Провадження № 11-кп/824/2601/2022 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_1
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретар ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2022 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2022 року клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою задоволено.

Продовжено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Київський СІЗО» Міністерства юстиції України, на 60 днів до 12 серпня 2022 року включно.

Залишено як альтернативу даному запобіжному заходу обвинуваченому ОСОБА_6 - заставу в розмірі 500 (п`ятсот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1 189 500 (один мільйон сто вісімдесят дев`ять тисяч п`ятсот) гривень, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, а саме:

- з`являтися до прокурора або суду за кожною вимогою;

- не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Застава може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на банківські реквізити.

Таке рішення, суд мотивував тим, щооб`єктивно доведено, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України існують на даний момент та не зменшились. Так, враховуючи обставини, встановлені в судовому засіданні, існує необхідність запобігти спробам обвинуваченого ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину з мірою можливого покарання у виді довічного позбавлення волі, переховуватися від суду та впливати на свідків у справі, допит, яких ще не проведено, з огляду на стадію розгляду справи.

Крім того, зважаючи на вимоги статті 178 КПК України суд взяв до уваги відсутність у обвинуваченого, який не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей, а також відсутність стійких соціальних зв`язків за місцем проживання, відсутність доказів наявності у обвинуваченого до затримання офіційного місця роботи та доказів активної трудової діяльності, тому вказані обставини виправдовують обмеження права ОСОБА_6 перебувати на волі, в матеріалах провадження відсутні достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне.

До того ж, суд дійшов висновку про необхідність залишити як альтернативу даному запобіжному заходу обвинуваченому ОСОБА_6 - заставу, саме у вищезазначеному розмірі, яка буде належною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави, обвинувачений вирішить не зникати через побоювання втратити заставу. Такий розмір застави є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, з урахуванням тяжкості інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, даних про особу обвинуваченого та ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не порушує прав обвинуваченого, а тому підстави вважати його завідомо непомірним відсутні.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2022 року та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 відмовити та застосувати до останнього запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що постановою від 15 березня 2021 року керівником Києво-Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_8 було визначено групу прокурорів у кримінальному провадження, до яких не включено прокурора ОСОБА_9 .

Стверджує, що подане прокурором ОСОБА_10 клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою подане неповноважним прокурором, що грубо порушує норми кримінального процесуального кодексу.

Також зазначає, що прокурор має подати докази на підтвердження існування ризиків, неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, а суд належним чином оцінити й винести відповідне рішення.

Звертає увагу суду, що до клопотання про продовження застосування запобіжного заходу не додано жодного доказу на підтвердження позиції сторони обвинувачення про необхідність продовження такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою. Суд в ухвалі від 14 червня 2022 року лише зазначає, що доведено наявність ризиків, однак не зрозуміло чим, оскільки прокуратурою не надано жодного доказу на підтвердження необхідності застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Наголошує, що в клопотанні про продовження запобіжного заходу не зазначено жодного доказу, який би підтверджував обґрунтованість висунутого обвинувачення, а посилання на два висновки судово-медичної експертизи щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_12 лише свідчать про травми, які були нанесені останнім і жодним чином не підтверджують обґрунтованість підозри.

Також звертає увагу суду, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою застосований до ОСОБА_6 починаючи з 24 квітня 2015 року, тобто станом на сьогодні останній перебуває під вартою понад 7 років.

На думку захисту вказані в численних клопотаннях про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 ризики або не існують або значно зменшились протягом понад 7 років тримання під вартою, а також ґрунтуються лише на припущеннях сторони обвинувачення і не підкріплюються жодними доказами.

Твердження сторони обвинувачення про те, що ризик того, що обвинувачений може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, виходячи виключно із особливої тяжкості інкримінованих йому діянь, а також можливої суворої міри покарання, на думку захисту, носить абстрактний та виключно декларативний характер. Ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку та тяжкості можливого покарання.

Вважає, що лише тяжкість можливого майбутнього покарання не може слугувати підставою обґрунтування можливості переховуватись від органів досудового розслідування та суду і як наслідок застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, строк перебування ОСОБА_6 під вартою підпадає під дію Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», який провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Отже, ОСОБА_6 перебуває під вартою більше 14 років, що свідчить про те, що більшу частину строку, який передбачений санкцією ч. 2 ст. 115 КК України (від десяти до п`ятнадцяти років) ОСОБА_6 відбув.

Щодо ризику незаконного впливу на учасників процесу захисник зазначає, що такі твердження прокурора є необґрунтованими з позиції виправдування тривалих строків тримання під вартою.

