ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001542, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 12 травня 2023 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, освіта середня, не працюючого, розлученого, в силу ст. 89 КК України, раніше не судимого, визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років;

- за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді арешту строком на 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання ОСОБА_7 за правилами ч. 1 ст. 72 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Початок строку відбування покарання встановлено рахувати з 12 травня 2023 року.

Зараховано в строк відбування покарання обвинуваченого з розрахунку одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення, час його тримання під вартою в зв`язку з обранням щодо нього цього запобіжного заходу, з 05 липня 2021 року по 12 травня 2023 року.

До набрання вироком законної сили, обраний щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишено без змін.

Скасовано накладений арешт на майно, вирішено порядок стягнення судових витрат та долю речових доказів.

Згідно з вироком суду та ухвали про виправлення описки у ньому:

Е п і з о д № 1. 13 червня 2021 року, близько 02 год. 15 хв., обвинувачений ОСОБА_7 , керуючи технічно справним транспортним засобом VOLKSWAGEN JETTA, д. н. з. НОМЕР_1 , рухався в м. Харкові по вул. Героїв Праці, навпроти буд. № 56 зі сторони вул. Гвардійців Широнінців в напрямку проспекту Тракторобудівників, де наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на який вийшли пішоходи, в порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - ПДР), не зменшив швидкість та не зупинив названий автомобіль, а діючи з необережності, продовжив рух та здійснив наїзд на пішоходів потерпілого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які в цей час перетинали проїжджу частину вул. Героїв Праці по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво відносно траєкторії руху транспортного засобу VOLKSWAGEN JETTA, д. н. з. НОМЕР_1 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_9 згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-14/401-А/21 від 28 серпня 2021 року отримав тілесні ушкодження у вигляді: забиті рани лівої надбрівної дуги, підборіддя, потиличної ділянки зліва; забита рана в області лівої підколінної ямки; закриті уламкові переломи хірургічної шийки правої і лівої плечових кісток із зсувом; закриті переломи лонних і сідничних кісток зліва і справа із зсувом, закритий перелом бокових мас крижі зліва; закритий перелом обох кісток правої гомілки із зсувом (косий перелом діафіза правої великогомілкової кістки в середній третині із зсувом, перелом правої малогомілкової кістки на межі середньої і нижньої третини діафіза із зсувом, які кваліфікуються як ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 12-14/403-А/21 від 26 серпня 2021 року ОСОБА_10 в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримав легкі тілесні ушкодження.

Причиною дорожньо-транспортної пригоди та наслідків, що настали є порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 18.1 ПДР, відповідно до якого водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Порушення вказаних вимог ПДР водієм ОСОБА_7 з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди.

В умовах даної події та в заданій дорожній обстановці водій ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді, шляхом виконання вимог п. 18.1 ПДР, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру.

Е п і з о д № 2. 05 липня 2021 року, близько 21 години, він же, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в коридорі на першому поверсі першого під`їзду буд. АДРЕСА_3 , на ґрунті неприязних відносин, які раптово виникли до раніше не знайомого потерпілого ОСОБА_11 з мотивів особистої неприязні до останнього, вирішив вбити останнього.

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_11 , обвинувачений взяв у кімнаті квартири, в якій і мешкав, ніж, підійшов до дверного отвору, що ведуть до квартири потерпілого, підізвав до себе останнього та діючи умисно, наніс прицільний удар у праву ділянку шиї та ще один прицільний удар в живіт, тобто в ділянки розташування життєво-важливих органів, пошкодження яких може призвести до значної втрати крові та як наслідок настання швидкої смерті потерпілого, тобто результат, якого він бажав досягнути. При цьому, потерпілий ОСОБА_11 , захищаючись від протиправних дій ОСОБА_7 , наніс йому удар кулаком в обличчя.

В результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілому ОСОБА_11 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-14/425-А/21 від 20 серпня 2021 року були спричинені: непроникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки зліва та проникаюче у праву плевральну порожнину колото-різане поранення шиї справа, що ускладнилося масивною кровотечою у праву плевральну порожнину (більш 350 мл) та скупченням у ній великої кількості повітря (правобічний гемопневмоторакс). За ступенем тяжкості проникаюче у праву плевральну порожнину колото-різане поранення шиї справа, що ускладнилось правобічним гемопневмотороксом кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження по ознаці небезпеки для життя; непроникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки зліва кваліфікується як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6-ти днів, але не більше 3-х тижнів (21 дня).

