Провадження № 1-кп/592/172/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судового засідання: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми кримінальне провадження № 0000265, відомості за яким 19.08.2020 року були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Улянівка Білопільського р-ну Сумської обл. , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , інспектора чергової частини управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Сумській області, який має вищу юридичну освіту (Сумська філія Харківського національного університету внутрішніх справ за спеціальністю Правознавство , диплом серії НОМЕР_1 ) , одруженого (з 11.08.2007 року перебуває в офіційно зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) , який має на утриманні малолітню дитину: дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, українця, раніше не судимого, військовозобов`язаного, РНКОПП НОМЕР_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_7 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

захисниці обвинуваченого: адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої: ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И В :

Органом досудового розслідування було встановлено, що відповідно до наказу № 74 о/с начальника ГУНП в Сумській області від 15.02.2018 року капітана поліції ОСОБА_4 було призначено на посаду інспектора чергової частини управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Сумській області. Сектором дізнання Сумського ВП ГУНП в Сумській області 16.08.2021 року було розпочате та проводиться дізнання у кримінальному провадженні № 0000203 за ч. 1 ст. 309 КК України за фактом вилучення у неповнолітнього ОСОБА_10 , 2003 року народження, особливо небезпечної психотропної речовини РVР. Матір ОСОБА_10 ОСОБА_9 , знаючи про те, що ОСОБА_4 , з яким вона знайома особисто, обіймає посаду в ГУНП в Сумській області, звернулася до нього за порадою, яким чином їй діяти у даному провадженні. Під час телефонної розмови із ОСОБА_9 25.08.2020 року близько 21 години 45 хвилин, знаходячись за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 , знаючи, що дізнавачем у даному провадженні була призначена судова експертиза, предметом дослідження якої є вилучена у ОСОБА_10 речовина, ОСОБА_4 спонукав ОСОБА_9 передати неправомірну вигоду в сумі 1000 доларів США (що згідно курсу НБУ на вказаний період склало 27394,20 грн. ) експерту Сумського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. При цьому ОСОБА_4 пояснив ОСОБА_11 про те, що у разі передачі неправомірної вигоди, експерт внесе до висновку судової експертизи завідомо недостовірні дані щодо виду або кількості психотропної речовини, тобто підбурював її до надання неправомірної вигоди службовій особі державної експертної установи. Відповідно до висновку судово-лінгвістичної (семантико-текстуальної експертизи мовлення) № 23177 від 12.10.2021 року у мовленні ОСОБА_4 , під час зазначеної телефонної розмови, є висловлення, виражені у формі непрямих спонукань, адресованих ОСОБА_9 , до надання нею вигоди (грошових коштів у іноземній валюті) судовому експертові, якщо той зможе надати висновок про те, що речовина, вилучена у ОСОБА_10 , за своєю якістю та вагою є недостатньою для притягнення останнього до кримінальної відповідальності. Під час телефонної розмови із ОСОБА_9 близько 21 год. 45 хв. 25.08.2020 ОСОБА_4 , знаходячись за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_3 , знаючи, що дізнавачем у даному провадженні призначена судова експертиза, предметом дослідження якої є вилучена у ОСОБА_10 речовина, спонукав ОСОБА_9 передати неправомірну вигоду у сумі 1000 доларів США (що згідно курсу НБУ на вказаний період склало 27394,2 грн. ) експерту Сумського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що своїми умисними діями, які виразилися у підбурюванні ОСОБА_9 до надання неправомірної вигоди експерту Сумського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України у розмірі 1000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 27394,2 грн. , вчинив тим самим злочин, передбачений ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, не визнав повністю, суду пояснив про те, що з пред`явленим об`ємом обвинувачення та кваліфікацією його дій він не погоджується, оскільки вважає, що воно не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду кримінального провадження, оскільки жодного кримінального правопорушення він не вчиняв. Він просив його виправдати.

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 пояснила суду про те, що ОСОБА_4 та інші співробітники поліції вимагали у неї 3000 доларів США за непритягнення її сина ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності нібито за вчинене ним кримінальне правопорушення, пов`язане із зберіганням наркотиків. Вона просила притягнути ОСОБА_4 до передбаченої законом кримінальної відповідальності та призначити несуворе покарання у відповідності до вимог КК України. Цивільний позов вона не пред`являла ані під час досудового розслідування, ані до початку судового розгляду. Діями ОСОБА_4 та інших співробітників поліції їй була заподіяна моральна шкода, розмір якої вона до цих пір не визначила (т. 1 а. п. 217-220, 223-226, 244, 248, т. 2 а. п. 61) .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив суду про те, що обвинувачений ОСОБА_4 є його племінником. Відносини в них неприязні, вони не спілкуються між собою. Також він пояснив суду про те, що очевидцем інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_4 кримінального правопорушення він не був. Крім того, він пояснив про те, що зі слів його колишньої співмешканки потерпілої ОСОБА_9 , вона знаходилася під прикриттям СБУ. Будь-яких відомостей на підтвердження вини обвинуваченого суду він не назвав (т. 1 а. п. 192-195) .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила суду про те, що очевидицею інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_4 кримінального правопорушення вона не була. Будь-яких відомостей на підтвердження вини обвинуваченого суду вона не назвала (т. 1 а. п. 206-210) .