Окрім того, ні в клопотанні прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і в ухвалі суду від 14 червня 2022 року не надано належної оцінки тому факту, що при запобіжному заході у вигляді цілодобового домашнього арешту можливість впливати на свідків у обвинуваченого також буде відсутня. Доказів (заяв, протоколів допиту, скарг) можливого впливу на свідків чи можливості чинити його в майбутньому не наведено.

Щодо розміру застави, сторона захисту звертає увагу, що більше року ОСОБА_6 встановлено альтернативний вид запобіжного заходу у вигляді застави, однак такий розмір є непомірним для обвинуваченого і тому останній не може ним скористатися. Фактично, при такому великому розмірі застави втрачається наявність альтернативності. Зменшення на 172 500, 00 грн. розміру застави ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2022 року з 600 (1 362 00, 00 грн) до 500 (1 189 500,00 грн) прожиткових мінімумів для працездатних осіб не зменшує розмір застави до помірної для ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідь судді,

пояснення захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі,

пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який повністю підтримав апеляційну скаргу,

пояснення прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги,

вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Правовими приписами ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2022 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні злочинів, передбачених п. п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 289 КК України, кримінального проступку, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України, ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні злочинів, передбачених п. п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 289; ч. 1 ст. 263 КК України, кримінальних проступків, передбачених ч. 4 ст. 358; ч. 3 ст. 357 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вчиненні злочинів, передбачених п. п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 289 КК України, кримінальних проступків, передбачених ч. 3 ст. 357; ч. 1 ст. 358; ч. 4 ст. 358 КК України, обвинуваченому ОСОБА_15 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський СІЗО» Міністерства юстиції України на 60 днів, до 12 серпня 2022 року включно. Залишено як альтернативу даному запобіжному заходу обвинуваченому ОСОБА_6 - заставу в розмірі 500 (п`ятсот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1 189 500 (один мільйон сто вісімдесят дев`ять тисяч п`ятсот) гривень, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, а саме: з`являтися до прокурора або суду за кожною вимогою; не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Постановлене рішення суд мотивував тим, що стороною обвинувачення доведено, що жоден більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, зокрема, ризику незаконно впливати на свідків, адже обвинувачений ОСОБА_6 знайомився з матеріалами справи та йому відомі контактні дані свідків та потерпілих, а тому він може впливати на вказаних осіб з метою зміни їх показань; ризику переховуватись від суду, адже обвинувачений ОСОБА_6 не має місця роботи та офіційного джерела доходу. Крім того, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім продовження існування ризиків, визначених у ст. 177 КПК України, прокурором також було наведено достатньо даних щодо обставин, які враховуються при продовженні запобіжного заходу, зокрема, стосовно ступеня тяжкості інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 злочинів, відсутності у нього сталих соціальних зв`язків. Все зазначене стороною обвинувачення у сукупності при вирішенні питання продовження строку тримання під вартою дало підстави суду першої інстанції дійти висновків про відсутність підстав для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, а тому суд вважав за необхідне продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 на 60 днів, до 12 серпня 2022 року.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов'язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершено до його спливу.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою, повно та об`єктивно досліджено всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу.

Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які, у відповідності до ст. 12 КК України, відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, за які, у разі доведення винуватості, передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, а також дані про особу обвинуваченого, зокрема, які вказують на відсутність в обвинуваченого стійких соціальних зв`язків за місцем проживання, відсутність доказів наявності в обвинуваченого до затримання офіційного місця роботи та доказів активної трудової діяльності, можливість обвинуваченого незаконно впливати на потерпілого, свідків у цьому ж кримінальному провадженні, переховуватись від суду, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника на предмет неповноважності прокурора, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що питання наділення повноваженнями прокурора (групи прокурорів) у кримінальному провадженні, визначене ст. 37 КПК України.

Так, ч. 1 ст. 37 КПК України закріплено, що прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.