Після цього ОСОБА_7 покинув місце скоєння злочину та повернувся до себе в квартиру, виконавши таким чином всі дії, які вважав необхідними для реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_11 , однак злочин ним не був доведений до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілий чинив активний опір та його смерть не настала у зв`язку з своєчасним наданням медичної допомоги.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 по епізоду № 1 за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження; по епізоду № 2 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 захисник в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що за ч. 1 ст.286 КК України ОСОБА_7 визнав себе винним в повному обсязі і в цій частині вирок суду не оскаржується.

За ч. 2 ст. 15, ч. 21 ст. 115 КК України ОСОБА_7 не оспорює факт нанесення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, але оспорює кваліфікацію вчиненого.

Вказує, що обвинувачений не мав наміру заподіяти смерть раніше незнайомому ОСОБА_11 , оскільки самостійно припинив свої дії.

Зазначає, що місцевим судом не було допитано свідків, а саме неповнолітнього ОСОБА_12 , який був очевидцем події, свідка ОСОБА_13 поліцейського, який прибув на місце злочину та бачив ОСОБА_7 , його стан та поведінку, свідка ОСОБА_14 фельдшера медичної допомоги, який прибув на місце події, бачив стан та поведінку потерпілого та обвинуваченого.

Крім того, зазначає, що місцевим судом не були досліджені речові докази, а саме знаряддя злочину ніж, що ставить під сумнів його існування.

Також зазначає, що у вироку не правильно відображені фактичні обставини справи, оскільки потерпілий не проживає в будинку, в якому стались події, в цьому будинку проживає ОСОБА_7 та викладені у вироку обставини суперечать показанням потерпілого ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_12 .

Вказує про відсутність доказів того, що у ОСОБА_7 був умисел на вбивство і відсутні докази того, що обвинувачений не зміг довести усі дії, які вважав необхідними до кінця з причин, що не залежали від його волі. Зазначає, що коли потерпілий ОСОБА_11 , після бійки підіймався з підлоги, зрозумів, що йому спричинено колото-різане тілесне ушкодження, тому що з рани витікала кров, ножа потерпілий не бачив.

Посилається, що ОСОБА_7 потерпілого не переслідував та не здоганяв, хоча мав таку можливість, поруч нікого не було та ніхто не заважав продовжити обвинуваченому злочинні дії, якби він мав умисел на вбивство. Потерпілий ОСОБА_11 самостійно вийшов на вулицю і сидів на сходах, очікуючи швидку допомогу, яку викликав свідок ОСОБА_15 .

Зазначає, що ОСОБА_7 також мав тілесні ушкодження та вважає, що дії обвинуваченого слід кваліфікувати по фактично скоєному.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить врахувати, що він захищав своє життя, а не вчиняв замах на вбивство з прямим чи не прямим умислом.

Зазначає, що під час досудового розслідування було порушено його право на захист, оскільки такі слідчі дії як затримання, повідомлення про підозру, огляд, відтворення обставин події злочину, виїмка речових доказів, проводились без участі захисника.

Також вказує, що місцевим судом допитано свідків, які є друзями потерпілого та не допитано свідка ОСОБА_12 , який є очевидцем події.

Крім того, звертає увагу, що в період перебування в місцях попереднього ув`язнення, в 2022 році в нього стався інсульт, у зв`язку з чим, ним втрачено можливість мовлення та можливість сприймати смислові нюанси (паралізація), тому він був позбавлений можливості повідомити суду обставини, які були відомі лише йому, а спілкування із захисником лише по відеозв`язку, не може забезпечити якісний захист його прав.

Позиції учасників судового провадження.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 та його захисник підтримали апеляційні скарги, подані в інтересах обвинуваченого. Прокурор заперечила проти доводів скарги, вважала вирок законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін.

Мотиви суду.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника не оспорюється вирок в частині визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначене за його вчинення покарання, колегія суддів вирок суду першої інстанції в цій частині не переглядає.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження та за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 України, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто закінчений замах умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині - є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні і перевірених у суді належних і допустимих доказах та детально наведених у вироку, як того вимагає ст. 374 КПК України.

