Справа № 137/346/23
Провадження №11-кп/801/942/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_10

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000189 від 22.02.2023,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Літинського районного суду Вінницької області від 30 червня 2023, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Удич Теплицького району Вінницької області, українця, громадянина України, непрацюючого, із середньою спеціальною освітою, одруженого, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 , , раніше не судимого,

-визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Літинського районного суду Вінницької області від 30.06.2023 ОСОБА_7 визнано винним, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням, з іспитовим строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_7 у, ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено запобіжний захід у виді домашнього арешту в певний період доби за адресою АДРЕСА_1 , з покладенням на нього наступних обов`язків, а саме: - заборонено залишати своє житло за адресою АДРЕСА_1 , в період доби з 20 год 00 хв до 06 год 00 хв наступного дня; - не залишати місце постійного проживання без дозволу суду; - прибувати на виклики до суду за першою вимогою; - не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; - здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.Арешт, накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.12.2018 р., скасовано.

Вирішено питання щодо скасування арешту накладеного слідчим суддею Вінницького міського суду Вінницької області 24.02.2023, а також питання щодо речових доказів та процесуальних витрат на користь держави Україна за проведення експертиз:

Судовим рішенням суду першої інстанції встановлено, що 22.02.2023 о 19 год 30 хв водійОСОБА_7 , керуючи технічно-справним автомобілем «MERCEDES SPRINTER», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою по вулиці Богдана Хмельницького в смт Літин Вінницького району Вінницької області, поруч з перехрестям із вул. Красною, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, маючи об`єктивну можливість виявити неповнолітнього пішохода ОСОБА_11 , який переходив проїзну частину дороги по горизонтальній дорожній розмітці справа наліво по напрямку руху автомобіля, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_11 , у зв`язку з чим допустив наїзд на вказаного пішохода.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 від отриманих травм помер у автомобілі швидкої медичної допомоги.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 23.03.2023 №162 у ОСОБА_11 виявлено сполучну травму тіла: закриту черепно-мозкову травму (множинні синці та садна на голові, крововилив в м`які покрови голови відповідно тім`яно-скроневій ділянці зліва, масивну субарахноїдальний крововилив); закриту тупу травму грудної клітки (переломи ребер зліва, гемоторакс зліва 400 мл., забій лівої легені); множинні синці та садна кінцівок, закритий перелом лівої стегнової кістки.

Сполучна травма тіла має прижиттєве походження, виникла від дії тупого твердого предмета (предметів) та належить до тяжких тілесних ушкоджень, оскільки в своєму перебігу викликала загрозливі для життя явища (травматичний шок).

Смерть ОСОБА_11 настала від сполучної травми тіла, що ускладнилась травматичним шоком.

Відповідно до висновку експертизи технічного стану ТЗ від 07.03.2023 № СЕ-19/102-23/3846-ІТ рульове керування та гальмівна система автомобіля «MERCEDES SPRINTER», д.н.з. НОМЕР_1 на момент події ДТП перебувало у технічно-справному стані.

Відповідно до висновку судової авто технічної транспортно-трасологічної експертизи від 01.03.2023 № СЕ-19/102-23/4077-ІТ в даній дорожній ситуації наїзд на пішохода ОСОБА_11 автомобілем «MERCEDES SPRINTER», д.н.з. НОМЕР_1 , відбувся на вул. Богдана Хмельницького, що в смт. Літин Вінницького району в межах лівої смуги руху в напрямку до м. Вінниця на відстані не менше ніж 5.3 м перед початком осипу скла.

Швидкість руху автомобіля «MERCEDES SPRINTER», д.н.з. к НОМЕР_1 , яка відповідає довжині видимих зафіксованих слідів гальмування коліс, визначається рівною близько 50,7-53,0 км/год.

В ситуації, яка склалася, водій автомобіля «MERCEDES SPRINTER», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування з зупинкою автомобіля до смуги руху пішохода, тобто шляхом виконання вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху.

В заданій дорожній обстановці, в діях водія автомобіля «MERCEDES SPRINTER», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимогам п. п. 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху, при чому невідповідність вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, водій ОСОБА_7 за вищевикладених обставин порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (зі змінами та доповненнями), згідно з якими:

-п. 18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення ОСОБА_7 вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху перебуває у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками настанням смерті ОСОБА_11 .

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи правильність кваліфікації вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у його вчиненні, вважає вирок Літинського районного суду Вінницької області від 30.06.2023 незаконним та підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, ст. ст. 413, 414, п.3 ч.1 ст.438 КПК України.

Просить вирок Літинського районного суду Вінницької області від 30.06.2023 щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати в частині призначеного покарання та постановити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання без застосування ст. 75 КК України у виді трьох років шести місяців позбавлення волі. Початок строку відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання. В решті вирок залишити без змін.

