Справа №588/409/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/275/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17.09.2021 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, із професійно-технічною освітою, одруженого, працюючого машиністом тепловоза виробничого підрозділу «Локомативного депо Смородино» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця», зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в якій він просив вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17.09.2021 року, скасувати і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 не винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 185 КК України і виправдати на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст.185 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 7065, 45 грн процесуальних витрат.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_8 на її користь 933 грн матеріальної шкоди.

Запобіжний захід обвинуваченому, до вступу вироку в законну силу, не обирався.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог захисник стверджував, що вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17.09.2021 року винесено з порушеннями норм матеріального та процесуального права.

Так, захисник наголошував, що в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 своєї винуватості не визнав, але суд розцінив це як спосіб захисту обвинуваченого з ціллю уникнути кримінальної відповідальності. Суд першої інстанції в оскаржуваному вироку вказав, що вина обвинуваченого підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_9 , свідків, матеріалами справи, дослідженими в судовому засіданні.

Суд першої інстанції не надав оцінку тим обставинам, що обвинувачення було пред`явлено лише ОСОБА_8 та не було пред`явлено його дружині ОСОБА_10 , яка була присутня в Тростянецькому відділені № 4 Сумської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» та з першої хвилини виявлення телефону була обізнана та приймала участь у вирішенні питання щодо повернення телефону власниці. Суд першої інстанції визнав дружину обвинуваченого ОСОБА_8 як заінтересовану особу, тоді як ОСОБА_11 учасником «злочину».

Суд першої інстанції в оскаржуваному вироку послався як на доказ вини ОСОБА_8 , на покази свідка ОСОБА_12 , яка є продавцем магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » поряд з відділення ПриватБанку, яка стверджувала, що телефонувала на мобільний телефон потерпілої, виклик йшов, але ніхто не відповідав. Покази свідка ОСОБА_12 не були перевірені, так як відсутня роздруківка телефонних дзвінків з телефону потерпілої ОСОБА_9 , що вказували б на наявність вхідних дзвінків на телефон потерпілої 21.11.2019 року після 12 години. Відсутність роздруківки телефонних дзвінків з телефону потерпілої ОСОБА_9 не дає підстав стверджувати про те, що телефон потерпілої був зарядженим та включеним на момент, коли потерпіла ОСОБА_9 його залишила біля каси «ПриватБанку».

Тобто суд першої інстанції без будь яких вагомих доказів, лише на свідченнях свідка ОСОБА_12 визначився, що на телефон потерпілої ОСОБА_9 надійшов телефонний дзвінок з телефону ОСОБА_12 та обвинувачений ОСОБА_8 мав можливість прийняти телефонний дзвінок, але навмисно не прийняв.

При цьому суд першої інстанції не визначив час надходження телефонного дзвінка, якщо такий дійсно був та не надав належну оцінку тим обставинам, що якщо виклик здійснювався то це вказує на те, що телефон не був вимкнений обвинуваченим ОСОБА_8 .

На переконання сторони захисту суд проігнорував, що потерпіла ОСОБА_9 не здійснювала телефонні дзвінки на власний загублений телефон самостійно, що не прямо, але вказує на те, що потерпіла могла знати, що телефон залишила в неробочому стані, вимкнений або не заряджений.

Покази свідка ОСОБА_12 захисник вважав не достатніми, так як відсутня інформація із телефону свідка про наявність на її телефоні вихідного дзвінка на номер телефону потерпілої ОСОБА_9 , адже невідомо який саме номер набирала свідок ОСОБА_12 .

Також захисник вважав, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що потерпіла ОСОБА_9 самостійно не телефонувала на власний загублений телефон.

Зазначав, що суд першої інстанції в оскаржуваному вироку послався на висновок комп`ютерно- технічної експертизи від 13.02.2020 року, яким зроблено висновок, що є можливим відповісти на вхідний дзвінок, який надходить на мобільний телефон «IPhone», модель «А1457» не знаючи код розблокування.

Але суд першої інстанції залишив поза увагою, що матеріали справи не містять висновку експерта про те, чи був мобільний телефон «IPhone» включеним на момент, коли потерпіла ОСОБА_9 забула його на підставці біля віконця каси відділення «ПриватБанку».

Висновок комп`ютерно-технічної експертизи від 13.02.2020 року не дає відповіді на питання чи був телефон включеним та зарядженим в момент залишення його потерпілою ОСОБА_9 тому у суду відсутні законні підстави для того, щоб стверджувати що у обвинуваченого ОСОБА_8 була можливість прийняти вхідні телефонні дзвінки що надходили на телефон потерпілої.

Також захисник зазначав, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що 24.01.2020 року слідчий Тростянецького ВП Охтирського ВП ГУ НП в Сумській області ОСОБА_13 здійснив огляд телефону разом з потерпілою ОСОБА_9 та вилучили телефон із спец пакету, без присутності понятих здійснювали включення телефону, декілька спроб введення коду, підключення телефону до зарядного пристрою. Лише після проведення невдалих маніпуляцій з телефоном, слідчий відправив телефон для проведення судової комп`ютерно-технічної експертизи. Висновок судової комп`ютерно-технічної експертизи від 13.02.2020 року не надав відповіді, коли саме був телефон заблокований, чи під час невдалих дій слідчого разом з потерпілою ОСОБА_9 , чи обвинуваченим ОСОБА_8 .