Доводи сторони захисту про неповноту судового розгляду через не допит свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи є безпідставним з огляду на таке.

Кваліфікуючи дії обвинуваченого як закінчений замах на умисне вбивство, суд вказав наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК України умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Згідно зі ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

У випадку, коли під час замаху на злочин винний спрямовує свою волю на запобігання настанню суспільно небезпечного наслідку, в такому разі може мати місце добровільна відмова від вчинення злочину, тобто остаточне припинення особою за своєю власною волею замаху на злочин, якщо при цьому вона усвідомлювала можливість доведення злочину до кінця (ст. 17 КК України).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 17 КК України особа, яка добровільно відмовилася від доведення злочину до кінця, підлягає кримінальній відповідальності в тому разі, якщо фактично вчинене нею діяння містить склад іншого злочину.

На стадії закінченого замаху на вбивство добровільна відмова можлива лише в тих випадках, коли між здійсненим діянням і ймовірним настанням суспільно небезпечних наслідків є певний проміжок часу, в ході якого особа контролює розвиток причинного зв`язку та може втрутитися і перешкодити настанню суспільно небезпечного наслідку. Добровільна відмова у цих випадках можлива лише завдяки активним діям.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.

Тобто, якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим визначеним (конкретизованим) умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.

Згідно з роз`ясненням, викладеними в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» особа, яка добровільно відмовилась від убивства потерпілого або заподіяння шкоди його здоров`ю, підлягає кримінальній відповідальності лише за умови, що фактично вчинене нею діяння містить склад іншого злочину. Якщо ж відмова мала місце вже після вчинення дій, які особа вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч. 2 ст. 15 КК України, як закінчений замах на злочин, який особа бажала вчинити. При цьому треба мати на увазі, що замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільне небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Визначений (конкретизований) умисел виражається в тому, що особа має конкретне, точне уявлення про один індивідуально визначений результат свого діяння та передбачає можливість настання конкретного суспільно небезпечного наслідку. Водночас відповідну конкретизацію у свідомості особи тих наслідків, яких вона прагне, не можна зводити в усіх випадках до чітких формальних параметрів. Визначений умисел завжди є таким, коли винний передбачає і бажає настання одного конкретизованого наслідку, досягнення певної мети, зокрема смерті потерпілого, що має місце в тих випадках, коли винний передбачає конкретний наслідок не просто як один із можливих від вчиненого діяння, а як неминучий (високо вірогідний) результат свого суспільно небезпечного діяння, де настання менш небезпечних наслідків є скоріше виключенням із правил розвитку причинно-наслідкових зав`язків через щасливий збіг обставин для потерпілого.

На відміну від визначеного умислу, при альтернативному або невизначеному умислі свідомість винного охоплює можливість настання двох або більше конкретно визначених наслідків (альтернативний), або широкого спектру негативних наслідків в межах одного виду шкоди чи різних її видів, що хоча і охоплюються передбаченням винного, але індивідуально не визначені в його свідомості (невизначений). При невизначеному умислі, різновидом якого є альтернативний умисел, кваліфікація здійснюється в залежності від тих наслідків, які були фактично заподіяні потерпілому.

Ознаки суб`єктивної сторони вчинених злочинів та особливості психічного ставлення засудженого до вчинених діянь та їх наслідків встановлюються на підставі характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення на підставі встановлених судом фактичних обставин вчинених злочинів та закріплених належними і допустимими доказами, зібраними в порядку, передбаченому КПК України та оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

Верховний Суд України в своїх рішеннях у справах № 5-10кс14 і № 5-32кс14 неодноразово вказував, що вирішуючи в справах про злочини проти життя та здоров`я особи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий, суд має виходити із сукупності всіх обставин справи й ураховувати не тільки поведінку винуватого, потерпілого і їх взаємостосунки до злочину, під час і після його вчинення, але й спосіб учинення злочину, застосовані засоби і знаряддя, сам характер заподіяних потерпілим поранень. Про наявність саме прямого умислу можуть свідчити, зокрема, діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого і не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі. Суд також звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Ціль досягнення суспільно небезпечного результату - це конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, у тому числі й замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла й вчиняти замах на їх досягнення.

