Справа № 739/870/19
Провадження № 1-в/739/1/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2023 року м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської областіу складі:

головуючої судді - ОСОБА_1 ,

за участі:секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника - ОСОБА_4 ,

засудженого - ОСОБА_5 ,

представника УВП №31- ОСОБА_6 ,

розглянувши у відритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області та в режимі відеоконференції за участі засудженого ОСОБА_5 з приміщення Новгород-Сіверського УВП №31, клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, з доповненням до клопотання про приведення покарання у відповідність до законодавства України та міжнародних норм права, в порядку ст.ст.537,539 КПК України, -

В С Т А Н О В И В:

Звертаючись 24.05.2019 року до Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області із клопотанням засуджений ОСОБА_5 просив привести вирок Чернігівського обласного суду від 01.06.2001 року у відповідність до законодавства та міжнародних норм, замінивши його покаранн більш м`яким, з довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Посилаючись на Рішення ЄСПЛ від 12.03.2019 року «Пєтухов проти України №2» (справа №412116/13), в якому Суд зробив висновок про порушення статті 3 Конвенції у зв`язку з фактично нескоротимим довічним ув`язненнням заявника, та просив застосувани дані принципи у його справі. В подальшому, 05.04.2023 року ОСОБА_5 доповнив своє клопотання про приведення вироку Чернігівського облсного суду від 01.06.2001 року щодо нього у відповідність до законодавства України та міжнародних норм права, в порядку статтей 537,539 КПК України. При цьому вже просив врахувати рішення Конституційного Суду Українти від 16.09.2021 року, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) ч.1 ст.81, ч.1 ст.82 КК України, в тім, що вони унеможливлюють їх застосуваняння до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81,82 КК України у відповідність до Конституції України та цього Рішення. Проте він вважає, що ЗУ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» №2690-ІХ від 18.10.2022 року, яким були внесені зміни до статтей 81,82 КК України, так і не виконано як Рішення Конституційного Суду, так і норми міжнародного законодавства щодо реалістичної перспективи звільнення від покарання для осіб, які вже відбули понад 20 років покарння та осіб похилого віку. У судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 підтримав клопотання з доповненнями, просив суд задовольнити його в повному обсязі, оскільки він відбув вже більше 22 років позбавлення волі, просив суд врахувати висновки ЄСПЛ та звільнити його негайно з -під варти, замінивши покарання на певний строк.

