КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/1305/2023
Категорія - ч. 2 ст. 345 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_10 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 12 листопада 2018 року у кримінальному провадженні №0009445 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12 листопада 2018 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Судом також вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, за таких обставин.

04 липня 2017 року близько 16 год 30 хв ОСОБА_8 перебував біля будинку №17/3 по вул. Черемшини у м. Києві, в той час коли інспектор Управління патрульної поліції у м. Києві ОСОБА_9 мав намір одягнути на нього кайданки, з метою уникнення адміністративного затримання, не передбачаючи можливості настання таких наслідків для здоров`я потерпілого, хоча діючи з більшою обачністю повинен був і міг їх передбачити, здійснив різкий рух головою назад та завдав удар своєю головою в область голови інспектора Управління патрульної поліції у м. Києві ОСОБА_9 , чим спричинив останньому тілесне ушкодження у вигляді закритого уламкового перелому дуги правої виличної кістки зі зміщенням уламків, тобто тілесне ушкодження середньої тяжкості.

Стороною обвинувачення ОСОБА_8 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, за таких обставин.

04 липня 2017 року близько 16 год 30 хв ОСОБА_8 , перебуваючи біля будинку №17/3 по вул. Черемшини у м. Києві, за підозрою у скоєнні адміністративного правопорушення в межах ст. 37 Закону України "Про Національну поліцію України", був зупинений інспекторами Управління патрульної поліції у м. Києві, а саме ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , які, відповідно до дислокації здійснювали патрулювання Дніпровського району м. Києва з охорони громадського порядку у складі автопатруля "Форт-41".

В цей час біля будинку №17/3 по вул. Черемшини у м. Києві інспектори ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , будучи у форменому одязі, маючи нагрудні значки працівників поліції, представилися інспекторами патрульної поліції, назвавши ОСОБА_8 свої посади, спеціальні звання та прізвища, з метою встановлення особи ОСОБА_8 для подальшого складання адміністративного протоколу за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 178 КУпАП, запропонували представитися та пред`явити документи, що посвідчують особу. Далі, без тривалого розриву у часі, перебуваючи за вищевказаною адресою, ОСОБА_8 для ухилення від адміністративної відповідальності вирішив самостійно залишити місце події, та на законні вимоги працівників поліції зупинитися не реагував. В подальшому ОСОБА_11 та ОСОБА_9 попередили про те, що його дії суперечать законодавству, та у разі їх не припинення до нього будуть застосовані заходи фізичного впливу та спецзасоби, однак ОСОБА_8 продовжував спроби втекти від працівників поліції. Після чого інспектори Управління патрульної поліції у м. Києві ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , керуючись ст. 41 Закону України "Про Національну поліцію України", виконуючи свої службові обов`язки, з метою подальшого затримання ОСОБА_8 для встановлення особи та з`ясування обставин порушення почали застосовувати до нього заходи фізичного впливу, взявши ОСОБА_8 під руку.

З метою уникнення затримання та відповідальності, ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що зазначені особи являються працівниками правоохоронного органу та перебувають під час виконання службових обов`язків, свідомо посягаючи на здоров`я працівника правоохоронного органу та здійснюючи йому опір, умисно завдав інспектору патрульної поліції ОСОБА_9 один удар головою в область голови, чим спричинив останньому, відповідно до довідки №774 від 04 липня 2017 року, виданої Київською клінічною лікарнею №12, тілесне ушкодження у вигляді травматичного перелому правої лицевої дуги.

Згідно з висновком експерта №1253/Е від 25 серпня 2017 року, у ОСОБА_9 виявлені наступні тілесні ушкодження:

а) закритий уламковий перелом дуги правої виличної кістки зі зміщенням уламків, синець у виличній ділянці справа;

б) синець на внутрішній поверхні правого передпліччя в нижній третині; садна на фоні синців на зовнішній поверхні лівого передпліччя в середній третині (в нижній третині синця), на передній поверхні правого колінного суглобу.

Зазначене тілесне ушкодження у п. "а" відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

Зазначене тілесне ушкодження у п. "б" відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Характер та морфологія виявлених ушкоджень свідчать про те, що вони утворились від травматичної дії тупими предметами, характерні властивості яких в ушкодженнях не відобразились.