Суд першої інстанції в оскаржуваному вироку послався на висновок судової комп`ютерно-технічної експертизи від 13.02.2020 року, а між тим, експерт чітко вказав, що відповісти на питання «Чи здійснювались спроби сторонніми особами підібрати пароль для розблокування мобільного телефону «Айфон5», чи розблокувати його іншим способом?» виходить за межі компетенції експерта. Також у висновку експерта вказано, що в зв`язку з відсутністю на момент дослідження в Сумському НДЕКЦ МВС України необхідного апаратного та програмного забезпечення, дослідити цифрове наповнення внутрішньої пам`яті сім картки «Vodafone» та відповісти на питання про вхідні та вихідні дзвінки не є можливим.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що слідчим не було вжито дій для отримання інформації щодо надходження вхідних та вихідних дзвінків з телефону потерпілої ОСОБА_9 за 21.11.2019 року, навіть після отримання висновку судової комп`ютерно-технічної експертизи від 13.02.2020 року, який не надав жодної відповіді.

Підтвердженням факту того, що телефонні дзвінки не надходили на телефон потерпілої ОСОБА_9 є саме факт того, що обвинувачений ОСОБА_8 та його дружина ОСОБА_11 того ж дня, 21.11.2019 року виклали оголошення про знайдений ними телефон та вказали свій контактний телефон для зв`язку з ними.

В разі надходження вхідного телефонного дзвінка на телефон потерпілої ОСОБА_9 , у обвинуваченого ОСОБА_8 та у ОСОБА_14 були відсутні підстави для надання оголошення про знайдений телефон.

Суд першої інстанції не надав належної та законної оцінки тим обставинам, що обвинувачений ОСОБА_8 видав телефон потерпілої ОСОБА_9 із вставленою в телефон сім карткою. Тобто, обвинувачений ОСОБА_8 не позбувся сім картки та зберіг телефон в тому стані, який був на момент виявлення ним телефону на підставці біля віконця каси.

Суд першої інстанції в оскаржуваному вироку послався на висновок судової товарознавчої експертизи від 09.01.2020 року за №19/119/11/1/Зе, якою визначено ринкову вартість смартфону марки «Apple», моделі IPhone5S (в постанові мобільного телефону «Айфон5»). Але в описовій частині судової товарознавчої експертизи від 09.01.2020 року за №19/119/11/1/Зе відсутня інформація щодо первинного стану телефону після вилучення телефону із спец пакету, відсутня інформація щодо перевірки телефону на робочий стан.

Суд першої інстанції в оскаржуваному вироку послався на те, що з фотографії телефону, розміщеної в оголошенні, не можливо встановити марку, модель чи колір мобільного телефону та суд визначив що це також підтверджує винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 .

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що обвинувачений ОСОБА_8 разом з дружиною ОСОБА_15 виклали фото телефону в чохлі, який власниця телефону впізнала б та повинна була в телефонному режимі на підтвердження того, що є власницею телефону повідомити колір телефону та його марку. Суд першої інстанції залишив поза увагою, що обвинувачений ОСОБА_8 не знав особисто власницю телефону,тому мав рацію, що власниця телефону впізнає свій телефон за особливостями чохлу та камери.

Суд першої інстанції в оскаржуваному вироку вказав: « Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала, кому належить це майно, мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, або ж, у разі появи власника з метою поновлення свого права володіння майном, умисно перешкоджала йому в цьому, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна».

Захисник вважав, що така позиція суду спростовується наявними доказами у справі, а саме тим, що потерпіла не мала уяви де вона загубила чи залишила свій телефон, що підтверджується тим, що потерпіла шукала свій телефон в магазині «Продуктова хатка». Більш того, потерпіла звернулася з заявою до поліції 03.12.2019 року. В оскаржуваному вироку суду першої інстанції відсутня інформація, що потерпіла ОСОБА_9 не вказувала в заяві до поліції про викрадення телефону, а вказала про зникнення телефону в невідомому місці. Суд першої інстанції в оскаржуваному вироку вказав невірний перебіг подій , так у вироку не надано належної оцінки, що потерпіла ОСОБА_16 зверталася до відділення «ПриватБанку» з приводу втрати телефону два рази та при першому зверненні їй було надано відео на якому видно, як потерпіла ОСОБА_9 покинула банк, забравши

телефон, так як 21.11.2019 року потерпіла ОСОБА_9 здійснювала платежі два рази. Суд не дослідив, чому потерпіла ОСОБА_9 звернулася вдруге до відділення «ПриватБанку» та чому з заявою до поліції звернулася 03.12.2019 року. Сторона захисту стверджує, що лише після того, як потерпіла побачила оголошення в групі «ІНФОРМАЦІЯ_3» та впізнала свій телефон, потерпіла звернулася до поліції.

Суд першої інстанції послався на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду України від 11.12.2014 року.

Між тим, обставини справи, яка перебувала на розгляді Охтирського міськрайонного суду Сумської області, за якими винесено оскаржуваний вирок є кардинально відмінними від обставин справи №5-23кс14, викладених в постанові Верховного Суду України від 11.12.2014 року. А саме: потерпілій ОСОБА_9 були не відомі обставини зникнення телефону, було невідомо місцезнаходження телефону, не обізнаність обвинуваченого ОСОБА_8 про особу власника телефону, тривале чекання обвинуваченого ОСОБА_8 з дружиною біля приміщення відділення «ПриватБанку» на повернення потерпілої за телефоном та не повернення потерпілої до банку протягом 40 хвилин.