Крім того, суд бере до уваги наступне.

Згідно реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000265 від 19.08.2020 року за ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 368 КК України під час досудового розслідування були проведені такі процесуальні дії: - допит свідка ОСОБА_9 19.08.2020 року з 16 години 07 хвилин до 16 години 40 хвилин; - допит свідка ОСОБА_4 20.01.2020 року (невірно зазначений або місяць або рік в даті допиту) з 09 години 59 хвилин до 11 години 20 хвилин; - допит свідка ОСОБА_9 21.08.2020 року з 16 години 30 хвилин до 17 години 10 хвилин; - допит свідка ОСОБА_12 08.02.2021 року з 12 години 30 хвилин до 13 години 23 хвилини; - допит свідка ОСОБА_14 09.02.2021 року з 14 години 47 хвилин до 15 години 00 хвилин; - допит свідка ОСОБА_15 09.02.2021 року з 14 години 35 хвилин до 14 години 44 хвилин; - допит свідка ОСОБА_16 09.02.2021 року з 14 години 00 хвилин до 14 години 14 хвилин; - допит свідка ОСОБА_17 09.02.2021 року з 14 години 18 хвилин до 14 години 35 хвилин; - допит свідка ОСОБА_13 12.02.2021 року з 14 години 00 хвилин до 14 години 18 хвилин (т. 1 а. п. 5) .

Незважаючи на це, під час судового розгляду стороною обвинувачення було ініційоване питання щодо допиту лише двох свідків обвинувачення: ОСОБА_12 , якому обвинувачений ОСОБА_4 приходиться племінником, та ОСОБА_13 , яка є завідувачкою сектору Сумського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (т. 1 а. п. 179, 192-195, 203, 206-210) .

Даючи оцінку показанням допитаних свідків обвинувачення, суд зазначає про те, що вони жодним чином не підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_4 в інкримінованому йому діянні.

Стороною обвинувачення в якості доказів винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, були надані наступні досліджені судом під час судового розгляду докази.

Заява про злочин від 19.08.2020 року не містить зазначення статті КК України, про кримінальну відповідальність за якою була попереджена ОСОБА_9 , яка власноруч виконала напис і підпис (т. 1 а. п. 77) .

Постанова про визначення слідчої групи від 20.08.2020 року не стосується кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки винесена в кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (т. 1 а. п. 78) .

Постанова про визначення слідчої групи від 09.03.2021 року не стосується кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки винесена в кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (т. 1 а. п. 79) .

Постанова про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 19.08.2020 року не стосується кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки винесена в кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (т. 1 а. п. 80) .

Постанова про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 09.03.2020 року не стосується кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки винесена в кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (т. 1 а. п. 81, 82) .

Постанова про виділення матеріалів досудового розслідування від 30.11.2020 року не стосується даного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки винесена в кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (т. 1 а. п. 83) .

Постанова про виділення матеріалів досудового розслідування від 23.12.2020 року не стосується даного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки винесена в кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (т. 1 а. п. 84) .

Постанова про виділення матеріалів досудового розслідування від 20.11.2020 року не стосується даного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки винесена в кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (т. 1 а. п. 85, 86) .

Супровідний лист від 08.02.2021 року не стосується даного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки був винесений в кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (т. 1 а. п. 87) .

Супровідний лист від 09.02.2021 року не стосується даного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки був винесений в кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (т. 1 а. п. 88) .

Ксерокопія супровідного листа від 23.09.2020 року не стосується даного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки був винесений в кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України (т. 1 а. п. 89) .

Ксерокопія супровідного листа від 23.09.2020 року не стосується даного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки був винесений в кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України (т. 1 а. п. 89) .

Ксерокопія витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17.08.2020 року не стосується даного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки стосується кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України (т. 1 а. п. 90) .

Ксерокопії відомостей з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16.08.2020 року, від 18.09.2020 року не стосуються даного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки стосуються кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України (т. 1 а. п. 91-96) .

Ксерокопія постанови про закриття кримінального провадження від 18.09.2020 року не стосується даного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки стосується кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України (т. 1 а. п. 97, 98) .

Ксерокопія постанови про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 23.09.2020 року не стосується даного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки стосується кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України (т. 1 а. п. 99, 100) .

Ксерокопія висновку експерта від 01.09.2020 року з ілюстративною таблицею не стосуються даного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки стосуються кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України (т. 1 а. п. 101-107) .

Запити від 08.02.2021 року не є доказами та не є процесуальними джерелами доказів, в розумінні ст. 84 КПК України (а. п. 108, 110) .

Супровідний лист від 10.02.2021 року не є доказом та не є процесуальним джерелом доказів, в розумінні ст. 84 КПК України (а. п. 111) .