За результатами судового розгляду суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_8 умисно завдав тілесні ушкодження ОСОБА_9 , як працівнику правоохоронного органу, та кваліфікував дії ОСОБА_8 за ст. 128 КК України, як необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 12 листопада 2018 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та призначити йому покарання у виді 1 року обмеження волі.

За твердженням прокурора в апеляційній скарзі висновки суду щодо неправильної правової кваліфікацій дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 345 КК України не відповідають фактичним обставинам провадження.

Обґрунтовуючи свою позицію, прокурор вважає, що суд надав невірну оцінку показанням в суді: потерпілого ОСОБА_12 , який повідомив, що у ході виконання заходів примусу ОСОБА_8 почав чинити опір, та у процесі боротьби, коли він стояв позаду ОСОБА_8 , йому був нанесений ОСОБА_8 удар головою в голову, а саме в область скроні; свідка ОСОБА_11 , яка також підтвердила нанесення ОСОБА_8 задньою частиною голови удару в голову ОСОБА_12 ; свідка ОСОБА_13 , котрий підтвердив факт супротиву ОСОБА_8 працівникам поліції, а також даним відеозапису від 04 липня 2017 (диск CD-R 9445), де зафіксовано як 04 липня 2017 року о 16:30 ОСОБА_8 був зупинений інспекторами Управління патрульної поліції у м. Києві ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , які будучи у форменому одязі зі спеціальними нагрудними значкамипрацівників поліції, після того як представились, повідомили причини зупинки, пояснили про підстави складання протоколу про адміністративне правопорушення,запропонували ОСОБА_8 представитися та пред`явити документи, що посвідчують особу, проте останній, без тривалого розриву у часі,для ухилення від адміністративної відповідальності вирішив самовільно залишити місце події і на законні вимоги працівників поліції зупинитися не реагував. Далі ОСОБА_11 та ОСОБА_9 попередили ОСОБА_8 про те, що його дії суперечать законодавству та запропонували йому добровільно прослідувати до управління поліції для встановлення анкетних даних, але останній відмовився, у зв`язку з чим ОСОБА_8 було повідомлено, що до нього можуть бути застосовані заходи примусу для доставлення до управління поліції, однак він намагався залишити місце, після чого і виник конфлікт.

Прокурор звертає увагу і на стан ОСОБА_8 , вказуючи на те, що із відеозапису вбачається, що обвинувачений перебував у збудженому стані та сторонні особи звертали увагу на те, що він веде себе нетипово для звичайної особи.

Щодо доведеності суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, то прокурор зазначає, що з показань потерпілого, свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , відомостей у відеозапису слідує, що потерпілий перебував позаду ОСОБА_8 та обхватив його тулуб, тому ОСОБА_8 цілеспрямовано завдано удар саме в голову потерпілого.

За таких обставин, як вважає прокурор, висновок суду першої інстанції щодо правової кваліфікації дій ОСОБА_8 за ст. 128 КК України не ґрунтується на тих доказах, які суд першої інстанції поклав в основу свого рішення, внаслідок чого не було застосовано кримінальний закон, який підлягав застосуванню, а протиправні дії ОСОБА_8 безпідставно перекваліфіковані на менш тяжкий злочин, що призвело до призначення обвинуваченому явно несправедливого та невиправдано м`якого покарання.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

До закінчення апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 подав клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, незалежно від того до яких висновків дійде колегія суддів щодо правової кваліфікації вчиненого ним діяння, тобто як за ч. 2 ст. 345 КК України, так і за ст. 128 КК України, на підставі ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, але не заперечив щодо клопотання обвинуваченого, позицію обвинуваченого, який вважав необґрунтованою апеляційну скаргу прокурора та підтримав клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 49 КК України, частково дослідивши за клопотанням сторони обвинувачення докази у провадженні, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як убачається з обвинувального акта, органом досудового розслідування ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Розглянувши кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , суд першої інстанції дійшов висновку про невідповідність здійсненої органом досудового розслідування кваліфікації дій обвинуваченого фактичним обставинам кримінального провадження та кваліфікував ці дії за ст. 128 КК України.