Суд не надав оцінку, що обвинувачений ОСОБА_8 чекав повернення потерпілої 40 хвилин та слідчим не було надано відеозапис з камер спостережень відділення «Приватбанку», які доводять наміри ОСОБА_8 саме на повернення телефону власниці, так як він знав що могла залишити телефон саме жінка яка платила платежі, або інша особа, що здійснювала платежі раніше, але він чекав, що хтось повернеться по телефон і не дочекавшись пішов по справах і з дружиною домовився, що виставить оголошення про знайдений телефон, що і зробив коли повернувся додому.

Позиція Верховного Суду України в постанові від 11.12.2014 року вказує, що якщо особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника та відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна то привласнене майно може вважатися знахідкою. Отже, обвинувачений ОСОБА_8 лише припускав, що телефон може належати жінці, яка розраховувалася в касі відділення банку перед ним, хоча, мав думки, що телефон міг бути забутим ще попередніми клієнтами. Обвинувачений ОСОБА_8 не вчиняв дій, щодо вилучення у потерпілої ОСОБА_9 телефону, навпаки, виходив на вулицю та виглядав особу, яка могла повернутися за телефоном хоч Грицину хоч іншу особу, так як він не бачив хто залишив телефон у відділенні банку.

Інші учасники кримінального провадження, зокрема прокурор, потерпіла та обвинувачений апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Разом з тим, прокурор на апеляційну скаргу захисника подав заперечення в яких просив вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17.09.2021 року, відносно ОСОБА_8 залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника на цей вирок без задоволення.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_8 21.11.2019 року близько 12 години перебуваючи у Тростянецькому відділенні № 4 Сумської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою: пл. 40-ї армії, 2, м. Тростянець, Сумської області в черзі за ОСОБА_9 з метою скористатись послугами пластикового вузла, підійшовши до віконця касового вузла після неї, помітивши на пластиковій підставці для речей клієнтів біля віконця каси мобільний телефон «Аpplе іРhone 5S» у силіконовому чохлі, належний потерпілій ОСОБА_9 , яка після здійснення банківських операцій залишила його там та вийшла з відділення банку, реалізуючи свій прямий корисливий умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, діючи таємно від працівників банку та інших клієнтів банку, лівою рукою взяв даний мобільний телефон, сховав його у своєму одязі та вийшов на вулицю, отримавши реальну можливість розпоряджатися викраденим майном на власний розсуд. Після цього ОСОБА_8 приніс мобільний телефон додому та зберігав в одній з кімнат будинку, розпорядився викраденим майном на власний розсуд, завдавши потерпілій матеріальної шкоди в розмірі 933 грн.

Своїми умисними, протиправними, суспільно-небезпечними діями, які виразились у спричиненні майнової шкоди потерпілій ОСОБА_9 , ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які апеляційну скаргу підтримали, просили вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 виправдати в пред`явленому обвинуваченні та які просили кримінальне провадження закрити з підстав п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, думку прокурора ОСОБА_6 , яка проти задоволення апеляційної скарги захисника заперечила, просила вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи вирок суду першої інстанції оскаржений одним учасником справи - захисником, який просив вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17.09.2021 року, скасувати і ухвалити новий вирок, яким просив визнати ОСОБА_8 не винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 185 КК України і виправдати на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, з урахуванням заявлених апелянтом доводів, колегія суддів вважає заявлені стороною захисту вимоги скарги безпідставними, виходчи з наступного.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження.

Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав, правильно встановив фактичні обставини справи, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиеннені ним кримінального правопорушення і правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Так будучи допитаним в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 зазначав, що вину не визнає та пояснював, що він 21.11.2019 року перебував у відділенні ПриватБанку м.Тростянець та сплачував у касі комунальні платежі. Перед ним у черзі стояла жінка, яка розрахувалась у касі, відійшла та залишила свій телефон на віконці. Він взяв телефон та вийшов на вулицю, щоб його віддати, однак жінки вже не було. Телефон забрав із собою додому, а вечері його дружина розмістила оголошення про знахідку в соціальній мережі Фейсбук у групі «ІНФОРМАЦІЯ_3». Через місяць йому зателефонували з поліції та повідомили, що потрібно прийти в поліцію та віддати телефон. Умислу на крадіжку він не мав, лише хотів повернути телефон власнику.

Оцінивши такі покази обвинуваченого та не визнання ним своєї вини, суд першої інстанції віднісся до них критично і розцінив як спосіб захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності, з чим за встановлених обставин погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Так, незважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченим, його винуватість підтверджується показами потерпілої, свідків та матеріалами справи безпосередньо дослідженими і оціненими в своїй сукупності судом пешої інстанції.

Будучи допитаною судом першої інстанції потерпіла ОСОБА_9 пояснювала, що 21.11.2019 року прийшла до відділення «ПриватБанку» в м.Тростянець, щоб заплатити за комунальні послуги, телефон поклала на пластиковій підставці біля віконця каси, а зверху всі платіжки та квитанції, потім розрахувалася, забрала всі документи та вийшла з відділення, сіла в автомобіль та поїхала. Через деякий час зрозуміла, що у неї відсутній телефон, повернулася, однак відділення було вже зачинене. Вона звернулася до сусіднього магазину, який був поруч з відділенням банку та в якому вона здійснювала покупки, продавець повідомила потерпілій, що телефону в магазині немає, зателефонувала на мобільний телефон ОСОБА_9 , однак він був недоступний. Після перерви потерпіла звернулася до відділення банку, переглянули відеозапис з камер спостереження. ОСОБА_9 звернулася із заявою до поліції.