Верховний Суд також роз`яснив, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

В цьому кримінальному провадженні про умисел обвинуваченого ОСОБА_7 на вбивство потерпілого ОСОБА_11 переконливо свідчить сукупність всіх фактичних обставин вчиненого ним діяння, зокрема знаряддя злочину - ніж, застосування якого при фізичному насильстві завжди пов`язане з усвідомленням і передбаченням наслідків його використання, спосіб нанесення, характер і локалізація тілесних ушкоджень, зокрема ножем в місця розташування життєво-важливих органів людини шию та живіт з прикладанням значної (достатньої) фізичної сили, а також інтенсивність і цілеспрямованість дій обвинуваченого, який умисно зайшов із коридору до приміщення власної кімнати, звідки взяв ніж та цілеспрямовано повернувся знову в коридор до потерпілого ОСОБА_11 , де й наніс йому прицільні удари цим ножем. Зазначені дії обвинуваченого, на переконання суду, безумовно свідчать про умисел та спрямованість його дій саме на позбавлення життя потерпілого.

Після спричинення зазначених вище тілесних ушкоджень потерпілому обвинувачений пішов до своєї кімнати, виконавши таким чином всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця.

Той факт, що обвинувачений не переслідував потерпілого та не наздоганяв його з метою спричинення інших тілесних ушкоджень, що може пояснюватися й тим, що в той момент в коридор вибіг семирічний племінник останнього, хоча фактично мав об`єктивну можливість це зробити, не спростовує висновки суду про наявність в діяннях обвинуваченого умислу на вбивство потерпілого, так як про це свідчить, з-поміж іншого, і поведінка та дії останнього після вчинення ним злочину, які виразилися в тому, що обвинувачений, заподіявши потерпілому два прицільних удари у життєво-важливі органи в ділянки шиї та живота, бачучи стан потерпілого, який, в тому числі, непритомнів у зв`язку із кровотечею, пішов до приміщення своєї кімнати, не вчинивши дій задля того аби врятувати ОСОБА_11 та відвернути можливі наслідки у вигляді смерті останнього, зокрема не кликав на допомогу, не викликав карету швидкої медичної допомоги та не вчинив будь-яких дій з метою зупинення кровотечі. В контексті викладеного, суд звернув увагу на показання самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який категорично ствердив про те, що з огляду на сварку, яка між ними сталася та неприязні відносини до останнього, він не мав бажання будь-яким чином допомагати потерпілому, що, в свою чергу, підтверджує факт того, що ОСОБА_7 бажав настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті потерпілого, а не лише свідомо припускав їх настання, тобто діяв саме з прямим (конкретизованим) умислом на вбивство потерпілого.

Суд також звернув увагу на те, що обвинувачений, припинивши протиправне посягання на життя потерпілого, в проміжок часу між здійсненим діянням і ймовірним настанням суспільно небезпечних наслідків не вчиняв активних дій, тобто не контролював розвитку причинного зв`язку та не втручався і не перешкоджав настанню суспільно небезпечного наслідку, проявивши таким чином, навпаки, бездіяльність, а тому в даному конкретному випадку відсутні підстави вважати, що останній добровільно відмовився від доведення злочину до кінця.

Суд врахував віктимну поведінку обвинуваченого, який фактично безпричинно своїми висловлюваннями спровокував конфлікт, на який безпосередньо під час події ніхто, зокрема й потерпілий, не реагував та наслідком якого стало спричинення останньому тілесних ушкоджень. З цих підстав суд зауважує, що й сварки між обвинуваченим та потерпілим не виникало, про що кожен з них ствердив під час допиту в суді, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність нанесення ним ножових поранень.

Твердження обвинуваченого про те, що ніж з полиці в кімнаті він схопив не умисно, а мимовільно та з метою захисту від здійснюваного проти нього самого насильства, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду матеріалів кримінального провадження, так як спричинені ним удари носили не хаотичний, а цілеспрямований характер та були чітко нанесені, як було зазначено вище, саме в життєво-важливі органи потерпілого ОСОБА_11 , а тому об`єктивних даних, які б свідчили, що вчинені дії ОСОБА_7 були пов`язані із захистом своїх прав та інтересів, самозахистом, та намаганням відмахнутися від дій потерпілого, як про це він вказував під час допиту в суді, матеріали кримінального провадження не містять. Констатуючи це, суд враховує і висновок судового медичного експерта № 12-14/505-А/2, згідно якого механізм утворення тілесних ушкоджень, що мають місце у ОСОБА_11 , під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 (при якому він намагався показати як саме відмахувався від останнього ножем під час того, як потерпілий завдавав йому удари кулаком), не відтворений, тобто не відображена локалізація та спосіб травматичних впливів.