Обґрунтовуючи свої висновки, суд, дослідивши наявні у матеріалах провадження докази, показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, дійшов висновку про відсутність у діях обвинуваченого умислу на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень. При цьому суд першої інстанції відкинув як доказ показання потерпілого та свідка ОСОБА_11 щодо нанесення обвинуваченим умисного удару, оскільки ці показання, на переконання суду, спростовуються показаннями свідка ОСОБА_13 .

Між тим, як вважає колегії суддів, заслуговують на увагу доводи в апеляційній скарзі прокурора про те, що суд першої інстанції усупереч вимог ст. 94 КПК України необґрунтовано відкинув показання потерпілого ОСОБА_9 і свідка ОСОБА_11 , та безпідставно не оцінив ці показання у сукупності з іншими наявними у матеріалах кримінального провадження доказами.

Так, показаннями потерпілого та свідка ОСОБА_11 , які повторно були допитані під час апеляційного розгляду, підтверджуються обставини отримання ними виклику, прибуття на виклик, поведінку ОСОБА_8 по відношенню до працівників поліції, відмова останнього називатися, надавати документи, вчинення активного опору працівникам поліції та обставини спричинення інспектору патрульної поліції ОСОБА_14 удару.

Вказані показання є логічними, послідовними та узгоджуються із іншими доказами, а також показаннями свідка ОСОБА_13 (очевидця події), який під час допиту в суді першої інстанції вказав про те, що був очевидцем вчинення ОСОБА_8 активних дій щодо спротиву працівникам поліції. При цьому той факт, що свідок ОСОБА_13 не бачив момент нанесення удару потерпілому, не спростовує показання ОСОБА_9 та ОСОБА_11 .

Крім того, вищевказані показання потерпілого та свідка ОСОБА_11 підтверджуються також дослідженими судом першої інстанції відеозаписами з нагрудних камер інспекторів патрульної поліції.

В ході повторного перегляду під час апеляційного розгляду відеозаписів з нагрудної камери потерпілого колегією суддів встановлено, що під час розмови інспекторів патрульної поліції з ОСОБА_8 , останній відмовляється вказати свої анкетні дані та надати будь-який документ, що підтверджує його особу, чинить активний опір на законну вимогу інспекторів проїхати до відділення поліції для встановлення його особи, під час якого завдав удар потерпілому, що спричинило падіння нагрудної камери інспектора патрульної поліції ОСОБА_9 на землю.

Саме про такий розвиток події вказували потерпілий та свідок ОСОБА_11 під час їхнього допиту як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді.

Отже судом першої інстанції, на що вірно звертає увагу прокурор, істотно порушено вимоги ст. 94 КПК України, не надано оцінки усім доказам в їх сукупності, що призвело до необґрунтованого висновку про кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ст. 128 КК України.

Частиною 2 статті 345 КК України передбачена відповідальність особи за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу чи його близьким родичам побоїв, легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Потерпілими від цього злочину можуть бути, у тому числі працівники правоохоронного органу.

Об`єктивна сторона злочину може бути виражена у заподіянні побоїв, а також тілесних ушкоджень - легких, середньої тяжкості або тяжких, суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом та мотивом: у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Вчинення злочину під час виконання особою службових обов`язків означає, що посягання має місце під час реалізації цією особою наданих їй прав на виконання обов`язків, які встановлені відповідними нормативно-правовими актами, що регулюють діяльність представника влади або органу, в якому працює особа, яка відповідає ознакам потерпілого від цього злочину.

