Дата документу 27.07.2023 Справа № 310/2578/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/367/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №310/2578/17Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.343 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 січня 2022 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Бердянськ Запорізької області, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.343 КК України та виправдано за недоведеністю в його діях складу даного кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИЛА

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

20 жовтня 2015 року приблизно о 07 годині начальник лінійного пункту в порту «Бердянськ» ОСОБА_8 та його підлеглі працівники ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , будучи одягнуті в камуфльований одяг не встановленого для співробітників органів МВС України зразка, на власному автомобілі ОСОБА_9 . ВАЗ-2121 «Нива» прибули на територію Приазовського Національного природного парку - на шпиль Бердянської коси (Великий Дзензик), який знаходиться наприкінці вул.Макарова у м.Бердянську Запорізької області, тобто за межі території свого обслуговування, де на узбережжі Азовського моря підійшли до ОСОБА_11 , який перебував на території парку, тобто на своєму робочому місці, з яким поруч знаходився місцевий житель ОСОБА_12 . Після чого на тому ж місці ОСОБА_8 здійснив втручання в діяльність інспектора з охорони природно-заповідного фонду 1 категорії Бердянського природоохоронного науково-дослідного відділення ОСОБА_11 як працівника правоохоронного органу з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків, вчинене службовою особою з використанням свого службового становища.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_8 прокурором були кваліфіковані за ч.2 ст.343 КК, як втручання в діяльність працівника правоохоронного органу з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків, вчинене службовою особою з використанням свого службового становища.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.343 КК України та виправдано за недоведеністю в його діях складу даного кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.343 КК та призначити йому покарання у виді позбавлення права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 2 роки та звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Свої вимоги мотивував тим, що суд у вироку виклав висновки, які містять істотні суперечності та не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Так, суд не взяв до уваги наказ УМВС України в Запорізькій області №475 від 18.11.1999 року «Про закріплення території та об`єктів обслуговування за лінійним постом поліції в морському порту «Бердянськ». Також суд не взяв до уваги накази МВС України №120 від 08.02.2013 року та ГУМВС України в Запорізькій області №323 від 25.02.2013 року, відповідно до яких лінійний пункт міліції в порту «Бердянськ» станом на 20.10.2015 року був самостійним структурним підрозділом ГУМВС в Запорізькій області. У зв`язку з чим судом першої інстанції не надано оцінку тому факту, що обвинувачений нібито виконував доручення слідчого в порядку ст.40 КПК. Залишено судом поза увагою і Журнал обліку вихідних та внутрішніх документів Бердянського МВ ГУМВС, де відсутня дата отримання та підпис про отримання даного доручення обвинуваченим. Не звернув суд уваги і не надав оцінки тому, що в дорученні слідчий від 18.10.2015 року доручає виконання доручення оперативному підрозділу Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізькій області, тоді як лінійний пункт міліції в порту «Бердянськ» був самостійним структурним підрозділом та підпорядкований ГУМВС України в Запорізькій області. Крім того, суд не звернув уваги на те, що покази обвинуваченого та свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_13 в частині отримання ними інформації про знаходження нібито викраденого човна в Азовському морі зранку 20.10.2015 року є різними. Під час допиту обвинуваченого, потерпілого та свідків було з`ясовано, що обвинувачений без участі слідчого за власною ініціативою та з невідомих мотивів забрав у потерпілого акт, який він складав під час виконання своїх службових обов`язків, хоча відповідно до ч.2 ст.41 КПК співробітники оперативних підрозділів не мають права здійснювати процесуальні дії. Зазначені обставини підтвердив і свідок ОСОБА_14 . Відтак суд не прийняв до уваги, що обвинувачений діяв всупереч вимогам Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» та ст.ст.40, 41, 216 КПК. Крім того, суд прийняв до уваги доводи обвинуваченого про те, що вони мали право знаходитись на території Приазовського національного парку, оскільки це є і її територією. Однак такі доводи спростовано постановою КМУ №1207 від 07.10.2009 року. Також суд прийняв до уваги відповідь начальника Бердянського прикордонного загону щодо протиправних дій потерпілого на вихід у море. Разом з тим, прикордонний загін та його відділи адміністративний протокол щодо ОСОБА_11 за незаконний вихід у море не складав та будь-яких заходів не приймав. Окрім того, вказаний лист не підтверджує факту протиправних дій та не спростовує факт не виконання потерпілим своїх посадових обов`язків, як інспектора Приазовського національного парку. Також суд критично поставився до показів свідків сторони обвинувачення, та надав перевагу показам свідків сторони захисту, внаслідок чого прийшов до припущення про зайняття потерпілим ОСОБА_11 та свідком у цьому провадженні ОСОБА_12 незаконним виловом риби. При цьому під час ухвалення у даній справі вироку від 11.12.2018 року судом було досліджено матеріали кримінального провадження за ч.1 ст.249, ч.2 ст.345 КК щодо неправомірних дій ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , у тому числі відносно ОСОБА_8 , та за результатами розслідування якого 25.12.2015 року прийнято постанову про закриття цього провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК, яка до цього часу ніким не скасована та є чинною. Ухвалюючи вирок, суд надав однобічну та необ`єктивну оцінку доказам, а саме показам потерпілого та свідка ОСОБА_12 і викрививши їх покази дійшов до хибного висновку про те, що факт вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_8 , не доведено. В порушення вимог ч.1 ст.94 КПК суд прийняв достовірними показання обвинуваченого та доводи захисту, не перевіривши їх достовірність будь-якими іншими доказами.