Свідок ОСОБА_11 в суді першої інстанції пояснила, що 21.11.2019 вона разом з чоловіком оплачували платежі у відділенні ПриватБанку, вона знаходилася біля терміналу, а ОСОБА_8 біля каси. Після оплати квитанцій ОСОБА_8 підійшов до неї та сказав, що якась жінка забула телефон біля каси, вийшов на вулицю, щоб подивитися, але там нікого не було. Ввечері вона сфотографувала телефон та виставила зі своєї соціальної сторінки оголошення в групі «ІНФОРМАЦІЯ_3», зі своїм номером телефону, так як вона є учасником цієї групи. Зазначила, що на мобільний телефон жодних вхідних дзвінків не поступало, зателефонувати з нього також було неможливо, оскільки він був заблокований. Приблизно через місяць після вказаної події чоловіка викликали до поліції, де він видав мобільний телефон. Повідомила, що наміру красти мобільний телефон у ОСОБА_8 не було.

Свідок ОСОБА_17 в суді першої інстанції пояснила, що на вона працювала касиром в у відділенні ПриватБанку за адресою: пл. 40-ї армії, 2, м. Тростянець, Сумської області, точних обставин події вона не пам`ятає, оскільки пройшов значний період часу, зазначила, що потерпіла звернулася до неї та повідомила, що загубила телефон. Разом звернулися до керівника відділення ПриватБанку, щоб отримати відеозапис з камер спостереження.

Свідок ОСОБА_12 в суді першої інстанції пояснила, що працює продавцем у магазині «Продуктова хатка» поряд з відділенням ПриватБанку, того дня потерпіла здійснювала покупки в магазині, через деякий час повернулася, повідомила, що загубила телефон та запитала чи не залишила вона його у приміщенні магазину. Зазначила, що вона телефонувала на мобільний телефон потерпілої, однак ніхто не відповідав. Проглянувши відеозапис з камер спостереження встановили, що потерпіла телефон в приміщенні магазину не залишала.

Вказані пояснення свідків та потерпілої суд першої інстанції обгрунтовано визнав достовірними, достатніми, належними та допустимими доказами, які підтверджують вину ОСОБА_8 , узгоджуються разом з іншими письмовими доказами та показаннями інших свідків, даними в суді першої інстанції.

Також з метою повноти та об`єктивного вирішення справи суд першої інстанції вислухав і свідків заявлених стороною захисту.

Так, свідок ОСОБА_18 в суді першої інстанції пояснив, що 21.11.2020 він відкрив свою сторінку в соціальній мережі Фейсбук та побачив оголошення про загублений телефон, яке розмістила дружина ОСОБА_8 , він зателефонував до обвинуваченого та запитав чи не знайшовся власник телефона.

Свідок ОСОБА_19 в суді першої інстанції пояснила, що бачила в соціальній мережі Фейсбук оголошення про загублений телефон, яке розмістила ОСОБА_11 .

Свідок ОСОБА_20 в суді першої інстанції пояснила, що бачила в соціальній мережі Фейсбук оголошення про загублений телефон, яке вона розмістила в себе на сторінці.

Свідок ОСОБА_21 в суді першої інстанції пояснила, що півтора роки тому бачила в соціальній мережі Фейсбук оголошення про загублений телефон, яке розмістила ОСОБА_11 .

Зазначені пояснення свідків сторони захисту суд першої інстанції визнав такими, що не спростовують докази сторони обвинувачення, що колегія суддів теж вважає правильним. Вказані свідки вкзали лише про факт оголошення.

Також судом першої інстанції було досліджено і ряд наданих стороною обвинувачення письмових доказів, зокрема:

- протокол тимчасового доступу до речей і документів від 20.12.2019 (а.с.136-137), проведеного на підставі ухвали слідчого судді Тростянецького районного суду Сумської області від 11.12.2020 (а.с.134-135), з якого встановлено, що 20.12.2019 в приміщенні Сумської філії ПАТ КБ «ПриватБанк», за адресою м.Суми, пл. Незалежності,3/1, вилучено DVD-R диск «Artex», на якому містяться фрагменти відеозапису з камер спостереження за 21.11.2019, які встановлені у Тростянецькому відділенні № 4 Сумської філії ПАТ КБ «ПриватБанк», та завірені належним чином копії документів, з яких вбачається, що 21.11.2020 потерпіла ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_8 дійсно перебували в приміщенні Тростянецького відділення №4 Сумської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою: пл. 40-ї армії, 2, м. Тростянець, Сумської області та здійснювали оплату комунальних послуг, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (а.с.138-142);

- протокол огляду відеозапису на носії інформації від 23.12.2019 (а.с.144-145) з відеозаписом до нього з камер відео спостереження за 21.11.2019 року, які встановлені у Тростянецькому відділенні № 4 Сумської філії ПАТ КБ «Приватбанк» за адресою Сумська область, м.Тростянець, пл.40-ї армії, 2 отриманого в установленому порядку у відповідності до положень КПК України, який оглянуто та ретельно досліджено судом першої інстанції в судовому засіданн і з якого встановлено, що ОСОБА_9 знаходиться у черзі до каси відділення банку, а перед нею перебував ОСОБА_8 , який з черги відходить в сторону та спілкується з жінкою у червоній куртці біля терміналу. ОСОБА_9 проходить до віконця каси, тримаючи в руках документи та мобільний телефон, який кладе на підставку біля віконця каси ліворуч від себе, а зверху кладе документи. Скориставшись послугами каси, ОСОБА_9 забирає документи та виходить з приміщення відділення банку, залишивши свій мобільний телефон на підставці біля віконця каси. Наступним до каси підійшов ОСОБА_8 , скористався послугами банку та лівою рукою забрав мобільний телефон ОСОБА_9 , поклав до одягу та вийшов з приміщення банку;