Довідка про стан здоров`я обвинуваченого (т. 1 а. п. 109) , службова характеристика (т. 1 а. п. 112) , витяг з наказу від 28.01.2021 року (т. 1 а. п. 113) , ксерокопія паспорта обвинуваченого (т. 1 а. п. 114) , ксерокопія РНОКПП обвинуваченого (т. 1 а. п. 115) , ксерокопія послужного списку обвинуваченого (т. 1 а. п. 116-121) , ксерокопія довідки про стан здоров`я обвинуваченого (т. 1 а. п. 122) , ксерокопія трудової книжки обвинуваченого (т. 1 а. п. 123) , вимога про судимість обвинуваченого (т. 1 а. п. 124) , як докази, які стосуються відсутності судимостей у обвинуваченого, а також відомості щодо характеру або окремих рис характеру обвинуваченого є недопустимими на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, у відповідності до ч. 1 ст. 88 КПК України.

Клопотання про дозвіл на проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 20.08.2020 року не є доказом та не є процесуальним джерелом доказів, в розумінні ст. 84 КПК України (т. 1 а. п. 125-127) .

Копія ухвали слідчого судді Полтавського апеляційного суду від 20.08.2020 року, як рішення національного суду, яке набрало законної сили і нею не було встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не має преюдиціального значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів, що в повній мірі узгоджується та не суперечить положенням ч. 1 ст. 90 КПК України (т. 1 а. п. 128-130) .

Ксерокопія доручення на проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 20.08.2020 року не є доказом та не є процесуальним джерелом доказів, в розумінні ст. 84 КПК України (т. 1 а. п. 131, 132) .

Протокол про результати негласної слідчої (розшукової) дії, передбаченої ст. 263 КПК України, від 02.09.2020 року з додатком: з оптичним диском № 1/2398-т від 25.08.2020 року (т. 1 а. п. 133-144) .

Протокол про результати негласної слідчої (розшукової) дії, передбаченої ст. 263 КПК України, від 26.11.2020 року без додатку: без оптичного диску № 2612-т від 03.09.2020 року (т. 1 а. п. 145-149) .

Постанова про призначення судово-лінгвістичної експертизи від 08.09.2021 року не є доказом та не є процесуальним джерелом доказів, в розумінні ст. 84 КПК України (т. 1 а. п. 150, 151) .

Ксерокопія клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи мовлення № 23177 від 16.09.2021 року не є доказом та не є процесуальним джерелом доказів, в розумінні ст. 84 КПК України (т. 1 а. п. 152) .

Клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи мовлення № 23177 від 16.09.2021 року не є доказом та не є процесуальним джерелом доказів, в розумінні ст. 84 КПК України (т. 1 а. п. 153) .

Супровідний лист від 16.09.2021 року не є доказом та не є процесуальним джерелом доказів, в розумінні ст. 84 КПК України (т. 1 а. п. 154) .

Супровідний лист від 20.09.2021 року не є доказом та не є процесуальним джерелом доказів, в розумінні ст. 84 КПК України (т. 1 а. п. 155) .

Супровідний лист від 19.10.2021 року не є доказом та не є процесуальним джерелом доказів, в розумінні ст. 84 КПК України (т. 1 а. п. 156) .

Акт № 23177 попереднього розрахунку вартості виконання висновку експерта № 23177 від 16.09.2021 року не є доказом та не є процесуальним джерелом доказів, в розумінні ст. 84 КПК України (т. 1 а. п. 157) .

Заява потерпілої ОСОБА_9 від 20.10.2021 року не є доказом та не є процесуальним джерелом доказів, в розумінні ст. 84 КПК України (т. 1 а. п. 158) .

Протокол огляду інформації у мобільному телефоні з 2 фотознімками скріншотів екрану мобільного телефону від 20.10.2021 року (т. 1 а. п. 159-161) .

Відомості про офіційний курс долара до гривні станом на 25 серпня 2020 року не є доказом та не є процесуальним джерелом доказів, в розумінні ст. 84 КПК України (т. 1 а. п. 162) .

Висновок експерта № 23177 за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи мовлення за матеріалами кримінального провадження № 0000265 від 12.10.2021 року (т. 1 а. п. 163-169) .

Оптичний диск № 1/2612-т додаток до протоколу НСРД від 26.11.2020 року (т. 1 а. п. 170) .

Конверт без марок, без зазначення адрес не є доказом та не є процесуальним джерелом доказів, в розумінні ст. 84 КПК України (т. 1 а. п. 171) .

Протокол про результати негласної слідчої (розшукової) дії, передбаченої ст. 263 КПК України, від 26.09.2020 року з додатком: з оптичним диском № 1/2611-т від 03.09.2020 року (т. 2 а. п. 5-9) .

Скріншоти із зазначенням дати зміни чотирьох файлів, а саме: 30.09.2020 року з 17 години 29 хвилин до 17 години 32 хвилини, 0,до протоколу про результати негласної слідчої (розшукової) дії, передбаченої ст. 263 КПК України, від 26.09.2020 року з додатком: з оптичним диском № 1/2611-т від 03.09.2020 року (т. 2 а. п. 10, 11) .