Диспозиція цієї норми кримінального процесуального закону структурно складається з двох частин: 1) перша частина (перше речення) вказує, що рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні приймає керівник відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування; 2) друга частина (друге речення) закріплює можливість керівника органу прокуратури, у разі необхідності, прийняти рішення про призначення (визначення) групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, з визначенням старшого прокурора групи, який керуватиме діями інших прокурорів. З огляду на зміст зазначеної норми КПК України, можна дійти висновку, що законодавець не обмежує право керівника органу прокуратури, у разі необхідності, протягом кримінального провадження (з початку досудового розслідування, яке розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань до кінця судового провадження, яке закінчується постановленням та набранням в порядку, передбаченому ст. 532 КПК, судовим рішенням законної сили), визначати групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження 20 грудня 2021 року керівником Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_16 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000727 від 01 березня 2015 року за обвинуваченням ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених п. п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 289 КК України та кримінального проступку, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України, ОСОБА_14 у вчиненні злочинів, передбачених п. п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 289; ч. 1 ст. 263 КК України та кримінальних проступків, передбачених ч. 4 ст. 358; ч. 3 ст. 357 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених п. п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 289 КК України та кримінальних проступків, передбачених ч. 3 ст. 357; ч. 1 ст. 358; ч. 4 ст. 358 КК України, через складність кримінального провадження та необхідність дотримання розумних строків судового розгляду, було визначено групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у кримінальному провадженні, визначивши її у складі: прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_17 , прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_18 , прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_19 , прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_20 , прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_21 , прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_22 , прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_23 , прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_9 . Старшим групи прокурорів визначено прокурора ОСОБА_17 . Тобто, в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених п. п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 289 КК України та кримінальних проступків, передбачених ч. 3 ст. 357; ч. 1 ст. 358; ч. 4 ст. 358 КК України, 20 грудня 2021 року керівником Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області, у зв`язку зі складністю кримінального провадження та необхідністю дотримання розумних строків судового розгляду, було визначено групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у кримінальному провадженні, до якої ввійшов і прокурор Києво-Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_9 . Відтак, 14 червня 2022 року на час вирішення судом першої інстанції питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою, в цьому кримінальному провадженні прокурор ОСОБА_9 був уповноважений здійснювати повноваження прокурора, в тому числі, мав право подавати клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу.

Колегія суддів критично оцінює доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про неповноважність прокурора, оскільки постанова керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_16 від 20 грудня 2021 року, якою визначено групу прокурорів, які здійснюють повноваження прокурорів у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених п. п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 289 КК України та кримінальних проступків, передбачених ч. 3 ст. 357; ч. 1 ст. 358; ч. 4 ст. 358 КК України, навіть на час перевірки апеляційним судом ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, є чинною, постановленою у межах повноважень керівника органу прокуратури, визначених ч. 1 ст. 37 КПК України, та є обов`язковою до виконання згідно ч. 7 ст. 110 КПК України.

Стосовно аргументів захисника про порушення судом першої інстанції вимог ст. ст. 194, 199 КПК України при продовженні застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів зауважує, що матеріали кримінального провадження містять клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 13 червня 2022 року з викладом обставин та матеріалів, які підтверджують існування ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, зокрема ризику обвинуваченого незаконно впливати на потерпілих і свідків та ризику переховуватись від суду.

Так, судом першої інстанції в ході вирішення питання продовження строку тримання під вартою, зважаючи на клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 , було встановлено, що в межах судового розгляду не було допитано потерпілих та свідків, а обвинуваченому є відомими їх контактні дані, з огляду на те, що він ознайомився з матеріалами справи. Крім того, в клопотанні прокурора вказується, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів проти життя та здоров`я особи, тобто у вчиненні насильницьких злочинів, що, в свою чергу дало суду першої інстанції достатні підстави вважати обвинуваченого спроможним здійснити вплив на потерпілих та свідків з метою зміни їх показань.

Ризик обвинуваченого переховуватись від суду, на переконання колегії суддів, також був належним чином оцінений судом, з огляду на те, що стороною обвинувачення були доведені обставини того, що обвинувачений не одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей, не має стійких соціальних зв'язків, до затримання не мав офіційного місця роботи та офіційного джерела доходу, а тому, будучи обвинуваченим у вчиненні особливо тяжкого злочину з мірою можливого покарання у виді довічного позбавлення волі може вдатись до переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Колегія суддів при перевірці оскаржуваної захисником обвинуваченого ухвали про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 в частині перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, звертає увагу сторони захисту на те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, суд оцінює з огляду на обставини кримінального провадження та обставини, що стосуються безпосередньо обвинуваченого ОСОБА_6 . Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Посилання на існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, з огляду на зміст клопотання прокурора у даному кримінальному провадженні носять конкретний характер, у зв`язку з чим, і були взяті до уваги судом при вирішенні питання про наявність підстав для продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Колегія суддів також акцентує увагу сторони захисту на тому, що твердження про відсутність існування в обвинуваченого ОСОБА_6 ризику переховуватись від суду у зв`язку з наявністю в нього на утриманні цивільної дружини з дитиною, матері пенсійного віку та потенційного місця роботи має бути підтверджене належними та допустимими засобами доказування. Матеріали провадження, так само як і апеляційна скарга відповідних доказів не містять.

Під час розгляду клопотання про продовження застосування запобіжного заходу, судом першої інстанції також було надано належну правову оцінку обставинам, які свідчать про недостатність застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, визначеним п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Крім того, в судовому засіданні судом першої інстанції були повторно оцінені докази на підтвердження заявлених захисником обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 обставин, які, як вважає захисник, доводять наявність підстав для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, і суд дійшов висновку, що в цій конкретній справі більш м`які запобіжні заходи, не пов`язані з позбавленням волі не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України та не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 процесуaльних обов`язків, які випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України.

