ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 674/1521/22

Провадження № 11-кп/4820/373/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 30 січня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР10 жовтня 2022 року за № 0001031, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Семикаракорськ, Ростовської області РФ, громадянку України, проживаючу АДРЕСА_1 , не судиму в силу ст.89 КК України,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і засуджено до покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, -

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції бставини.

10.10.2022 близько 16 год. ОСОБА_8 перебуваючи в кухні житлового будинку АДРЕСА_1 , в ході словесного конфлікту із своїм співмешканцем ОСОБА_9 , на грунті раптово виниклих неприязних відносин, прийняла рішення про умисне спричинення тілесних ушкоджень останньому.

Тоді ж, реалізовуючи свій протиправний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків щодо спричинення шкоди здоров`ю потерпілого та свідомо бажаючи їх настання, умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень останньому, ОСОБА_8 взяла у праву руку розкладний ніж, який знаходився на столі та нанесла один удар ОСОБА_9 в область черевної порожнини зліва, чим спричинила потерпілому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення передньої черевної стінки зліва, з пошкодженням тонкої кишки та брижі тонкої кишки, які ускладнились у своїй течії заочеревиною гематомою, гемоперітонеумом, які по ступені тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент заподіяння.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

Обвинувачена у своїй апеляційній скарзі просить вирок суду змінити, призначити менш суворе покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судовий розгляд проведено неповно, призначене покарання є занадто суворим, таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення.

Вказує, що не відповідає дійсності та не підтверджено доказами те, що вона ножем нанесла потерпілому удар в живіт. Показання потерпілого не узгоджуються із дослідженими судом доказами, а показання свідка ОСОБА_10 є неправдивими.

Суд не врахував провокаційну поведінку потерпілого, який її бив, а ножове поранення вона нанесла потерпілому у відповідь на свій захист, що не знайшло свого відображення у вироку.

Узагальнені доводи учасників апеляційного перегляду провадження.

Вислухавши обвинувачену та її захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги захисту, прокурора, який заперечував проти апеляції, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні вимоги захисту задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходив суд при винесенні ухвали з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Згідно положень ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не вправі розглядати обвинувачення яке не було висунуто в суді першої інстанції. Межі судового розгляду в суді першої інстанції також визначені в ст. 337 КПК України, за якою судовий розгляд проводиться стосовно обвинуваченого лише в межах висунутого йому обвинувачення.

Згідно зі ст. 370 КПК України вирок суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідати вимогам, зазначеним у статті 374 КПК України При цьому відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення. Згідно ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експерті.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами обвинуваченої ОСОБА_8 в частині того, що судом не врахована провокаційна поведінка потерпілого, який її бив, а ножове поранення вона нанесла потерпілому у відповідь на свій захист, тобто діяла у стані необхідної оборони, колегія судів вважає їх безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження дослідженими судом доказами.

Правовими підставами регламентуючими право особи на самозахист від протиправних посягань є ч. 3 ст. 27 Конституції України, за якою кожен має право захищати своє життя і здоров`я від протиправних посягань, а також ч. 1 ст. 36 КК України за якою під необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Правові рекомендації з цього питання, викладені і в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону». За ними суду слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

За ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених ст. 118, 124 КК України. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони цих складів злочину, є мотив діяння, а саме: захист винної особи її охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання, відповідальність за яке настає лише у випадку перевищення особою, яка захищається, меж необхідної оборони.

В свою чергу в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, передбаченого ст. 121 КК України визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Судова практика для з`ясування змісту і спрямованості умислу особи орієнтує суди на те, що при дослідженні доказів їм необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Для того, щоб встановити направленість умислу, необхідно враховувати зовнішній прояв діяння, який розкриває внутрішній (психічний) його процес, окреслює суб`єктивне ставлення особи до вчинюваних нею дій, які в сукупності з іншими обставинами визначають кримінально-правовий зміст суспільно небезпечного діяння.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами обвинуваченої колегія суддів виходить з того, що обставини захисту від суспільно-небезпечного посягання з боку ОСОБА_9 , наведені обвинуваченою, як в суді, так в апеляційній скарзі цілком спростовуються зібраними обвинуваченням та дослідженими судом доказами.