Органом досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_4 інкриміноване вчинення умисних дій, які виразились в у підбурюванні ОСОБА_9 до надання неправомірної вигоди експерту Сумського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України у розмірі 1000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 27394,2 грн. , тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України.

Однак, суд вважає недоведеним поза межами розумного сумніву вчинення обвинуваченими цього кримінального правопорушення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Із змісту ст. 62 Конституції України, п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 17 КПК України вбачається, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у встановленому законом порядку, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Європейський суд з прав людини у справі Нечипорук і Йонкало проти України від 21.04.2011 року, заява № 42310/04, в п. 150 зазначив про те, що суд при оціненні доказів керується критерієм доведеності винуватості особи поза будь-яким розумними сумнівом і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою .

Так, п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до п. 2 ст. 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

А згідно з положеннями п. 3 ст. 6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Згідно ч. 2 ст. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, а згідно ч. 4 ст. 17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Що стосується нижчезазначених доказів, то суд дійшов наступного висновку.

Постанова про визначення слідчої групи від 20.08.2020 року (т. 1 а. п. 78) ; постанова про визначення слідчої групи від 09.03.2021 року (т. 1 а. п. 79) ; постанова про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 19.08.2020 року (т. 1 а. п. 80) ; постанова про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 09.03.2020 року (т. 1 а. п. 81, 82) ; постанова про виділення матеріалів досудового розслідування від 30.11.2020 року (т. 1 а. п. 83) ; постанова про виділення матеріалів досудового розслідування від 23.12.2020 року (т. 1 а. п. 84) ; постанова про виділення матеріалів досудового розслідування від 20.11.2020 року (т. 1 а. п. 85, 86) ; супровідний лист від 08.02.2021 року (т. 1 а. п. 87) ; супровідний лист від 09.02.2021 року (т. 1 а. п. 88) ; ксерокопія супровідного листа від 23.09.2020 року (т. 1 а. п. 89) ; ксерокопія супровідного листа від 23.09.2020 року (т. 1 а. п. 89) ; ксерокопія витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17.08.2020 року (т. 1 а. п. 90) ; ксерокопії відомостей з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16.08.2020 року, від 18.09.2020 року (т. 1 а. п. 91-96) ; ксерокопія постанови про закриття кримінального провадження від 18.09.2020 року (т. 1 а. п. 97, 98) ; ксерокопія постанови про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 23.09.2020 року (т. 1 а. п. 99, 100) ; ксерокопія висновку експерта від 01.09.2020 року з ілюстративною таблицею (т. 1 а. п. 101-107) , на думку суду, взагалі не стосуються даного кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України.

Що стосується висновку висновку експерта № 23177 за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи мовлення за матеріалами кримінального провадження № 0000265 від 12.10.2021 року (т. 1 а. п. 163-169) , то суд дійшов наступного висновку.

Зразки голосу, які були надані для проведення експертного дослідження, на думку суду, самі по собі містять відомості про обставини, що входять до предмета доказування у кримінальному провадженні, а тому вони безумовно мають доказове значення. Отже, інформація, яка 25.08.2020 року була знята з транспортних телекомунікаційних мереж, на підставі ухвали слідчого судді Полтавського апеляційного суду, яка в подальшому була предметом експертного дослідження голосу ОСОБА_4 , який на той час перебував в статусі свідка, оскільки про підозру йому було повідомлено лише 26.10.2021 року, тобто якого в подальшому було визнано підозрюваним, яка була використана органом досудового розслідування як зразок голосу для проведення експертного дослідження, порушує приписи п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України, а тому така інформація є недопустимим доказом.

До того ж, суд бере до уваги ту обставину, що стороною обвинувачення не було надано суду витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000265 від 19.08.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, що ставить під сумнів законність усіх без винятку доказів, здобутих під час досудового розслідування за результатами проведених слідчих, негласних слідчих (розшукових) дій (т. 1 а. п. 75, 76, т. 2 а. п. 4) .