В межах перегляду судом апеляційної інстанції оскаржуваного судового рішення, твердження захисника обвинуваченого щодо наявності підстав для застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі - цілодобового домашнього арешту, з урахуванням наявності в ОСОБА_6 орендованого житла та згоди власника такого орендованого житла на обрання домашнього арешту щодо обвинуваченого в його житлі, не мають документального підтвердження, а тому не можуть бути взяті до уваги та оцінені судом апеляційної інстанції.

Аргументи захисника обвинуваченого - ОСОБА_7 про те, що суд, продовжуючи обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не з`ясував питання доведеності стороною обвинувачення наявності обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим інкримінованих йому кримінальних правопорушень, колегія суддів відкидає, оскільки матеріали кримінального провадження містять клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 13 червня 2022 року з викладом обставин кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 з посиланням на докази, які їх підтверджують.

У контексті порушеного захисником обвинуваченого питання про обов'язок суду при вирішенні питання про продовження застосування запобіжного заходу встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що національне законодавство не містить роз'яснення терміну «обґрунтована підозра», в той же час його визначення можна знайти в рішеннях Європейського суду з прав людини, практику якого у кримінальному провадженні застосовують відповідно до ч. 2 ст. 8 та ч. 5 ст. 9 КПК України. Так, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі ««Нечипорук і Йонкало проти України», рішення у справі «Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства»). У той же час, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу (рішення у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», рішення у справі «Мерабішвілі проти Грузії»). Відтак, «обґрунтованість підозри» на час вирішення питання про продовження застосування запобіжного заходу досліджується та оцінюється судом з огляду на об`єктивну переконливість представлених даних, які свідчать про вчинення обвинуваченим інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Посилання захисника ОСОБА_7 на необхідність врахування під час вирішення питання продовження тримання обвинуваченого під вартою положень Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року (Закон України № 838-VIII) відхиляються колегією суддів, оскільки при перевірці ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, у порядку ст. 422-1 КПК України, питання призначення покарання не вирішується.

Що стосується доводів сторони захисту про значний час тримання обвинуваченого під вартою, внаслідок чого порушуються права та свободи ОСОБА_6 , то варто вказати, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що тримання особи під вартою може бути виправдане тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (рішення у справі «Харченко проти України»).

Враховуючи фактичні обставини злочинів, які інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_6 (п. п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 289 КК України), кримінальних проступків, які інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_6 (ч. 3 ст. 357; ч. 1 ст. 358; ч. 4 ст. 358 КК України), а саме вчинення злочину проти життя та здоров`я особи, колегії суддів вважає, що в цьому кримінальному провадженні наявний реальний суспільний інтерес, який у даному конкретному випадку превалює над принципом поваги до свободи особистості, що в свою чергу свідчить про виправданість продовження строку тримання під вартою.

При оцінці доводів сторони захисту щодо розміру застави, колегія суддів зазначає, що ч. 3 ст.183 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених ст. 194 КПК України будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини; 3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею; 4) щодо злочину, передбаченого ст. ст. 255-255-3 КК України. Тобто, не визначити розмір застави є правом, а не обов'язком суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається у таких межах: 1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Аналізуючи вимоги чинного кримінального процесуального законодавства, що регулює застосування інституту застави, зокрема виключно повноваження суду у вирішенні цього питання при застосуванні даного запобіжного заходу як альтернативи триманню під вартою, обставини кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , їх суспільну небезпеку, інші дані про його особу, як того вимагають вимоги ч.4 ст.182 КПК України, наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також те, що утримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, суд першої інстанції прийшов до висновку про визначення обвинуваченому ОСОБА_6 як альтернативи, застави в розмірі, що становить 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб з покладенням у разі внесення застави обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

Колегія суддів вважає, що такий розмір застави та визначені обов`язки у разі її внесення, не є непомірним з урахуванням всіх обставин справи, захищеного законного інтересу, тяжкості злочинів, що інкримінуються обвинуваченому, і саме він здатний забезпечити стимулюючий ефект цього запобіжного заходу, належну процесуальну поведінку обвинуваченого під умовою звернення внесених коштів у дохід держави в разі невиконання обвинуваченим обов`язків (вказаний висновок відповідає позиції Європейського суду з прав людини, викладеному у рішенні по справі «Мангурас проти Іспанії»).

З урахуванням всього зазначеного у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 .

Керуючись ст. ст. 376, 176-178, 183, 194, 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2022 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3