Справа № 203/4815/20
Провадження № 1-кп/0203/243/2023
У Х В А Л А

15 червня 2023 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3 ,

потерпілого - цивільного позивача- ОСОБА_4 ,

захисників обвинуваченого ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - цивільного відповідача ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001761 від 22.09.2020 року, №0000319 від 23.02.2022 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.398, ч.2 ст.28, ч.1 ст.399 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Кіровського районного суду м.Дніпропетровська знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч.2 ст.398, ч.2 ст.28, ч.1 ст.399 КК України.

В ході розгляду кримінального провадження захисником ОСОБА_7 було заявлено усне клопотання про визнання очевидно недопустимими докази, отримані на підставі ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.05.2022 року, оскільки слідчим суддею було надано слідчому ОСОБА_9 , прокурору ОСОБА_10 тимчасовий доступ до документів з можливістю вилучення на паперових носіях завірених копій документів, які містяться у кримінальному провадженні № 0001420 від 17.07.2020 року, а слідчим було вилучено оригінали документів.

Захисник ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_8 підтримали заявлене клопотання Крім того ОСОБА_5 вказала, що єдиним документом, який було вилучено слідчим на підставі ухвали слідчого судді в копії, є протокол огляду від 28.07.2020 року, однак він також є очевидно недопустимим доказом, оскільки копія не була належним чином засвідчена.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання захисника, оскільки вказані документи були зібрані в ході проведення досудового розслідування в порядку, визначеному КПК України. Вважав, що стороною захисту не наведено безперечних доводів того, що зазначені докази отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Вказав, що сторона обвинувачення має намір в подальшому заявити клопотання про допит в якості свідка слідчого, який здійснював тимчасовий доступ до документів, на підтвердження добровільного надання саме оригіналів документів особою, у володінні якої вони перебували.

Потерпілий в судовому засіданні підтримав доводи прокурора, просив відмовити у задоволенні вказаного клопотання, зазначивши про необхідність дослідження всіх доказів, що подані прокурором, оскільки вказані документи мають важливе значення для кримінального провадження.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, та ознайомившись з наявними матеріалами кримінального провадження, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Одними з основних засад кримінального судочинства є верховенство права, законність, рівність перед законом і судом (ст. 7 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2, 3 даної статті у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Відповідно до положень ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

В ч. 1 ст. 87 КПК України закріплено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Категорія "очевидна недопустимість доказів" є оціночною і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст.ст.86,87,89 КПК дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існує також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію "очевидна недопустимість доказу", слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року "Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України", де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Отже, для того, щоб вирішити у даному випадку питання про те, чи є недопустимими зазначені вище докази слід з`ясувати, чи мало місце порушення прав та свобод людини під час отримання останніх.

Так, даючи оцінку мотивуванню клопотання сторони захисту, суд не вбачає очевидної недопустимості доказів, отриманих на підставі ухвали слідчого судді Бабушкінского районного суду м.Дніпропетровська від 24.05.2022 року, а саме: протоколу огляду від 16.07.2020 року (а.с.29-38 т.8), постанови про визнання речовими доказами (а.с.39,43 т.8), квитанції (а.с 44 т.8), протоколу огляду від 28.07.2020 року (а.с.45-47 т.8), протоколу огляду від 29.07.2020 року (а.с. 48 т.8), висновку експерта (а.с54-83 т.8), протоколу огляду від 25.08.2020 року (а.с101-102 т.8), постанови про визнання речовими доказами (а.с103 т.8), висновків експерта (а.с106-111, 114-125 т.8), квитанції (а.с.126 т.8).

Зазначаючи про істотне порушення прав і свобод людини, сторона захисту посилається на порушення порядку отримання органом досудового розслідування вказаних доказів, оскільки слідчий суддя дозволив вилучити тільки завірені належним чином копії документів, які містяться у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч1.ст.194 КК України, яке перебувало в архіві СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області. Однак слідчий вилучив оригінали документів, які були покладені в основу обвинувачення, що було порушенням прав обвинуваченого.

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 40 КПК України, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

У частині 2 ст. 93 КПК України міститься широкий обсяг повноважень сторони обвинувачення, зокрема слідчого, щодо збирання доказів у кримінальному провадженні. Так, відповідно до положень зазначеної норми сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Відповідно до п. 3.10 ДСТУ 2732:2004 копія (документа) - це документ, що містить точне знакове відтворення змісту чи документної інформації іншого документа і в окремих випадках - деяких його зовнішніх ознак.

Таким чином, суд, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 93 КПК України, вважає, що слідчий, отримавши ухвалу слідчого судді про надання дозволу на тимчасовий доступ до документів з можливістю вилучення їх копій, при добровільному наданні оригіналів цих документів особою, у володінні якої перебували вказані документи, мав право отримати оригінали документів, що є рівноцінним і самостійним способом збирання доказів.

При цьому доводи сторони захисту щодо істотного порушення прав обвинуваченого в результаті отримання оригіналів документів замість копій, які є точним відтворенням оригіналу, є необґрунтованими.

Не приймаються й твердження сторони захисту щодо очевидної недопустимості копії протоколу огляду від 28.07.2020 року (а.с.45-47 т.8), оскільки її належним чином не засвідчено, оскільки оригінал цього документу знаходиться в матеріалах кримінального провадження (т.3 а.с.48-58) та його вже було досліджено судом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що стороною захисту не наведено безперечних доводів того, що зазначені в клопотанні докази отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Оскільки судом не встановлено очевидності недопустимості доказів на цій стадії судового провадження, то у суду відсутні підстави визнавати недопустимими та виключити з переліку доказів у кримінальному провадженні вищеперераховані докази, на які вказує сторона захисту у своєму клопотанні.

Керуючись ст.ст.84-90,93КПК України, суд-

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про визнання очевидно недопустимими докази, отримані на підставі ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.05.2022 року - відмовити.

Вирішити питання щодо допустимості зазначених доказів під час ухвалення остаточного судового рішення за результатами розгляду кримінального провадження.

Повний текст ухвали складено та оголошено 20 червня 2023 року о 17.00 годині.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1