Із змісту п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України вбачається, що недопустимими є також докази, що були отримані, зокрема, з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Істотність порушення прав і свобод людини є оцінним поняттям, прямого вичерпного визначення якого не дано в КПК України та іншому законодавстві. Тому, оскільки згідно ст. 21 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, то під істотним порушенням прав і свобод людини, зазначеним у ч. 1 ст. 87 КПК України як підстави для визнання доказів недопустимими, слід розуміти вчинення будь-якими особами дій, прямо чи непрямо спрямованих на отримання доказів, які: 1) унеможливлюють користування іншими особами правами і свободами, наданими людині Конституцією та законами; 2) явно обмежують їх у цьому; 3) суттєво ускладнюють користування відповідними правами та свободами. Хоча відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення тільки тих прав та свобод людини, які гарантовані, зокрема, Конституцією України та законами України, слід мати на увазі, що згідно ч. 1 ст. 22 Конституції України права та свободи людини і громадянина, закріплені цією Консституцією України не є вичерпними. Тому недопустимими слід визнавати і ті докази, які отримані з порушенням прав і свобод людини і громадянина, прямо не передбачених Конституцією України, оскільки Конституція України гарантує і ті права і свободи, які прямо не передбачені нею. Згідно ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є також докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Під договорами слід розуміти не лише власне договори, але й угоди, конвенції, пакти тощо. Серед ратифікованих Україною міжнародних договорів стосовно прав і свобод людини слід, насамперед, зазначити Міжнародний пакт ООН про громадянські і політичні права від 16.12.1966 року (ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973 року) , Декларацію прав людини ООН від 10.12.1948 року, а також Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Законом України від 17.07.1997 року) . Оскільки згідно ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є також докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, то при визначення того, чи є інформація такою, що здобута внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, слід виходити насамперед з рішення Конституційного Суду України від 20.10.2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положенням ч. 3 ст. 62 Конституції України, відповідно до якого, зокрема, обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України Про оперативно-розшукову діяльність , особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v012p710-11#Text) . Крім того, згідно ст. 1 Закону України Про інформацію інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Також згідно з ч. 2 ст. 11 цього Закону, не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2657-12#Text) . Оскільки доказами згідно ст. 84 КПК України є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, то можна дійти висновку, що під доказами, здобутими завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, слід розуміти фактичні дані, отримані на підставі відомостей та/або даних, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, і здобутих внаслідок цілеспрямованої діяльності спеціально не уповноваженими на це особами, або хоча й уповноваженими особами, проте не передбаченими законом засобами або шляхами, без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 87 КПК України обов`язковою умовою для визнання доказу недопустимим є причинно-наслідковий зв`язок між порушенням прав і свобод людини та отриманням відповідних доказів. До суттєвих умов попереднього дозволу суду, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України, належать, наприклад, встановлені ст. 235 КПК одноразовість проникнення до житла чи іншого володіння особи, термін дії відповідної ухвали суду (до 1 місяця) тощо. Також відповідно до п. 11 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ Про деякі питання здійснення слідчим суддею суду першої інстанції судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження № 223-558/0/4-13 від 05.04.2013 року, сплив строку дії ухвали про застосування заходу забезпечення кримінального провадження свідчить про припинення Цього заходу забезпечення та поновлення прав і свобод особи, щодо якої він застосовувався або інтересів якої стосувався, отже, у випадку отримання доказів шляхом застосування заходів забезпечення кримінального провадження у разі спливу строку дії відповідної ухвали (на тимчасовий доступ до речей і документів тощо) такі докази мають бути визнані недопустимими (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v0558740-13#Text) . Тому під суттєвими умовами попереднього дозволу суду, зазначеними у п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України, слід розуміти обмеження щодо відповідних дій прокурора й органів досудового розслідування, інших осіб, які встановлені відповідною ухвалою (постановою) суду. Хоча зазначеними в п. п. 2, 3 ч. 2 ст. 87 КПК підставами для визнання доказу недопустимим є вчинення кримінально караних діянь (ст. 373 КК України Примушування давати показання , ст. 374 КК України Порушення права на захист , тощо) слід мати на увазі, що визнання за цими підставами доказів недопустимими під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (ст. 89 КПК України) можливо і за відсутності обвинувального вироку суду, яким встановлені зазначені обставини, оскільки наявність відповідного вироку як обов`язкової підстави визнання доказів недопустимими прямо не передбачена КПК України. Разом з тим, ухвалення судом відповідного вироку в межах кримінального провадження провадження, яким встановлено порушення права особи на захист, примушування давати показання тощо може стати підставою для перегляду за нововиявленими обставинами (ст. 459 КПК України) того вироку, під час якого судом вирішувалися питання щодо допустимості доказів. Під катуванням, жорстоким, нелюдським або таким, що принижує гідність особи, поводженням або погрозою застосування такого поводження у контексті п. 2 ч. 2 ст. 87 КПК України слід розуміти дії або бездіяльність будь-яких осіб, які спрямовані на заподіяння іншим особам фізичних або психічних страждань, болю, приниження тощо або явно виражений назовні намір вчинити такі дії або бездіяльність, що здійснюються з метою примусити відповідну особу дати показання, надати документи, тощо. Оскільки КПК України не дає прямого і вичерпного визначення порушення права на захист, під порушенням права на захист як підставою визнання доказів недопустимими у контексті п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України слід розуміти, зокрема, недопущення чи ненадання своєчасно захисника (ст. 374 КК України) , а також вчинення будь-яких дій, які 1) унеможливлюють використання підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, виправданих своїх прав, передбачених ст. 42 КПК України та іншими статтями КПК України; 2) явно обмежують їх у цьому; 3) суттєво ускладнюють користування відповідними правами (наприклад, вимагання від захисника документів, не передбачених ст. 50 КПК України з метою недопущення його для захисту підозрюваного, обвинуваченого) . Під отриманням показань чи пояснень від особи, згідно п. 4 ч. 2 ст. 87 КПК України, слід розуміти фіксацію показань чи пояснень особи у межах відповідного кримінального провадження у передбаченій КПК України формі протоколі, носії інформації тощо (ст. ст. 103, 104, 107 КПК України) . При цьому якщо пояснення чи показання отримані від особи поза межами кримінального провадження чи з порушенням передбаченої КПК України форми, ці докази слід визнавати недопустимими через підстави, встановлені ч. 2 ст. 84, ч. 1 ст. 86 КПК України (отримання доказів з позапроцесуальних джерел, з порушенням встановленого КПК України порядку, тощо) . Факт неповідомлення особи про її право відмовитися від дачі показань та не відповідати на запитання (п. 4 ч. 2 ст. 87 КПК України) може бути, зокрема, підтверджений відсутністю в матеріалах кримінального провадження даних про роз`яснення відповідних прав (ч. 5 ст. 208, ч. 3 ст. 223 КПК України, тощо) , відсутності даних про вручення особі відповідної пам`ятки, тощо. Крім того, про порушення права особи на відмову від давання показань та права не відповідати на запитання може свідчити і відсутність перекладача на момент, коли особа мала бути повідомлена про свої права, проте не володіла мовою кримінального провадження. Факт отримання показань особи з порушенням права відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання (п. 4 ч. 2 ст. 87 КПК України) може бути підтверджений, також відповідними заявами та скаргами, зауваженнями у відповідному протоколі, тощо. Під порушенням права на перехресний допит (п. 5 ч. 2 ст. 87 КПК України) слід розуміти ненадання можливості стороні захисту, потерпілому або його представнику під час проведення відповідної процесуальної дії (допиту) у передбачених законом випадках ставити запитання тим особам, яким ставить запитання сторона обвинувачення, створення їм у цьому перешкод або обмежень, тощо. Такі порушення мають бути відображені у матеріалах кримінального провадження у вигляді відповідних скарг, зауважень, заяв, тощо. Під отриманням показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні (п. 6 ч. 2 ст. 87 КПК України) , слід розуміти фіксацію показань фізичної особи, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань у межах відповідного кримінального провадження як свідок, у ході допиту в передбаченій КПК України формі протоколі, носії інформації тощо (ст. ст. 103, 104, 107 КПК України) , з наступним врученням такій особі повідомлення про підозру (ст. ст. 276-279 КПК України) або обвинувального акту (ст. 291 КПК України) в межах того самого кримінального провадження, в якому вона вже була допитана як свідок. Згідно ч. 3 ст. 87 КПК України, суд зобов`язаний за наявності відповідних підстав визнавати докази недопустимими. Порушення судом цього процесуального обв`язку є підставою для скасування відповідного вироку (ухвали) .