В доводах апеляційної скарги посилається на те, що призначене ОСОБА_7 покарання є надмірно м`яким, несправедливим і таким, що суперечить загальним принципам призначення покарання. Сторона обвинувачення вважає, що суд прийшов до хибного висновку, що кримінальне правопорушення ОСОБА_7 вчинено за умов, які не залежали від волі обвинуваченого, зокрема масове відключення електроенергії у зв`язку військовими діями та повномасштабним вторгненням, а також темний одяг дитини, відсутність світловідбивачів.

Так, як вбачається із показань наданих в суді першої інстанції обвинувачений достеменно знав про розташування нерегульованого пішохідного переходу та допускав той факт, що на ньому можуть знаходитися пішоходи. Проте, він навіть не намагався зменшити швидкість автомобіля перед пішохідним переходом та рухався з перевищенням допустимої швидкості. Також ОСОБА_7 у суді показав, що навіть не зрозумів, що вчинив наїзд на дитину, про цей факт йому повідомив свідок ОСОБА_12 .

Також ОСОБА_7 підтвердив, що автомобіль свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом на зустрічній смузі руху, щоб пропустити пішохода. У суді першої інстанції ОСОБА_7 визнав вину лише у тому, що через його дії загинула дитина, але не порушення ним Правил дорожнього руху внаслідок яких сталася дорожньо-транспортна пригода.

Разом з цим, сторона обвинувачення вважає, що відшкодування обвинуваченим матеріальної та моральної шкоди істотно не знижує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а лише свідчить про компенсацію потерпілому завданих вчиненим ним суспільно небезпечним діянням збитків. Судом при призначенні основного покарання не було враховано, що ОСОБА_7 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ст. 124, ч. 1 ст. 130 КК України, тобто у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Зазначена обставина врахована лише при призначенні додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Інші учасники кримінального провадження судове рішення не оскаржували.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримала та наполягала на її задоволенні, посилаючись на викладені у скарзі доводи.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_14 просили залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 без змін.

Представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 просив залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 без змін, так як шкоду обвинувачений потерпілому відшкодував і претензій він до нього не має, а тому представник підтримує позицію потерпілого і вважає, що достатнім покаранням для ОСОБА_7 буде покарання визначене судом першої інстанції.

Мотиви суду

Заслухавши доповідь судді, виступи учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги прокурора, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, вірно кваліфікував дії обвинуваченого і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Даний висновок суду в апеляційній скарзі не заперечується, а тому перевірці в апеляційній інстанції не підлягає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення значенні у ст.414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що уст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1ст. 65 КК України поняття особа винного.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У постанові Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у п. 20 та п. 21 зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Згідно із ст.75 КК України передбачено звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

При цьому рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Зазначених вимог закону при призначенні покарання судом першої інстанції дотримано не було.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.409 КПК України, підставою для скасування вироку суду першої інстанції при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно із п.2 ч.1 ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про його особу, що він є раніше не судимим та вперше притягується до кримінальної відповідальності, компрометуючі матеріали за місцем проживання відсутні, позитивну характеристику за місцем попередньої роботи, на обліку в лікаря - психіатра та лікаря - нарколога не перебуває, на момент вчинення кримінального правопорушення був тверезий, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, і не має іншого джерела доходу, його поведінку та ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, яке побудоване на критичній оцінці своєї протиправної поведінки, і готовності нести кримінальну та матеріальну відповідальність за скоєне.

Також судом першої інстанції було враховано обставини, що пом`якшують покарання останнього, - повне визнання винуватості, щире каяття, добровільне відшкодування майнової шкоди, завданої злочином потерпілому, відсутність обставин, що обтяжують покарання, думку потерпілого, який не має претензій до обвинуваченого, умови вчинення кримінального правопорушення, які не залежали від волі ОСОБА_7 та на які він не міг вплинути, зокрема масове відключення електроенергії у зв`язку із військовими діями та повномасштабним вторгненням, а також темний одяг у дитини, відсутність світловідбивачів.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає вимогам ст. ст.65, 75 КК України.

Апеляційний суд вважає спроможними доводи апеляційної скарги прокурора, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку, що кримінальне правопорушення ОСОБА_7 вчинено за умов, які не залежали від волі обвинуваченого, зокрема масове відключення електроенергії у зв`язку із військовими діями та повномасштабним вторгненням, а також темний одяг у дитини, відсутність світловідбивачів. Так, як в наданому експертом висновку судової авто технічної транспортно-трасологічної експертизи від 01.03.2023 № СЕ-19/102-23/4077-ІТ вказано, що в ситуації, яка склалася, водій автомобіля «MERCEDES SPRINTER», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування з зупинкою автомобіля до смуги руху пішохода, тобто шляхом виконання вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху.