Крім того, прокурор просив під час апеляційного розгляду безпосередньо допитати потерпілого ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_12 та обвинуваченого, а також дослідити докази, які зазначені в апеляційній скарзі.

За матеріалами кримінального провадження потерпілий ОСОБА_11 проживає у м.Бердянськ, тобто на тимчасово окупованій території, куди доставка поштових відправлень є неможливою. А тому з метою дотримання такої загальної засади кримінального провадження як доступ до правосуддя (ст.21 КПК), відповідно до якої кожному гарантується право на вирішення справи в розумні строки, потерпілого ОСОБА_11 було повідомлено про дату, час і місце апеляційного розгляду шляхом публікації інформації про виклик в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - в газеті «Урядовий кур`єр», а також шляхом публікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті апеляційного суду.

Відтак з моменту опублікування оголошення про виклик в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду потерпілий ОСОБА_11 вважається належним чином ознайомленим з його змістом.

Під час апеляційного розгляду учасники провадження, в тому числі і прокурор, погодились із можливістю розгляду апеляційної скарги за наведених обставин.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно зі ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним ч.2 та 4 ст.17 КПК, що передбачають: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині визнати обвинуваченого винним.

При цьому, як передбачає ч.6 ст.22 КПК, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та обов`язків.

Отже, суд може ухвалити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

За змістом положень ст.92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. Вказаного у цьому кримінальному провадженні прокурором зроблено не було.

Так, у цьому кримінальному провадженні орган досудового розслідування встановив, що ОСОБА_8 , будучи службовою особою, з використанням свого службового становища здійснив втручання в діяльність інспектора з охорони природно-заповідного фонду 1 категорії Бердянського природоохоронного науково-дослідного відділення ОСОБА_11 як працівника правоохоронного органу з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків, на підставі чого пред`явив йому обвинувачення за ч.2 ст.343 КК.

Разом з тим, згідно зі ст.2 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом. Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі об`єктивних та суб`єктивних ознак, які визначають вчинене суспільно небезпечне діяння, як кримінальне правопорушення. Елементами складу кримінального правопорушення є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона.

Відповідно до ст.343 КК під втручанням слід розуміти конкретні дії, спрямовані на перешкоду у виконанні працівниками правоохоронних органів службових обов`язків або на досягнення прийняття неправомірного рішення. Вплив може проявлятися в умовлянні, шантажуванні потерпілого, погрозі відмовити у наданні законних благ, а також у будь-якій іншій формі.

Відповідно злочин вважається закінченим з моменту втручання в діяльність працівника правоохоронного органу, незалежно від того, чи призвело це до прийняття ним незаконного рішення, чи перешкодило виконанню своїх обов`язків.

Із суб`єктивної сторони даний злочин характеризується прямим умислом та метою - перешкодити виконанню потерпілим службових обов`язків або добитися прийняття незаконних рішень. Особа, що його вчиняє, усвідомлює неправомірність і суспільну небезпечність впливу на працівника правоохоронного органу і бажає втрутитись у його діяльність з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків або добитися прийняття незаконних рішень.

Відтак, з огляду на положення даного кримінального закону сторона обвинувачення, інкримінуючи обвинуваченому ОСОБА_8 вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.343 КК, мала би довести, що потерпілий ОСОБА_11 під час виявлення його обвинуваченим на місці події дійсно виконував свої службові обов`язки, те, що обвинувачений перешкоджав саме законній діяльності ОСОБА_11 , пов`язаній з виконанням правоохоронних функцій, а також те, що обвинувачений бажав перешкодити виконанню ОСОБА_11 саме службових обов`язків.