Із змісту п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України вбачається, що обвинувальний акт має містити такі відомості, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Отже, формулювання обвинувачення, як складова частина обвинувального акта, має визначатись у логічному зв`язку з положеннями ст. 373 КПК України, які визначають вимоги до змісту вироку та оперують поняттям формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним . Так, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України встановлено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Таким чином, на підставі встановлених прокурором фактичних обставин кримінального правопорушення з урахуванням п. 3 ч. 1 ст. 3 КПК України зміст формулювання обвинувачення, як складової частини обвинувального акта, яке підлягає доведенню під час судового розгляду, має містити формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого Кримінальним кодексом України, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення.

Як вбачається з формулювання обвинувачення та правової кваліфікації кримінального правопорушення дослівно, під час телефонної розмови із ОСОБА_9 близько 21 год. 45 хв. 25.08.2020 ОСОБА_4 , знаходячись за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_3 , знаючи, що дізнавачем у даному провадженні призначена судова експертиза, предметом дослідження якої є вилучена у ОСОБА_10 речовина, спонукав ОСОБА_9 передати неправомірну вигоду у сумі 1000 доларів США (що згідно курсу НБУ на вказаний період склало 27394,2 грн. ) експерту Сумського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що своїми умисними діями, які виразилися у підбурюванні ОСОБА_9 до надання неправомірної вигоди експерту Сумського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України у розмірі 1000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 27394,2 грн. , вчинив тим самим злочин, передбачений ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України.

Виходячи з наведеного, виклад фактичних обставин, які прокурор вважає встановленими, кваліфікація вчиненого та формулювання обвинувачення в обвинувальному акті є суперечливими між собою та мають дефект щодо повноти, всебічності і об`єктивності відображення подій.

Такий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, взагалі не дозволяє суду визначити межі судового розгляду щодо обвинуваченого.

Більше того, ці недоліки викладу фактичних обставин кримінального правопорушення не дають можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, зокрема, належним чином викласти формулювання обвинувачення.