Вказані обставини в їх сукупності, на переконання суду, свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_7 умисно намагався позбавити життя потерпілого ОСОБА_11 , використовуючи свою явну перевагу над потерпілим, оскільки в руках тримав ніж, в той час як потерпілий будь-яких предметів в цілому та для нанесення тілесних ушкоджень, зокрема, при собі не мав.

На підставі встановлених вище фактів, суд дійшов висновку про те, що всі дії обвинуваченого ОСОБА_16 вказують на те, що він прямо (конкретизовано) бажав настання смерті потерпілого ОСОБА_11 і усвідомлював, що спричинення ним ударів у життєво-важливі органи неминуче потягне за собою смерть останнього, а такі його дії не призвели до смертельного наслідку лише завдяки діям сторонніх осіб, які викликали карету швидкої медичної допомоги.

Отже, дії ОСОБА_7 були продиктовані єдиним умислом і спрямовані на вчинення умисного вбивства ОСОБА_11 , з мотивів особистої неприязні до останнього та на ґрунті неприязних відносин, які раптово виникли до нього з приводу невдоволення щодо можливого нового сусідства.

Оцінюючи мотиви злочинних дій обвинуваченого, суд вказав, що він вчинив саме закінчений замах на умисне вбивство, тобто закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому, на що вказує, як зазначено вище, поведінка обвинуваченого до, під час та після конфлікту, кількість, характер, механізм та спосіб нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілому, а також його поведінка після їх спричинення.

Ці обставини, на переконання суду, дали підстави констатувати, що обвинувачений ОСОБА_7 , завдаючи удари ножем у життєво-важливі органи потерпілому ОСОБА_11 , усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, розумів і передбачав не тільки можливість, а й виключну закономірність спричинення суспільно небезпечного наслідку у вигляді смерті потерпілого та бажав його настання, тобто діяв з прямим (конкретизованим) умислом на протиправне заподіяння його смерті, виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, а тому суд вважав, що його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції. Додатково колегія суддів зазначає, що та обставина, що обвинувачений не переслідував потерпілого після нанесення йому ножових поранень та сам припинив наносити удари ножем, не свідчить про те, що у момент спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 . ОСОБА_7 не бажав смерті потерпілому.

Суд цілком правильно вказав, що в даному випадку добровільна відмова від спричинення смерті потерпілому мала б виражатися в активних діях обвинуваченого, що останнім зроблено не було. Суд вказав про байдуже ставлення ОСОБА_7 до наслідків, оскільки останній не намагався надати допомогу потерпілому.

Не допит свідків ОСОБА_14 фельдшера медичної допомоги та ОСОБА_13 поліцейського не можна вважати неповнотою судового слідства, оскільки вказані особи не були очевидцями подій, а прибули до місця вчинення кримінального правопорушення за викликом свідків.

Також не вважає неповнотою судового слідства не допит судом неповнолітнього свідка ОСОБА_17 , якому на момент події було лише сім років. Судом були допитані очевидці події: ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_15 які дали вичерпні показання про подію. Їхні показання суд детально навів у вироку суду та саме за показаннями вказаних свідків і потерпілого були встановлені дійсні обставини події злочину. Показання даних свідків повністю узгоджуються між собою та із показаннями потерпілого, а також з іншими матеріалами кримінального провадження, та доповнюють одне одного. Захисник не заперечує зміст даних показань, не вважає їх суперечливими та неповними. Зважаючи на викладене, твердження захисника про неповноту судового слідства через те, що неповнолітній ОСОБА_17 не був допитаний, колегія суддів вважає безпідставними.

Доводи захисника про недоведеність існування ножа через не дослідження його судом, суд апеляційної інстанції вважає надуманими, оскільки обвинувачений не заперечував, що спричинив ножові поранення потерпілому. Також судово-медичний експерт визначив характер поранень у потерпілого ОСОБА_11 як колото-різані.