- протокол огляду речей від 23.12.2019 (а.с.148-151), з якого встановлено, що 23.12.2019 в приміщенні Тростянецького ВП Охтирського ВП ГУНП, за адресою м.Тростянець вул. Благовіщенська,34 ОСОБА_8 в присутності понятих видав працівникам поліції мобільний телефон марки «IPhone», imeil: НОМЕР_1 , чорного кольору з передньої сторони та сірого кольору з чорними полосами нижньої та верхньої частини на зворотній стороні. Вказаний телефон має незначні ушкодження у вигляді подряпин. На вказаному телефоні зі зворотної сторони є чохол з написом «PUMP», виявлено сім-карту оператора ПрАТ «ВФ Україна», на якій присутній напис «3901», «0696», «1318»;

- висновок судової товарознавчої експертизи від 09.01.2020 за № 19/119/11/1/3е з якого встановлено, що ринкова вартість смартфона марки «Apple», моделі IPhone5S (в постанові мобільного телефону «Айфон 5») (imeil: НОМЕР_1 ), на момент вчинення крадіжки, тобто на 21.11.2019 року, який був придбаний наприкінці травня 2019 року, вартістю 2000 грн., як бувший у вжитку, телефон мав механічні пошкодження у вигляді вертикальної тріщини на захисному склі екрану, та сколу у верхньому лівому куті екрану, придатний для використання за призначенням, могла становити - 933 грн. (а.с.169-177);

- протокол огляду речей від 04.01.2020 з відеозаписом до нього, який оглянуто та ретельно досліджено судом першої інстанції в судовому засіданні і з якого встановлено, що в приміщенні Тростянецького відділення поліції за адресою вул.Благовіщенська, 34 м.Тростянець Сумської області за участю потерпілої ОСОБА_9 проведено огляд належного їй мобільного телефону «IPhone5». На момент огляду телефон знаходився в спецпакеті № 2784455, упаковка не пошкоджена. В присутності учасників слідчої дії спец пакет розкрито, з якого вилучено мобільний телефон «IPhone5». На момент вилучення телефон знаходився у вимкнутому стані. При спробі увімкнути, телефон не запустився. До телефону було під`єднано зарядний пристрій, після цього на дисплеї з`явився індикатор батареї. Через деякий час мобільний телефон увімкнувся, на дисплеї з`явився напис «16:15 25 ноября SIM , блокир.» «IPhone оключен подключитесь к iTunes ». При подальшій спробі увімкнути телефон, він не запустився (178-180);

- висновок комп`ютерно-технічної експертизи від 13.02.2020 з якого встановлено, що відповісти на вхідний дзвінок, який надходить на мобільний телефон «IPhone», модель «А1457», imei: НОМЕР_1 , не знаючи код розблокування - можливо (а.с.183-188);

- протокол огляду речей від 05.02.2020 (а.с.189-191) з якого встановлено, що в приміщенні Тростянецького відділення поліції за адресою вул.Благовіщенська, 34 м.Тростянець Сумської області проведено огляд оголошення в групі «ІНФОРМАЦІЯ_3». З використанням мобільного телефону «SAMSUNG J7», здійснено вхід в соціальну мережу «Facebook» в мережі інтернет, через яку здійснено вхід у групу «ІНФОРМАЦІЯ_3». При перегляді оголошень розміщених у групі «ІНФОРМАЦІЯ_3» знайдено оголошення розміщене 21.11.2019 о 19 год.13 хв. користувачем « ОСОБА_22 ». В даному оголошенні завантажено фотографію мобільного телефону, а саме тильної сторони, на якій у верхній лівій частині телефону проглядається камера телефону, на телефоні закріплений чохол зелено-сірого кольору, в нижній частині якого мається напис «PUMP». Оглянувши фотографію розміщену в даному оголошенні, встановити марку, модель чи колір мобільного телефону, який на ній зображений - не можливо. В оголошенні над фотографією зроблено напис «Хто загубив телефон, телефонуйте НОМЕР_2 ». В ході проведення огляду зроблено знімок екрану (скріншот) оголошення, який долучений до протоколу.

Вище зазначені докази суд першої інстанції обгрунтовано визнав належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки, вони отримані у законний спосіб, узгоджуються з показами свідків сторони обвинувачення та підтверджують винуватість ОСОБА_8 в скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Також судом першої інстанції було розтлумачено, що саме розуміється під таємним викраденням чого майна та чим воно відрізняється від поняття «знахідка».

Зокрема, суд правильно звернув увагу на те, що за нормативним визначенням крадіжка - це таємне викрадення майна, яке завідомо є чужим для винного, тобто воно перебуває у власності іншої особи, і винний не має на це майно ні дійсного, ні гаданого права.

Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала, кому належить це майно, мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, або ж, у разі появи власника з метою поновлення свого права володіння майном, умисно перешкоджала йому в цьому, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

Якщо привласнення майна відбувається в адміністративних приміщеннях, пунктах здійснення розрахунково-касових операцій та інших громадських місцях з обмеженим простором, в таких випадках слід констатувати презумпцію «забутості» речі її власником: у подібних випадках особа, яка привласнює річ, має розуміти, що зовнішні умови, обстановка, розташування речі свідчать про те, що вона фактично не вийшла з володіння власника, а лише залишена чи забута ним.

Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 11.12.2014 року.

Як в суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі сторона захисту вказувала на ряд порушень, неточностей, розбіжностей, неузгодженість між собою, а також на помилковість висновків суду першої інстанції в цілому та на неповноту судового розгляду.

Однак, вивчивши матеріали кримінального провадження в сукупності з доводами апелянта колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні ним злочину за ч. 1 ст. 185 КК України своє підтвердження знайшов.

Так, першим доводом скарги апелянта було те, що суд першої інстанції не надав оцінку тим обставинам, що обвинувачення було пред`явлено лише ОСОБА_8 та не було пред`явлено його дружині ОСОБА_10 , до чого колегія суддів відноситься критично з визначених на те ч. 1 ст. 337 КПК України підстав відповідно до якої судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Далі захисник стверджував, що до пояснень свідка ОСОБА_12 слід віднестись критично з підстав того, що пояснення цього свідка на правдивість суд першої інстанції не перевірив, зокрема не було встановлено того, на який саме номер свідок набирала, чи дійсно це був номер телефону потерпілої, чи був гудок, немає роздруківки вхідних та вихідних дзвінків на цей номер та не встановлено судом чому сама потерпіла не звонила на свій телефон, а просила про це сторонніх осіб.

Аналізиючи такі доводи сторони захисту, колегія суддів відноситься до них критично, оскільки по-перше підстав не довіряти свідку ОСОБА_12 , яка попереджалась про кримінальну відповідальність у разі надання не правдивих пояснень, у суду немає, по-друге свідок в деталях розповіла хід подій, розповіла те, що «..працює продавцем у магазині «Продуктова хатка» поряд з відділенням ПриватБанку, того дня потерпіла здійснювала покупки в магазині, через деякий час повернулася, повідомила, що загубила телефон та запитала чи не залишила вона його у приміщенні магазину. Зазначила, що вона телефонувала на мобільний телефон потерпілої, однак ніхто не відповідав. Проглянувши відеозапис з камер спостереження встановили, що потерпіла телефон в приміщенні магазину не залишала». Чому потерпіла сама не телефонувала, а звернулась до свідка, то з об`єктивних причин, це пояснюється відсутністю в потерпілої телефону і її намаганням знайти втрачене.

Також апелянт посилаючись на висновок експерта від 13.02.2020 зазачав, що у висновку немає відповіді на те, чи чи був телефон включеним коли на нього телефонували свідок і потерпіла. Разом з тим, сторона захисту залишає осторонь той факт, що цей же висновок експерта вказує на те, що на звінок можливо відповісти навіть у тому разі коли телефон заблокований, а відповідно до пояснень свідка ОСОБА_12 , про які йшлося вище, вона між іншого повідомила, що «на звінок ніхто не відповів», що свідчить про активність телефону в цей момент, тобто можливість відповісти була, однак нею не скористались з непояснених ні обвинуваченим ні захисником обставин.

В апеляційній скарзі сторона захисту зауважувала та припускала, що гудок міг бути, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 його не вимикав з підстав того, що телефон нібито не переховував. Вказане суперечить іншим доводам захисника про відсутність гудка і про те, що в момент перебування телефону в обвинуваченого на нього звінки не здійснювались.

Наступним доводом апелянта було те, що огляд телефону провели без поятих, в цей час телефон вмикали, вимикали, потім направили на експертизу, яка не дала відповіді на те, чи здійснювались спроби підбирати пароль сторонніми особами до цього телефону.

У відповідь на вказане колегія суддів зауважує, що вказане є голослівним і не узгоджується з матеріалами справи.

Так, з протоколу огляду речей від 23.12.2019 вбачається, що огляд проведено за участю понятих ОСОБА_23 і ОСОБА_24 (а.с. 148 т.1). Заяв чи зауважень до протоколу не надходило. В протоколі мається підпис ОСОБА_8 . Далі з матеріалів вбачається, що телефон ОСОБА_9 постановою слідчого від 24.12.2019 визнано речовим доказом (а.с. 152 т.1), ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Сумської області від 26.12.2019 на нього накладено арешт (а.с. 154 т.1), і 30.12.2019 постановою слідчого призначено судову товарознавчу експертизу (а.с. 166 т.1) на предмето встановлення вартості цього телефону, силіконового чохла і сім карти. Тобто, експертиза не ґрунтувалась на встанвлення факту підбору пароля сторонніми особами до цього телефону, як про те вів мову захисник.

Щодо вартості телефону, чохла і карти яку також сторона захисту ставила під сумнів, оскільки у висновку не вказано інформації щодо первинного стану телефону після вилучення, відсутня інформація щодо перевірки телефону на робочий стан, то до них колегія суддів відноситься критично, оскільки вказана захисником обставина безпідставна Експерт аналізував телефон, чохол і карту в тому стані в якому їх було надано його після вилучення в обвинуваченого, про хід експертизі в деталях розписано у висновку експерта № 19/119/11/1/3е від 009.01.2020 (а.с. 169 т.1). Підстав визнавати цей доказ не допустимим сторона захисту не навела і колегія суддів не встановила.