Захисник ОСОБА_4 просив суд задовольнити клопотання ОСОБА_5 оскільки останній відбув покарання вже більше 22 років та звертався до Президента з письмовою заявою щодо застосування помилування, але йому було відмовлено, а механізм звільнення від подальшого відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не врегульовано законодавством України, хоча суд має застосовувавти Міжнародні Конвенції ратифіковані Україною. Прокурор ОСОБА_3 просив суд відмовити у задовленні клопотання, оскільки суд при ухваленні рішень керується нормами законодавства України. Представник ДУ«Новгород-Сіверська УВП №31» ОСОБА_6 приймаючи участь в судовому засіданні 28.03.2023 року висловив думку про вирішення клопотання на розсуд суду. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали клопотання з доповненнями та матеріали особової справи, суд дійшов до такого висновку. Судом встановлено, що ОСОБА_5 засуджено вироком Чернігівського обласного суду від 01 червня 2001 року за вчинення злочину, передбаченого пунктами «б», «г», «е», «і» статті 93 КК України (1960 р.) до довічного позбавлення волі. 09 жовтня 2001 року вказаний вирок ухвалою Верховного Суду України залишено без змін, у зв`язку з чим він набрав законної сили. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 537 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання, зокрема про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Зі змісту пункту 1 частини другої статті 539 КПК випливає, що у разі необхідності вирішення питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідне клопотання (подання) подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання. Засуджений ОСОБА_5 як на підставу для його звільнення від відбування покарання послався на Рішення Конституційного Суду України № 6-(ІІ)/2021 від 16.09.2021 року. Зазначеним Рішенням Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 КК в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Також, суд приймає до уваги, що ЄСПЛ зазначив, що у контексті довічного позбавлення волі стаття 3 Конвенції повинна тлумачитись як така, що вимагає зменшуваності покарання, в розумінні перегляду, який дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи наявні суттєві зміни довічно ув`язненого, і що в ході покарання був зроблений такий прогрес у виправленні, що тривале тримання в ізоляції не може бути виправдане пенологічними підставами (п. 119, справа «Вінтер та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013). В цьому ж рішенні (п. 122) ЄСПЛ зауважив, що кожна особа, довічно позбавлена волі, має право знати, за яких умов може бути переглянутий строк її покарання, включаючи дату, коли такий перегляд може відбутись. Більше того, згідно з правовою позицією ЄСПЛ довічно ув`язнений має знати чіткі критерії для такого перегляду (п. 137, справа «Трабельсі проти Бельгії» від 04.09.2014). Чинна в Україні норма (ч. 2 ст. 87 КК) про можливість застосування помилування після відбуття 20 років покарання не відповідає вимогам статті 3 Конвенції. Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що помилування не відповідає вимогам статті 3 Конвенції. Національне законодавство цієї країни не вимагало від президента оцінювати, чи були обґрунтовані пенологічні підстави для продовження довічного ув`язнення, а також не вимагало надавати мотивацію у разі відмови у помилуванні (п. 57, справа «Лаезло Магіяр проти Угорщини» від 20.05.2014). Через зазначені причини президентське помилування не дотримувалось тієї вимоги, яка витікає зі статті 3 Конвенції: довічно засуджений має знати, що саме він має зробити для того, аби була розглянута можливість його звільнення (п. 58 зазначеного рішення). Крім того, ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що існування можливості звільнення з мотивів «милості» не є достатнім для застосування вимог статті 3 Конвенції (п. 127, справа «Вінтера та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013; п. 43, справа «Ханчінсон проти Сполученого Королівства» від 17.01.2017; п. 100, справа «Мюррей проти Нідерландів» від 26.04.2016), оскільки звільнення на підставі «милості» не є реалістичною перспективою звільнення від довічного покарання в розумінні Суду. Для задоволення вимог статті 3 Конвенції довічне покарання має бути зменшуваним (п. 98, справа «Кафкаріс проти Кіпру» від 12.02.2008). Щоб встановити, чи було таке покарання зменшуваним, має існувати перспектива звільнення від довічного ув`язнення, яка має бути не тільки де юре, а й де факто реалістичною (п. 196, справа «Окалан проти Туреччини» від 18.03.2014). Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 є міжнародним договором в розумінні пункту а) сатини першої статті 1 Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у зазначених судових рішеннях йде мова про позитивне зобов`язання держави-учасниці, в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції. Згідно зі статтею 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів визначено, що Учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору. Це правило діє без шкоди для статті 46. Зі змісту частини першої статті 46 Конвенції випливає, що Держава не має права посилатись на ту обставину, що її згода на обов`язковість для неї договору була виражена на порушення того чи іншого положення її внутрішнього права, яке стосується компетенції укладати договори, як на підставу недійсності її згоди, якщо тільки це порушення не було явним і не стосувалося норми її внутрішнього права особливо важливого значення. 12.05.2019 ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Пєтухов проти України (№2)» та констатував порушення статті 3 Конвенції, пов`язане з тим, що у нашій державі довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення. Приймаючи вказане рішення, ЄСПЛ відмітив відсутність в Україні юридичної системи для забезпечення паліативного догляду в тюрмах. Що стосується неможливості скоротити довічний термін ув`язнення, Суд зазначив, що дане питання розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. 06.11.2022 року набрали чинності Закони України № 2689-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та № 2690-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення окремих положень досудового розслідування в умовах воєнного стану». Зазначеними Законами були внесені зміни до КК, КПК та КВК, зокрема, щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі. Так, Законом № 2690-ІХ внесені зміни до положень статті 82 КК, якими визначено можливість заміни особі, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш м`яким (позбавлення волі строком від 15 до 20 років) після відбування нею не менше 15 років призначеного судом покарання. Відповідно до частини першої статті 82 КК невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. При цьому частиною п`ятою статті 82 КК визначено, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання. Відповідно до положення ч.2 ст.31 КПК України, клопотання (подання) про вирішення питання щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, розглядається колегіально у складі трьох суддів. Проте, згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.05.2019 року (на час звернення ОСОБА_5 до суду з клопотанням) справа була розподілена одноособово головуючій судді ОСОБА_1 , що є безумовною перешкодою для розгляду по суті клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки таке клопотання розглядається колегіально у складі трьох суддів. Що стосується можливості умовно-дострокового звільнення ОСОБА_5 суд звертає увагу, що згідно з частиною шостою статті 82 КК до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу. Пунктом 3 частини третьої статті 81 КК регламентовано, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом, зокрема, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк. З сукупного аналізу наведених норм випливає, що особа, засуджена до довічного позбавлення волі, спочатку (після відбування нею не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання) має право на заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, і лише після фактичного відбування нею не менше трьох чвертей строку вже заміненого покарання така особа матиме право на умовно-дострокове звільнення від його відбування. У судовому засіданні встановлено, що без вирішення питання про попередню заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, неможливе застосування умовно-дострокового звільнення до засудженого, який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, а тому клопотання засудженого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 51, 63, 64, 82, 84 КК України, керуючись ст.ст.376, 537, 539 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, з доповненням до клопотання про приведення покарання у відповідність до законодавства України та міжнародних норм права, в порядку ст.ст.537,539 КПК України - відмовити повністю. Ухвалу може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим з дня вручення копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1

Повний текст ухвали оголошено 01.08.2023 року о 12.00 год.