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 10.11.2022р. за участю підозрюваної ОСОБА_8 , вбачається, що 10.10.2022 року близько 16 год. перебуваючи в кімнаті домогосподарства АДРЕСА_1 , між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 виникла суперечка під час якої останній стягнув її з ліжка та почав бити руками та ногами. В подальшому ОСОБА_8 втекла на кухню де хотіла попити води та ОСОБА_9 пішов за нею і на кухні наніс удар кулаком по спині. Після отриманого удару вона розвернулась та узяла зі столу розкладного ножа, щоб налякати ОСОБА_9 . Після цього останній ударив її в ділянку грудей, від чого вона впала на землю, він нагнувся над нею та продовжував наносити їй удари, коли вона лежала. ОСОБА_8 хотіла відмахнутись від ОСОБА_9 та нанесла йому один удар ножем в живіт, лежачі на полу. Удар вона наносила тримаючи ніж в правій руці в ліву частину живота (а.с.136-138).

В свою чергу потерпілий ОСОБА_9 під час слідчого експерименту пояснював, що між ним та ОСОБА_8 виник конфлікт, через ревнощі з боку обвинуваченої в ході якого обвинувачена своєю правою рукою взяла розкладний ніж та нанесла один удар в область черевної порожнини зліва (а.с. 201-203). Ці події відбувалися на кухні у будинку, вони обидва стояли, механізм нанесення удару ОСОБА_8 , потерпілий відтворив на статисті, заперечував нанесення ним ударів обвинуваченій.

Пояснення, надані під час проведення слідчого експерименту стосовно механізму заподіяння ОСОБА_9 поранення в область черевної порожнини та його локалізації, а також пояснення потерпілого ОСОБА_9 узгоджуються з висновками проведеної по справі судово-медичної експертизи № 172 від 10.11.2022 року ( а/с 205-207), за якою після обстеження потерпілого у нього виявлено проникаюче ножове поранення черевної порожнини зліва з пошкодженням тонкої кишки та брижі тонкої кишки, яке уторилося однократної дії колючо-ріжочого предмета, яким міг бути ніж, та могло виникнути в час, при обставинах на яких вказував потерпілий під час його допиту та проведення слідчого експерименту за його участю. Дане тілесне ушкодження відноситься до тяжкого тілесного за ознаками небезпечності для життя в момент їх заподіяння. З описової частини судової медичної експертизи встановлено, що раневой канал має напрямок зверху вниз, зліва направо в черевну порожнину. Утворення даних тілесних ушкоджень, при обставинах, на які вказує під час слідчого експерименту підозрювана ОСОБА_8 експертом визнано як маловірогідним.

Крім того, показання обвинуваченої щодо характеру спричинення їй потерпілим тілесних ушкоджень в момент конфлікту, а саме того, що він її стягував з ліжка та бив ногами і руками, спростовується висновком судово-медичного експерта №152 (а/с -80-81) , відповідно до якого виявлені у потерпілої синці на лівому плечі утворилися за 4-6 діб до проведення експертизи, тобто задовго до події. Заподіяння ОСОБА_8 потерпілим ударів в спину, за обставин на які вона посилається у своїх показах в суді та при проведенні слідчого експерименту також не підтверджується матеріалами провадження, висновками судово-медичної експертизи.

Інше тілесне ушкодження, виявлене в ході обстеження обвинуваченої, а саме синець на верхньому внутрішньому квадраті лівої молочної залози, який міг виникнути в межах часу інкримінованої події та за обставин, які вказує остання, на переконання колегії суддів об`єктивно не можна визнати виправданням для застосування ножового поранення потерпілому у життєво важливий орган та адекватним засобом відвернення нападу на нього у обстановці яка склалася.

Колегія суддів виходить з того, що з фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судом вбачається, що під час сварки, яка відбулася між потерпілим та обвинуваченою ОСОБА_8 остання не була обмежена у просторі і у часі для припинення конфлікту з потерпілим без застосування ножа.

На момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 хронічно-протікаючим душевним хвилюванням не хворіла, не перебувала остання й у стані тимчасового розладу психічної діяльності чи іншого психічного розладу, усвідомлювала значення своїх дій та могла ними керувати (а.с.183-185).

Всі наведені докази у сукупності, на думку колегії суддів, дають підстави вважати, що з боку потерпілого ОСОБА_9 10.10.2022 року не відбувалося такого суспільно небезпечного посягання на охоронювані законом права та інтереси обвинуваченої ОСОБА_8 , яке б за своїм змістом, небезпечності, тяжкості можливих наслідків могло б виправдовувати негайне відвернення такого посягання з боку ОСОБА_9 з застосуванням ножа та заподіяння потерпілому ножового поранення.