Щодо тверджень захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_8 видав слідчому телефон із сім картою та про те, що ОСОБА_8 після виявлення в банку чужого телефону, чекав під цим банком 40 хв з метою віддати знайдене особі, що його залишила, що виключає в діях ОСОБА_8 умислу на вчинення крадіжки, то до них колегія суддів відноситься критично, оскільки по-перше сам по собі факт залишення в телефоні сім карти не виправдовує дій обвинуваченого по викраденню цього телефону, а по-друге факт перебування ОСОБА_8 під банком ніде не зафіксовано, вказана обставина ґрунтується виключно на доводах сторони захисту, без доказового на те підтвердження.

Також захисник не погоджувався з висновком суду першої інстанції про те, що з оголошення не видно марки, моделі і кольору телефону, який нібто намагалися повернути як загублений, при цьому, захисник наголошував, що на фото було видно чохол по якому потерпіла і могла б впізнати своє.

Такі доводи захисника колегія суддів вважає припущенням, яке не спростовує правильності висновків суду першої інстанції в цій частині.

Далі в апеляційній скарзі сторона захисту аналізувала висновок суду першої інстанції в частині «крадіжка»- «знахідка». Захисник зауважував, що потерпіла немала уяви де залишила телефон, оскільки шукала його в магазині, потерпіла звернулась до поліції 03.12.2019, тоді як подія відбулась 21.11.2019, в заяві про вчиення злочину потерпіла написала не «викрадення», а «зникнення» телефону в невідомому місці, потерпіла в банк приходила двічі, а не раз і звернулась в поліцію тоді, як побачила телефон в оголошенні.

Вказані стороною захисту обставини колегія суддів не вважає такими, що спростовують правильність висновку суду першої інстанції в частині тлумачень понять «крадіжка»- «знахідка» де суд в деталях розписав хід подій і проаналізував їх в сукупності з правовими наслідками, що повністю узгоджується між собою. Тому, висновки захисника про дату звернення до поліції із заявою, про зміст заяви, про те скільки разів потерпіла відвідувала банк і про припущення в частині того, що саме виявлення оголошення стало підставою для звернення до поліції, колегія суддів не ввжає таким, що впливає на правильності висновків суду в цій частині.

Також захисник вважав не правильним посилання суду першої інстанції на постанову ВСУ від 11.12.20214, оскільки вважав, що викладені в ній обставини різняться від тих, що відбуваються в даному кримінальному провадженні.

Зокрема зазначав, що потерпілій ОСОБА_9 були не відомі обставини зникнення телефону, було невідомо місцезнаходження телефону, не обізнаність обвинуваченого ОСОБА_8 про особу власника телефону, тривале чекання обвинуваченого ОСОБА_8 з дружиною біля приміщення відділення «ПриватБанку» на повернення потерпілої за телефоном та не повернення потерпілої до банку протягом 40 хвилин.

Вивчивши зазначене стороною захисту, колегія суддів зауважує, що істотних відмінностей ситуацій викладених в постанові ВСУ та даному кримінальному провадженні не встановлено. З пояснень потерпілої видно, що через деякий час, коли вона встановила відсутність телефону, вона повернулась до відділення банку де платила комунальні, оскільки воно вже було зачинене вона звернулась до продуктового магазану - поруч. Тобто потерпіла припускала де залишала своє майно. Щодо обізнаності обвинуваченого про власника майна, то з матеріалів справи вбачається, що потерпіла стояла першою в черзі до каси, а за нею стояв обвинувачений, який міг бачити власника, оскільки телефон і документи потерпіла клала в одну купу, однак коли пішля то забрала леше документи, без телефону. Доводи захисника про те, що ОСОБА_8 з дружиною стояли під банком і чекали потерпілу 40 хв свого підтвердження не знайли, як і не знайло відповіді питання чому обвинувачений, виявивши телефон біля каси банку, не віддав його касиру установи, з метою його повернення потерпілій в разі, якщо та повернеться до банку за забутою річчю, що є логічним.

Щодо доводів захисника, які той заявляв в суді першої інстанції, то з вироку вбачається, що поза увагою їх суд не залишив та в деталях також проаналізував і з їх оцінкою апеляційний суд погоджується.

Зокрема до наданих стороною захисту матеріалів, а саме фотокопії із соціальної сторінки «Facebook» в мережі інтернет (а.а. 200-207), з яких вбачається, що 21 листопада 2019 року о 19 год. 13 хв. ОСОБА_22 розмістила на своїй соціальній сторінці оголошення наступного змісту «Хто загубив телефон, телефонуйте НОМЕР_2 », суд першої інстанції віднісся критично, оскільки це не спростовує докази сторони обвинувачення. Крім того, це оголошення розміщено не самим ОСОБА_8 , а його дружиною, а тому твердження обвинуваченого в даному випадку не є слушними, такі доводи суд оцінив критично та вважав, що цим самим обвинувачений має на меті уникнути кримінальної відповідальності.