Також у своїх показах наданих в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вказав, що він їхав уздовж дороги, знаючи, що там є пішохідний перехід. Швидкість, з якою він рухався, була в межах дозволеної біля 50 км/год. На під`їзді до пішохідного переходу він не зменшував швидкість, просто продовжував рухатись без змін. Сам пішохідний перехід був видимий, але хлопця він не помітив. Він їхав у потоці інших автомобілів і бачив зустрічні машини. Одна з них зупинилась, а водій цього автомобіля, вже після ДТП, також заявив, що побачив пішохода на відстані 5 метрів. В той момент дорога не була освітлена, і в цей пізній час було дуже темно. ОСОБА_11 був одягнутий у чорне, без будь-яких світловідбиваючих елементів на одязі. Він не пам`ятає самого моменту зіткнення, не помітив його удару і не розумів, що зіткнувся з людиною.

Звільняючи ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції належним чином не мотивував своє рішення та фактично не врахував ступінь тяжкості злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, його наслідки, що недотримання ним правил безпеки дорожнього руху призвело до наїзду на неповнолітню дитину 2007 року народження, внаслідок чого потерпілому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до смерті дитини, дані про особу ОСОБА_7 , який відповідно до інтегрованої інформаційно-пошукової системи ОВС України «АРМОР» раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, в тому числі двічі за ч.1 ст.130 КУпАП востаннє 05.04.2022, за ст.124 КУпАП, ч.1 ст.122 КУпАП - 17.12.2022, 12.08.2022, 17.09.2022, 27.09.2022, що свідчить про систематичне порушення ним правил дорожнього руху та його протиправну поведінку на момент вчинення злочину, а тому схильність до порушення встановлених правил безпеки дорожнього руху призвело до вчинення ним злочину з тяжкими наслідками, і це жодним чином не свідчить про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, на що суд першої інстанції належним чином не звернув уваги та вибірково оцінив дані про особу обвинуваченого.

Відшкодування обвинуваченим матеріальної та моральної шкоди потерпілому істотно не знижує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення відносно неповнолітнього, а лише свідчить про компенсацію потерпілому завданих вчиненим суспільно небезпечним діянням збитків.

Колегія суддів вважає, що дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , характер і ступінь суспільної небезпеки цього злочину, його наслідки, свідчать про суспільну небезпеку його особи та неможливість виправлення обвинуваченого без відбування реального покарання, так як у даному випадку звільнення особи від відбування покарання з випробуванням не може застосовуватися до водія зі стійкою девіантною поведінкою стосовно порушення ПДР України.

Окрім цього судом першої інстанції не враховано в повній мірі і висновок органу пробації, згідно якого визначено середню ймовірність вчинення ОСОБА_7 повторного правопорушення, що також свідчить про призначення обвинуваченому покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Правилами дорожнього руху України регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватись усі його учасники, оскільки мотоцикл є джерелом підвищеної небезпеки, через це уникнення обвинуваченим справедливого покарання негативно вплине й на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності суворо дотримуватись Правил дорожнього руху.

Саме через вибіркову безкарність водіїв, які порушують Правила дорожнього руху, смертність та травматизм на дорогах України залишаються невиправдано високими, а відповідально ставляться до додержання вказаних Правил вкрай мала частина водіїв.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що суд безпідставно визнав обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, зокрема, щире каяття та добровільне відшкодування майнової шкоди, завданої злочином, оскільки такий висновок суду ґрунтується на матеріалах провадження, з яких випливає, що під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винним у вчиненні злочину, не оспорював фактичні обставини кримінального провадження, допомагав суду в з`ясуванні обставин, що мають значення для повного його розкриття, добровільно відшкодував майнову шкоду потерпілому. Більш того обставини, що пом`якшують покарання, - визнання вини, щире каяття, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, зазначені в обвинувальному акті, з якими погодився прокурор, що його затвердив, і ці обставини ніким не оспорювалися під час судового розгляду.

Отже, рішення суду про звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України не можна визнати законним та обґрунтованим.

Відповідно до вимог статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму ВСУ № 7, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 апеляційний суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України та бере до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Ураховуючи наведені вище дані та обставини в їх сукупності, межі апеляційних вимог прокурора, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуттям, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк, визначений судом першої інстанції, який за тривалістю є наближеним до мінімальної межі.

Саме таке покарання на переконання апеляційного суду буде законним, справедливим та сприятиме його меті, тобто буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Таким чином неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості відповідно до ст. ст. 409, 413, 414 КПК України є підставами для скасування вироку в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Колегія суддів апеляційного суду при цьому також враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420, 424, 426, 532, 615 КПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Літинського районного суду Вінницької області від 30.06.2023 щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України в частині призначення покарання скасувати та постановити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4