Апеляційні доводи захисту щодо невідповідності механізму спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, встановлених судом, фактичним обставинам справи, колегія суддів відкидає в силу наступного.

Потерпілий ОСОБА_9 послідовно надавав показання як під час досудового розслідування так і під час судового провадження про механізм спричинення йому тілесних ушкоджень обвинувачено, а також детально відтворював обставини його спричинення в ході слідчого експерименту. Такі показання повністю узгоджується із даними висновку судово-медичного експерта № 172 від 11 листопада 2022 року (а.с.205-207).

Суттєвих розбіжностей та неточностей між цими доказами колегія суддів не встановила. Сама обвинувачена в ході судового розгляду в суді першої інстанції не заперечувала, що вона нанесла потерпілому ножове поранення в область живота.

Крім того, наявність у потерпілого тілесного ушкодженні (ножового поранення) в області живота також підтверджується показами свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які спостерігали таке ушкодження у потерпілого одразу ж після події.

Апеляційні доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не надано оцінку висновку експерта №152 від 12.10.2022 року, відповідно до якого у обвинуваченої виявлені тілесні ушкодження є безпідставними, адже частина таких ушкоджень утворилася задовго до інкримінованої події, а інша (синець на верхнє-внутрішньому квадраті лівої молочної залози), не є виправданням для застосування ножового поранення потерпілому.

У підсумку колегія суддів вважає що дії обвинуваченої правильно кваліфіковані судом за ст. 121 ч.1 КК України як умисне спричинення тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент заподіяння.

В частині апеляційних вимог обвинуваченої про пом`якшення покарання колегія суддів виходить з наступного.

Аналізуючи вид та міру покарання, призначену обвинуваченій ОСОБА_8 колегія суддів виходить з положень, визначених в ст.50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання визначені в ст.65 КК України, за якою суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з рекомендацій, викладених в п.2,3 Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.03 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» відповідно до п. 1 ч. 1ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення повинно бути вмотивовано у вироку. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами сторони захисту про пом`якшення покарання колегія суддів також виходить з позиції ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права.

У справі Скоппола проти Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов проти Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Наведені правові тези Суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Покарання, призначене обвинуваченій ОСОБА_8 , на переконання колегії суддів, є законним та справедливим, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Таке покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.65 КК України, а тому підстав вважати призначене покарання надмірно суворим, про що зазначається у апеляційній скарзі обвинуваченої, не вбачається.

Призначаючи обвинуваченій покарання, місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_8 в силу ст.89 КК України раніше не судима, офіційно не працює, відомостей про легальні джерела доходу у обвинуваченої суду не надано, на обліку лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, зловживає алкоголем, вчинила умисний тяжкий злочин проти здоров`я особи, з якою перебуває у близьких відносинах, що обґрунтовано визнано обставиною обтяжуючою покарання згідно ст. 67 КК України. Обставин, пом`якшуючих покарання обвинуваченої судом не встановлено.

При цьому, колегія суддів враховує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а тому судом першої інстанції обґрунтовано зважено на те, що об`єктом посягання даного кримінального правопорушення є здоров`я іншої людини та наслідком вчинення якого є тяжке тілесне ушкодження небезпечне для життя в момент його заподіяння. Не знижує тяжкості й небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченої за наведених обставин, її характеристика у загальносоціальному плані.

На думку колегії суддів, наведені обвинуваченою в апеляційній скарзі обставини в обґрунтування доводів про пом`якшення покарання, не є підставою для прийняття іншого рішення в частині покарання, оскільки за своїм розміром суд призначив ОСОБА_8 покарання ближче до нижчої межі санкції статті 121 ч.1 КК України. Підстав для призначення обвинуваченій покарання з застосуванням положень ст. 69,75 КК України колегія суддів не вбачає і погоджується з висновками суду в цій частині, викладеними у вироку.

У підсумку колегія суддів вважає, що у виді позбавлення волі, призначене ОСОБА_8 відповідає вимогам ст.65 КК України, принципам індивідуалізації, доцільності, справедливості та визначеної у ст. 50 КК України мети покарання, є достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів.

Проаналізувавши апеляційні доводи захисту, колегія суддів вважає, що підстав, передбачених ст. 409 КПК України для скасування або зміни вироку суду вони не містять, під час апеляційного перегляду провадження таких підстав судом не встановлено.

Керуючись ст. 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 30 січня 2023 року ухвалений щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, що тримається під вартою в цей строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3