Доводи захисника про неправильне відображення у вироку фактичних обставин справи через не проживання потерпілого у будинку, в якому сталися події, спростовується матеріалами кримінального провадження. Зокрема відповідно до обвинувального акту та вироку суду подія кримінального правопорушення сталася у будинку АДРЕСА_3 .

Згідно встановлених анкетних даних ОСОБА_7 та ОСОБА_11 вони обидва проживають в цьому будинку в різних квартирах.

Можливо захисник мав на увазі, що подія не відбувалася біля квартири потерпілого, то в даному випадку належність квартири тій чи іншій особі не впливає на правильність встановлення обставини події, кваліфікації дій обвинуваченого та призначення покарання.

Доводи обвинуваченого про порушення його права на захист через проведення органом досудового розслідування слідчих дій з його участю без залучення захисника, спростовані матеріалами кримінального провадження.

Як вбачається з доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 05.07.2021 - час видачі 23 год. 50 хв. (т. 1 а.м.п. 28), обвинуваченому ОСОБА_7 було залучено захисника ОСОБА_8 .

Із протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 06.07.2021 (т. 2 а.м.п. 51), вбачається, що ОСОБА_7 фактично був затриманий працівниками поліції безпосередньо після вчинення злочину 05.07.2021 о 22 год. 15 хв. та 06.07.2021 у період часу з 00 год. 10 хв. до 01 год. 45 хв. за участі захисника ОСОБА_8 було оформлено затримання підозрюваного та здійснено обшук затриманої особи в присутності понятих. Цього ж дня ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Крім того, відповідно до протоколів отримання зразків для експертизи від 06.07.2021 (т. 2 а.м.п. 47-50), протоколу проведення слідчого експерименту від 18.08.2021 з підозрюваним ОСОБА_7 (а.м.п. 150), вказані дії проводилися за участі захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , про що мається у кожному документі відповідний підпис як обвинуваченого так і його захисника.

В той же час, в справі мається протокол отримання зразків для експертизи від 15.07.2021, (т. 2 а.м.п. 105), відібрання яких здійснювалося зі згоди ОСОБА_7 та без участі захисника ОСОБА_8 .

Однак в даному випадку вказану слідчу дію здійснено відповідно до вимог ст. 245 КПК України, за правилами ст. 241 КПК України, та участь захисника при цьому не є обов`язковою.

З наведеного слідує, що ОСОБА_7 було забезпечено захисником від початку його затримання та захисник брав участь в усіх процесуальних діях з участю ОСОБА_7 , які вимагають його безпосередньої участі.

Що стосується оглядів місця події та вилучення предметів які мають значення для кримінального провадження, що зафіксовані у протоколах від 05.07.2021 (т. 2 а.м.п. 26, 27), то проведення вказаної дії не вимагає обов`язкової участі обвинуваченого та його захисника та судом не встановлено будь-яких порушень при їх проведенні.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо (далі Постанова Пленуму №7).

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення зазначені у Постанові Пленуму №7, врахував обставини вчиненого та особу обвинуваченого, а саме: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення - ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким злочином, обвинувачений ОСОБА_7 є таким, що не має судимості, характеристику його особи, його поведінку, як під час скоєння правопорушення, так і після цього, ставлення до скоєного, яке, на думку суду, не є проявом усвідомлення суспільної небезпечності наслідків своїх діянь та намаганням применшити суспільну небезпечність своїх протиправних дій та себе як особи, що їх вчинила, відсутність як обставин, що пом`якшують покарання, так і тих, що його обтяжують.

Також було враховано висновок судово-психіатричної експертизи № 420 від 09 серпня 2021 року, згідно якого ОСОБА_7 хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки не виявляє. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_7 перебував у стані гострої неускладненої алкогольної інтоксикації, поза хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На теперішній час, відповідно до свого психічного стану, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України призначено у мінімальному розмірі, а остаточне покарання - у відповідності до вимог ст.ст. 70, 72 КК України, та є необхідним і достанім для досягнення його мети, а саме виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

З огляду на наведене вище, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним та належним чином обгрунтованим, та не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог обвинуваченого та захисника.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 12 травня 2023 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим у той самий строк з моменту отримання її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4