів в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку. При цьому, оцінку наданим доказам стосовно їх належності та допустимості суд також має надати в нарадчій кімнаті.

Посилання захисника ОСОБА_9 на те, що заявлені прокурором свідки перебувають під захистом держави, що унеможливлює навіть теоретично здійснення його підзахисними впливу на цих осіб, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки під час встановлення порядку та обсягу дослідження доказів прокурором заявлено про допит 12 свідків, з яких, за повідомленням сторони обвинувачення, є свідки, анкетні відомості яких не змінювалися і до них не застосовані положення ЗУ «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві».

Твердження захисника ОСОБА_9 , що клопотання прокурора є необґрунтованим, а доводи викладені у ньому не підтверджені відповідними доказами, колегія суддів відхиляє з мотивів наведених у цьому рішенні.

Інші доводи захисника ОСОБА_9 зводилися до особистого суб`єктивного тлумачення та аналізу попереднього судового рішення, яке стороною захисту оскаржене не було.

Крім того, колегією суддів не приймаються до уваги доводи ОСОБА_7 щодо різкого погіршення стану здоров`я, зокрема, втрату зору, та ненадання йому належної медичної допомоги в умовах ДУВП № 4, оскільки на підтвердження цього стороною захисту не надано жодних доказів.

Слід зауважити, що колегію суддів вже перевірялися доводи обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно погіршення стану його здоров`я, в результаті чого отримана інформація з Філії Державна установа «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби» у Дніпропетровській та Донецькій областях медична частина № 4, відповідно до якої ОСОБА_7 було проведено повне медичне обстеження, надана відповідна медична допомога та він отримують лікування у повному обсязі.

На даний час, актуальних даних про погіршення стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 або необхідність проведення лікування, яке неможливо отримати в умовах Філії Державна установа «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби» у Дніпропетровській та Донецькій областях медична частина № 4 стороною захисту не надано.

Окремо, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

З урахуванням сукупності встановлених обставин, зокрема, наявності обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого правопорушення, вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченими злочину, тяжкості покарання, що загрожує останнім, у разі визнання їх винуватими, колегія суддів приходить до переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім і не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків, що виправдовує продовження найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також, на переконання колегії суддів, з огляду на обставини інкримінованого обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кримінального правопорушення та спосіб його вчинення, зокрема, замах на вбивство на замовлення двох або більше осіб за попередньою змовою групою осіб способом небезпечним для життя багатьох осіб, в даному кримінальному наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих по даній справі, тому звільнення з-під варти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суперечитиме завданням визначеним кримінальним законодавством.

Отже, враховуючи встановлені обставини, колегія суддів не знаходить підстав для скасування або зміни застосованого до обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому зважаючи на те, що строк дії попередньої ухвали про тримання під вартою закінчується 20 січня 2024 року, вважає за доцільне продовжити тримання останніх під вартою строком на 60 днів до 16 березня 2024 року.

Разом із цим, відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави і обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Отже, вирішуючи питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, про застосування якого просила сторона захисту, колегія суддів, зважаючи на те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні умисного особливо тяжкого кримінального правопорушення з корисливих мотивів, направленого проти життя осіб та вчиненого способом небезпечним для життя багатьох осіб, з урахуванням конкретних обставин інкримінованого останнім злочину, з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України, вважає за недоцільне, у даному випадку, визначати розмір застави обвинуваченим.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-178, 183, 194, 196, 199, 369-372 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Застосований під час досудового розслідування запобіжний захід відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою продовжити на строк 60 днів до 16 березня 2024 року включно.

Встановити, що датою закінчення дії цієї ухвали щодо тримання обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою, є 16 березня 2024 року включно.

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Застосований під час досудового розслідування запобіжний захід відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді тримання під вартою продовжити на строк 60 днів до 16 березня 2024 року включно.

Встановити, що датою закінчення дії цієї ухвали щодо тримання обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під вартою, є 16 березня 2024 року включно.

Ухвала щодо продовження запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення, а особою, що тримається під вартою - протягом того ж строку з моменту отримання нею її копії.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - о 13 годині 30 хвилин 22 січня 2024 року.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3