У відповідності до ст. 26 КК України співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 27 КК України співучасниками кримінального правопорушення, поряд із виконавцем, є організатор, підбурювач та пособник. Підбурювачем є особа, яка умовлянням, підкупом, погрозою, примусом або іншим чином схилила іншого співучасника до вчинення кримінального правопорушення.

Кваліфікація злочину це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння. За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України (постанова Верховного Суду від 31.05.2018 року у справі № 205/7762/15, провадження № 51-1029км18) .

А згідно правовій кваліфікації кримінального правопорушення обвинувачений ОСОБА_4 підбурив потерпілу ОСОБА_9 до надання неправомірної вигоди експерту Сумського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України у розмірі 1000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 27394,2 грн. , тим самим вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України.

Але згідно КК України підбурювач може схилити (підбурити) до вчинення кримінального правопорушення лише співучасника вчинення кримінального правопорушення, як то виконавця, організатора, пособника, і аж ніяк не потерпілого від вчиненого кримінального правопорушення.

Отже, суд дійшов висновку про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_4 не охоплюються ч. 4 ст. 27 КК України. Тобто стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено того, не ОСОБА_4 підбурював або виконавця кримінального правопорушення, або організатора кримінального правопорушення, або пособника кримінального правопорушення (або усіх разом чи в іншій комбінації) , передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України.

Ст. 17 Закону України Про виконання рішення застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено те, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Така невідповідність правової кваліфікації кримінального правопорушення вимогам диспозиції ч. 1 ст. 369 КК України ставить під сумнів наявність в діях ОСОБА_4 об`єктивної сторони вказаного кримінального правопорушення, з урахуванням того, що згідно ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, а згідно ч. 4 ст. 17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи (т. 1 а. п. 2, 3) .

Європейський суд з прав людини у справі Абрамян проти Росії від 09.10.2008 року зазначив про те, що у тексті п/п а п. 3 ст. 6 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час судового розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення у справі Камасінскі проти Австрії від 19.12.1989 року, п. 79) .

Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує про те, що положення зазначеного вище п/п а п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, а також про правову кваліфікація, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення у справі І. Н. та інші проти Австрії від 20.04.2006 року, п. 34) .

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом в п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі Пелісьє та Сассі проти Франції від 25.03.1999 року, п. 54) .

Суд наголошує на тому, що він не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про те, що вищезазначені докази є очевидно недопустимими, як отриманими внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) , а за доктриною плодів отруєного дерева , яку застосовує Європейський суд з прав людини, недопустимими доказами є і всі інші похідні від них докази, як такі, що пов`язані між собою.

Питання допустимості доказів належить до однієї з фундаментальних категорій кримінального процесу і доказового права зокрема. Виконання завдань кримінального провадження в цілому і особливо такого, як забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду для того, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, ставить особливі вимоги до доказів, на основі яких вони вирішуються. Тому в теорії доказів протягом багатьох років формувалось особливе уявлення про допустимість доказів як гарантію повноти і достовірності зібраних у процесі доказів, законності прийнятих на їх основі рішень. Відповідно до ст. 86 КПК України доказ, якщо він отриманий, у порядку встановленому КПК України, визнається допустимим. Доказ, який є недопустимим не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, і суд не може посилатися на нього при ухваленні судового рішення. Таким чином, в ч. 1 ст. 87 КПК України зафіксоване правило, котре в англосаксонській системі права отримало назву плодів отруєного дерева (fruit of the poisonous tree) : недопустимими є докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок суттєвого порушення прав та свобод людини. Відповідно до широкого розуміння доктрини плодів отруєного дерева будь-яке винне порушення поліцейськими конституційних прав громадян, що навіть має не безпосередній, а лише опосередкований зв`язок із самим процесом виявлення, вилучення і фіксації доказів, тягне втрату останніми юридичної сили. Тобто, це означає безумовну недопустимість доказів при будь-якому порушенні встановленого порядку збирання доказів незалежно від характеру і ступеня. У вузькому сенсі доктрина плодів отруєного дерева зводиться до заборони використання даних, отриманих на підставі або з використанням доказів визнаних недопустимими. Тобто, в другому значенні доктрина пов`язується з проблемою використання доказів, хоча і законних за формою, але збиткових за змістом.

Отже, суд вважає, що ці докази, які здобуті завдяки порушеному порядку долучення їх до матеріалів кримінального провадження, слід вважати очевидно недопустимими. Зробити такий висновок суду дозволило те, що у вирішенні питання про справедливий судовий розгляд Європейський суд з прав людини, застосовує концепцію плодів отруєного дерева , тобто оцінку допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України суд виходив з того, що при недопустимості одного доказу в єдиному ланцюжку, суд повинен в подібному випадку вирішити питання про справедливість судового розгляду в цілому.

Слід також зазначити про те, що Європейський суд з прав людини неодноразово застосовував у своїй практиці у справах Балицький проти України , Тейксейра де Кастро проти Португалії , Шабельник проти України різновид доктрини плодів отруєного дерева : коли визнаються недопустимими не лише докази, які безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також і ті докази, які не були б отримані, якби не були отримані першими. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.