Доводи сторони захисту про недоведеність вини та відсутність мотиву, суд першої інстанції також оцінив критично та сприймав як спосіб уникнення від кримінальної відповідальності, оскільки в судовому засіданні достатньо встановлено і це підтверджується належними, допустимими доказами, які для суду є переконливими, достовірними та достатніми, що ОСОБА_8 перебуваючи в приміщенні банку за адресою м.Тростянець, пл.40-ї армії, 2 Сумської області підійшовши до касового вікна, після того як потерпіла відійшла, забувши свій телефон на пластиковій підставці, та помітивши це, скориставшись послугами касового відділення, таємно забрав мобільний телефон, сховав його у кишеню, вийшов з відділення на вулицю та впевнившись, що потерпіла відсутня за вказаним місцем, зайшов знову до відділення, підійшов до своєї дружини, яка також перебувала у відділенні біля терміналу та разом залишили відділення банку, тобто таємно викрав телефон та розпорядився ним на власний розсуд.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_8 не мав умислу, суд першої інстанції визнав такими, що не заслуговують на увагу, оскільки цим він має на меті уникнути від кримінальної відповідальності, так як його поведінка свідчить про те, що він скоїв викрадення таємно з відділення банку, де ведеться відео спостереження, присутні працівники банку, до яких він в разі відсутності умислу мав можливість повідомити про залишений телефон та передати його до відповідальних осіб банку, однак ОСОБА_8 , забравши телефон, покинув відділення банку, а на телефонні дзвінки, які здійснювалися після викрадення телефону не відповідав, оскільки, як пояснила в судовому засіданні продавчиня магазину «Продуктова хатка», що вона дійсно телефонувала на мобільний телефон потерпілої, виклик йшов, але ніхто не відповідав, про що підтвердила і потерпіла в суді. У суду не викликають жодних сумнівів показання потерпілої та свідка ОСОБА_12 . За висновком комп`ютерно-технічної експертизи ОСОБА_8 мав можливість відповісти на вхідний дзвінок, який надходить на мобільний телефон, не знаючи код розблокування.

Доводи сторони захисту про те, що дружина ОСОБА_8 - ОСОБА_22 розмістила оголошення в соціальній мережі «Facebook», суд першої інстанції також визнав безпідставними, оскільки вони не спростовують докази надані стороною обвинувачення з вищевикладених підстав, оголошення розміщене о 19 год. 13 хв. 21.11.2019 року не самим обвинуваченим, який мав можливість повідомити працівникам банку на місці про залишений телефон, тоді як телефон ОСОБА_8 забрав ще до обідньої перерви. Крім того, зі змісту оголошення та фотографії не вбачається марка, модель телефону, тобто телефон не можливо ідентифікувати.

Також, суд першої інстанції покази дружини ОСОБА_8 оцінив критично, оскільки вона є заінтересованою особою, а розміщене оголошення в соціальній мережі не спростовує обвинувачення, так як сама поведінка обвинуваченого із досліджених судом доказів свідчить про те, що ОСОБА_8 мав усі можливості повідомити працівникам банку про виявлений ним телефон та передати його, однак, він навпаки таємно забрав телефон, розпорядившись на власний розсуд.

Аналізуючи досліджені судом першої інстанції докази в їх сукупності, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, керуючись законом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку з яким за встановлених обставин погоджується і колегія суддів, що вони є достовірними, належними та допустимими, логічно узгодженими між собою та такими, які переконливо вказують на вчинення ОСОБА_8 інкримінованого кримінального правопорушення.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 також правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 1 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Враховуючи викладене, колегія суддів підстав для задовення апеляйних вимог сторони захисту не вбачає, а тому в задоволенні скарги вдмовляє за необґрунтованістю.

Щодо призначеного обвинуваченому покарання, то колегія суддів вважає, що вимоги ст.ст.50, 65 КК України суд першої інстанції також виконав.

З матеріалів вбачається, що судом враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення, обставини, що пом`якшують покарання - те, що до кримінальної відповідальності ОСОБА_8 притягується вперше, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працює, не визнав свою вину, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, стан здоров`я задовільний, враховуючи висновок відділу пробації, згідно якого ризик вчинення повторного кримінального правопорушення розцінюється як середній і суд дійшов висновку, що ОСОБА_8 за ч.1 ст. 185 КК України слід призначити покарання у виді штрафу.

Також суд розглянув цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 , частково його задовільнив і стягнув з ОСОБА_8 933 грн матеріальної шкоди, що узгоджується з досідженими та врахованими судом першої інстанції доказами.

При вирішенні питання про відшкодування потерпілій ОСОБА_9 моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що потерпілою в розумінні положень ЦПК України суду не було надано належних, допустимих, переконливих доказів у обґрунтування заподіяння їй обвинуваченим моральної шкоди. Суд вважав, що з урахуванням конкретних обставин справи, право потерпілої відновлено відшкодуванням матеріальної шкоди, що буде достатнім, справедливим і спів мірним в даному випадку.

Також в судовому засіданні апеляційного суду були встановлені підстави для застосування ст..49 КК України, а саме кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст. 185 КК України було вчинено 21.11.2019 року, тобто на даний час наявні підстави для звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України, однак, обвинувачений заперечив щодо такого звільнення і просив його виправдати.

Тому, враховуючи таку позицію обвинуваченого, проаналізувавши доводи апелянта щодо скасування вироку та виправдання обвинуваченого і не знайшовши підстав для їх задоволення, колегія суддів, вважає за необхідне вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17.09.2021, в частині призначення покарання, змінити і на підставі п.2 ч.1 ст.49 та ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання у виді 1700 грн штрафу у зв`язку із закінченням строків давності, оскільки з дати вчинення злочину - 21.11.2019 по дату апеляційного перегляду справи - 22.05.2023 минуло більше трьох років, що узгоджується з положеннями ч.2 ст. 404 та п.4 ч.1 ст. 408 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17.09.2021, відносно ОСОБА_8 , змінити.

На підставі п.2 ч.1 ст. 49 та ч.5 ст. 74 КК України, звільнити ОСОБА_8 від призначеного вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17.09.2021 покарання, у виді штрафу в розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн, у зв`язку із закінченням строків давності.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4