Натомість, як зазначалося на підставі вищевикладених доказів, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що злочин ОСОБА_8 був вчинений відносно інспекторів Управління патрульної поліції у м. Києві ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , які, виконуючи свої службові об`явки з охорони громадського порядку, прибули за викликом до будинку АДРЕСА_2 , де зупинили особу, за підозрою у скоєнні адміністративного правопорушення, яким виявився ОСОБА_8 , і будучи у форменому одязі, маючи нагрудні значки працівників поліції, представилися інспекторами патрульної поліції, назвавши ОСОБА_8 свої посади, спеціальні звання і прізвища, та підстави його затримання. Надалі ОСОБА_8 відмовився повідомити інспекторам патрульної поліції свої анкетні дані та/або надати документи, які посвідчують його особу, що стало підставою для інспекторів ОСОБА_11 , та ОСОБА_9 для затримання ОСОБА_8 з метою доставлення до відділення поліції для встановлення особи та з`ясування обставин порушення. Оскільки ОСОБА_8 добровільно відмовився виконати законні вимоги інспекторів патрульної поліції, останні почали застосовувати до нього заходи фізичного впливу, взявши ОСОБА_8 під руку, однак він з метою уникнення затримання та відповідальності, усвідомлюючи, що зазначені особи являються працівниками правоохоронного органу та перебувають під час виконання службових обов`язків, почав чинити їм активний опір, під час якого завдав інспектору патрульної поліції ОСОБА_14 один удар головою в ділянку голови, чим спричинив останньому тілесне ушкодження у вигляді травматичного перелому правої лицевої дуги.

Таким чином, юридично значима обставина про те, що ОСОБА_8 достеменно був обізнаний про спеціальний службовий статус потерпілого, не отримала належної оцінки судом першої інстанції.

Безпідставним, на думку колегії суддів, є і висновок суду першої інстанції про відсутність умислу у діях ОСОБА_8 на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.

Зокрема, у фабулі обвинувачення, визнаного судом доведеним, встановлено, що саме в результаті поведінки ОСОБА_8 (здійснення різкого руху головою назад і завдання удару своєю головою в ділянку голови потерпілого) ОСОБА_14 спричинено тілесні ушкодження. Наведене ґрунтується, у тому числі на показаннях самого ОСОБА_8 , який підтверджував такий факт. Як доведеним визнано і те, що дії обвинуваченого мали активний характер, у зв`язку із намаганням уникнути адміністративного затримання та протидіяти одяганню на нього кайданок.

За таких обставин є помилковими висновки суду про відсутність умислу на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_14 . А відтак, враховуючи, що ст. 345 КК України і ст. 128 КК України є відповідно спеціальною і загальною нормами, отже за наявності потерпілого із спеціальним статусом підлягає застосуванню саме ст. 345 КК України, колегія суддів визнає необґрунтованим також твердження суду першої інстанції про те, що спричинення тілесних ушкоджень інспектору патрульної поліції ОСОБА_14 за викладених обставин є діянням, яке посягає виключно на охоронюваний законом порядок суспільних відносин у сфері життя та здоров`я особи.

Таким чином висновки суду першої інстанції про те, що фактичні дії ОСОБА_8 з огляду на представлені стороною обвинувачення докази доводять вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, суперечать фактичним обставинам кримінального провадження, та не ґрунтується на тих доказах, які були досліджені під час судового розгляду. При цьому суд, як обґрунтовано на це звертає увагу прокурор, безпідставно не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, що в сукупності потягло за собою неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. А тому, відповідно до ст. ст. 409, 411, 413 КПК України вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Обвинувачений до завершення апеляційного розгляду подав клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 285 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Чинна ч. 1 ст. 49 КК України передбачає, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Вказаною нормою встановлено: строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення відповідно до класифікації, визначеної приписами ст. 12 КК України, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення; правила обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення і переривання.

Особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у ч. 1 ст. 49 КК України диференційовані строки давності за умови, що протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

Як убачається з матеріалів провадження та встановлено колегією суддів, подія кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, відбулася 04 липня 2017 року.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 345 КК України, відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

З урахуванням обставин кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , станом на 11 квітня 2023 року сплинуло більше п`яти років від часу вчинення кримінального правопорушення. При цьому матеріали провадження не містять даних про те, що перебіг давності зупинявся або переривався. А відтак закінчились визначені ст. 49 КК України строки давності притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 345 КК України, що є правовою підставою для його звільнення від кримінальної відповідальності.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження.

Відповідно до ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції - скасуванню, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , з урахуванням його клопотання - закриттю.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 12 листопада 2018 року стосовно ОСОБА_8 скасувати.

Звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 345 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження №0009445 закрити на підставі п. 3 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Речові докази: DVD-R диски із записами зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4