Такий висновок суду про недопустимість доказів, з огляду на положення ст. ст. 86, 87, 89 КПК України, узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 16.01.2019 року по справі № 751/7557/15-к, провадження № 13-37кс18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/79298340) .

Згідно вимог ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Крім того, суд бере до уваги те, що обвинувальний акт взагалі не містить відомості ані про виконавця, ані про організатора, ані про пособника кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України. Таке дає підстави дійти висновку про те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 369 КК України, щодо потерпілої ОСОБА_9 , взагалі можливо вчинене було.

Крім того, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, тобто в підбурюванні до надання неправомірної вигоди службовій особі.

А відповідно до ст. 26 КК України співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення, тому злочин повинен бути закономірним і необхідним результатом всієї сукупної діяльності співучасників, об`єднаними зусиллями всіх співучасників, причому вчинене кожним з них окремо є необхідною ланкою в ланцюзі, що приводить до вчинення злочину. Випадіння цієї ланки тягне за собою руйнування причинного зв`язку та неможливість оцінки вчиненого суб`єктом за правилами співучасті у злочині.

Тому підбурювання осіб, коли виконавець не піддався умовлянням, підкупу, погрозі, примусу або іншим чином не схилився до вчинення кримінального правопорушення, перетворюється на самостійну форму злочинної діяльності, а саме: на готування до кримінального правопорушення у відповідності до ст. 14 КК України.

Звідси витікає, що, коли виконавець не піддався умовлянням, підкупу, погрозі, примусу підбурювача або іншим чином не схилився до вчинення кримінального правопорушення, оскільки у виконавця не виникло рішучості вчинити кримінальне правопорушення, відтак ознак співучасті у вчиненому зазначеними особами немає.

Крім того, суд бере до уваги те, що потерпіла ОСОБА_9 не заявляла цивільний позов ані під час досудового розслідування, ані до початку судового розгляду. Допитана під час судового розгляду потерпіла ОСОБА_9 зазначила про те, що їй була заподіяна моральна шкода, розмір якої вона не може визначити до цих пір. Таке приводить суд до висновку про те, органом досудового розслідування помилково, хибно було визначено процесуальний статус ОСОБА_9 як потерпілої, замість вірного, правильного, дійсного викривач (а. п. 3) .

Крім того, суд бере до уваги те, що у даному кримінальному провадженні відсутні будь-які речові докази, незважаючи на те, що предметом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 369 КК України, є неправомірна вигода, під якою слід розуміти грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, будь-які інші вигоди нематеріального чи негрошового характеру, які пропонують, обіцяють, надають або одержують без законних на те підстав (примітка до ст. 364-1 КК України) .

Оцінюючи всі надані суду стороною обвинувачення у кримінальному провадженні докази в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, розглянувши кримінальне провадження по суті, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинуваченого та потерпілу, дослідивши надані сторонами та потерпілим докази, перевіривши доводи учасників процесу, з`ясувавши у них, чи всі докази подані ними на підтвердження своїх доводів, суд дійшов до переконання, що стороною обвинувачення не доведено вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, тому за пред`явленим обвинуваченням він підлягає визнанню невинуватим і судом виправданим.

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Аналіз досліджених доказів, з дотриманням вимог ч. 1 ст. 337 КПК України про судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, переконав суд у тому, що жоден з доказів, наданий стороною обвинувачення та перевірений в судовому засіданні, як окремо так і в сукупності, не можуть бути покладені в безпосереднє підтвердження вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України.

Згідно вимог ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, п. п. 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя № 9 від 01.11.1996 року суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку № 5 від 29.06.1990 року при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що положення п/п а п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.

П. 2 ст. 6 Конвенції проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі Тельфнер проти Австрії від 20.03.2001 року та Філліпс проти Сполученого Королівства від 05.07.2001 року.

Суд бере до уваги, що згідно приписів ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про те, що в судовому засіданні не були встановлені достатні докази, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, було вчинене ОСОБА_4 , а відтак він за пред`явленим обвинуваченням підлягає визнанню невинуватим і судом виправданим.

Документально підтверджені процесуальні витрати у кримінальному провадженні на залучення експерта, згідно акту № 23177 від 12.10.2021 року, пов`язані з проведенням судової лінгвістичної експертиз в сумі 8580,50 грн. , слід компенсувати за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що в повній мірі узгоджується та не суперечить положенням ч. 3 ст. 119 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 62 Конституції України, ст. ст. 373, 374, 615 КПК України, -

У Х В А Л И В :

Визнати ОСОБА_4 невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України.

Виправдати ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Документально підтверджені процесуальні витрати у кримінальному провадженні на залучення експерта, згідно акту № 23177 від 12.10.2021 року, пов`язані з проведенням судової лінгвістичної експертиз в сумі 8580,50 грн. , компенсувати за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Апеляційна скарга подається на вирок, ухвалений судом першої інстанції, до Сумського апеляційного суду через Ковпаківський районний суд м. Суми протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: ОСОБА_1