Разом із тим, із показів обвинуваченого ОСОБА_8 , а також свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_9 судом було встановлено, що обвинувачений на місці події виявив двох чоловіків, якими виявилися ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які витягували на автомобілі УАЗ човен без номерів, в якому були риба та сітки. При цьому будь-яких документів зазначені особи не надали. На запитання про те, що вони тут роблять, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 повідомили, що вони тут ловлять рибу для себе і що їм потрібного годувати сім`ї. Одночасно ОСОБА_11 та ОСОБА_12 намагалися домовитись із ОСОБА_8 на місці, щоб їх відпустили. І лише після відмови ОСОБА_8 це зробити ОСОБА_11 з автомобіля взяв аркуш бланку і почав складати акт вилучення безхазяйного майна та показав своє службове посвідчення.

Зазначені покази обвинуваченого та свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_9 були в повному обсязі об`єктивно підтверджені дослідженим в судовому засіданні відеозаписом з оптичного диска, на якому містяться відеозаписи з камер мобільних телефонів обвинуваченого та свідків.

Відтак, у разі виконання ОСОБА_11 своїх службових обов`язків на місці події, останній не повідомляв би про те, що він ловив тут рибу лише для себе, щоб прогодувати свою родину. В іншому разі він мав би одразу показати своє посвідчення та повідомити, що він є інспектором з охорони природно-заповідного фонду і складає акт про виявлення у морі безхазяйних знарядь незаконного рибного промислу та виловленої риби. Натомість потерпілий розпочав складати відповідний акт та показав своє посвідчення лише після того, як обвинувачений повідомив про наявність в їх з ОСОБА_12 діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.249 КК та розмова про те, щоби «домовитися» не вдається.

Зазначені дії ОСОБА_11 обґрунтовано були розцінені судом першої інстанції як такі, що свідчать про намагання потерпілого замаскувати дійсні обставини події, а саме приховати ОСОБА_11 свою протиправну діяльність. Адже з од самого початку виявлення ОСОБА_15 та ОСОБА_12 вони не заперечували факт їх протизаконної діяльності та не бажали офіційного документування виявленого обвинуваченим факту.

Відтак на глибоке переконання апеляційного суду дії потерпілого ОСОБА_11 не були пов`язані з виконанням ним своїх службових обов`язків та правоохоронних функцій, тоді як відповідальність за ст.343 КК настає за втручання лише в законну діяльність працівника правоохоронного органу.

Встановлені у цьому кримінальному провадженні фактичні обставини свідчать про те, що у обвинуваченого ОСОБА_8 були відсутні підстави вважати, що ОСОБА_11 на місці його виявлення виконує свої службові обов`язки, що виключає наявність в діях обвинуваченого прямого умислу та усвідомлення ним суспільної небезпечності впливу на ОСОБА_11 , а також бажання перешкодити виконанню потерпілим саме службових обов`язків.

На підставі наведеного колегія суддів погоджується з належно вмотивованими висновками суду про те, що сторона обвинувачення не довела наявності в діях ОСОБА_8 складу передбаченого ч.2 ст.343 КК кримінального правопорушення.

Отже, виходячи з таких засад кримінального провадження, як: забезпечення доведеності вини (ст.17 КПК), безпосередність дослідження показань, речей та документів (ст.23 КПК), розумність строків (ст.28 КПК) зобов`язання сторони обвинувачення довести винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (статті 91, 92 КПК), міськрайонний суд обґрунтовано визнав ОСОБА_8 невинуватим у вищевказаному обвинуваченні і виправдав.

В своїй апеляційній скарзі прокурор наполягав на тому, що суд першої інстанції не взяв до уваги наказ УМВС України в Запорізькій області №475 від 18.11.1999 року «Про закріплення території та об`єктів обслуговування за лінійним постом поліції в морському порту «Бердянськ», накази МВС України №120 від 08.02.2013 року та ГУМВС України в Запорізькій області №323 від 25.02.2013 року, Журнал обліку вихідних та внутрішніх документів Бердянського МВ ГУМВС та інші відомості.

Тим самим, на переконання прокурора, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що обвинувачений ОСОБА_8 діяв всупереч вимогам Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», вимог ст.ст.40, 41 КПК, а також ст.216 КПК щодо підслідності кримінальних проваджень при затриманні працівника правоохоронного органу.

Проте прокурор не зазначив, яким чином зазначені обставини підтверджують висунуте ОСОБА_8 обвинувачення. Адже ОСОБА_8 у даному кримінальному провадженні не пред`явлено обвинувачення у перевищенні влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу (ст.365 КК), а пред`явлено обвинувачення у втручанні в діяльність працівника правоохоронного органу, для доведення якого зазначені прокурором в цій частині обставини не мають істотного значення. А тому колегія суддів відхиляє наведені прокурором в цій частині доводи.

Більш того, будь-який громадянин України незалежно від його посади чи іншого статусу вправі вчиняти дії направлені на припинення кримінально-протиправної діяльності інших осіб. Тому незалежно від того виконував ОСОБА_8 під час зазначених подій свої посадові обов`язки чи ні, за наявності достатніх обґрунтованих підстав вважати, що ним було виявлено факти вчинення ОСОБА_11 протиправної діяльності, він мав право вчиняти дії на припинення такої діяльності.

Наявність нескасованої постанови про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_11 за ч.1 ст.249, ч.2 ст.345 КК, на що посилався прокурор в обґрунтування своїх доводів, за жодних обставин не впливає на правильність висновку суду першої інстанції про те, що під час виявлення ОСОБА_11 обвинуваченим ОСОБА_8 дії потерпілого ОСОБА_11 не були пов`язані з виконанням ним своїх службових обов`язків та правоохоронних функцій. Не спростовує цього висновку і та обставина, що відносно потерпілого ОСОБА_11 не складався адміністративний протокол за незаконний вихід у море. Адже ці обставини жодним чином не підтверджують того факту, що на момент виявлення обвинуваченим потерпілого останній знаходився там у зв`язку із виконанням своїх службових обов`язків.

Більш того, Наказом №42 від 15.10.2015 року в.о. директора «Приазовський національний природний парк» затверджено розподіл персонального закріплення території Приазовського НПП по обходах за працівниками природоохоронних науково-дослідних відділень. Згідно з таким розподілом за інспектором ОСОБА_11 закріплено обхід №3 Бердянського ПО НДВ в межах оголовку Бердянської коси з півостровом В.Дзензик - до вул. Літке. При цьому на відміну від інших обходів до відання ОСОБА_11 не входила прибережна частина та морська акваторія. (т.1 а.п. 164)

Відтак повноваження ОСОБА_11 з охорони Приазовського НПП не могли поширюватись на прибережну частину та морську акваторію, де він ніби, виконуючи свої посадові обов`язки, виявив і нібито вилучив незаконно встановлені сітки, які було виявлено в його човні ОСОБА_8 . За таких обставин ОСОБА_11 з огляду на виключну «сухопустність» ввіреної йому ділянки не мав жодних прав на вихід до морської акваторії тим більше на незареєстрованому човні із незареєстрованим мотором, а відтак не міг на зазначеній ділянці виконувати свої посадові обов`язки. Сукупність цих обставин додатково свідчить про те, що ОСОБА_8 апріорі не міг навмисно перешкоджати ОСОБА_11 у виконанні ним як працівником правоохоронного органу своїх службових обов`язків.

Не можуть вважатися обґрунтованими і доводи прокурора про те, що суд, визнавши покази обвинуваченого достовірними, не перевірив їх достовірність будь-якими іншими доказами. Адже з мотивувальної частини вироку вбачається, що покази обвинуваченого були оцінені судом у сукупності та взаємозв`язку з іншими наданими доказами. При цьому суд встановив, що покази обвинуваченого об`єктивно були підтверджені показами свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , а також відеозаписами з камер мобільних телефонів обвинуваченого та свідків.

Більш того, покази обвинуваченого і свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_9 стороною обвинувачення жодним чином не були спростовані.

Стверджуючи в апеляційній скарзі про те, що суд викривив у вироку зміст показів потерпілого та свідка ОСОБА_12 , прокурор не зазначив у скарзі в якій саме частині покази зазначених осіб були, на переконання прокурора, спотворені судом. Втім при перевірці вказаних доводів встановлено, що невідповідностей, які б вплинули чи могли вплинути на законність судового рішення не виявлено.

Усупереч доводам прокурора жодних істотних суперечностей у висновках суду першої інстанції колегією суддів не встановлено. Суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 85, 86, 94 КПК зробив ґрунтовний аналіз доказів та дійшов правомірного висновку про те, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, при цьому достатньо переконливо мотивував свої висновки про необхідність виправдання обвинуваченого на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК.

Отже доводи прокурора про неправильну оцінку доказів обвинувачення, зроблену судом, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження.

Підсумовуючи наведене колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі прокурора мотиви незгоди з судовим рішенням не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не містять переконливих доводів, які би дозволили колегії суддів дійти висновку, що оскаржуваний вирок був постановлений з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів його законність.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що в ході розгляду цього кримінального провадження районний суд не допустив істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК.

Що стосується клопотання прокурора про повторне дослідження доказів у провадженні, то колегія суддів зазначає, що незгода прокурора з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону або не повністю. Прокурор належним чином не обґрунтував своє клопотання та не довів наявність підстав для повторного дослідження доказів, як того вимагають положення ст.404 КПК. З огляду на що, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення відповідного клопотання.

Під час апеляційного розгляду прокурор не наполягала на повторному допиті потерпілого і інших свідків, оскільки вони всі залишились на тимчасово окупованій території і зв`язок з ним фактично відсутній. Забезпечити їх участь під час апеляційного розгляду є неможливим.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 січня 2022 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4