Справа № 491/292/23
Провадження № 1-кп/507/33/2023
Номер рядка звіту 387
В И Р О К
04.07.2023 рокусмт. Любашівка
Любашівський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, українця, неодруженого, з середньою спеціальною освітою, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за призовом під час загальної мобілізації на посаді стрільця 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», -
про обвинувачення у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,
з участю сторін кримінального провадження:
сторона обвинувачення: прокурор ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6
сторона захисту: обвинувачений ОСОБА_3
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час загальної мобілізації та проходячи її на посаді стрільця 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127 - 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, 30.08.2022 о 12 год. 30 хв. самовільно залишив місце служби, яке дислокується у АДРЕСА_2 та ухилявся від проходження військової служби до 17 год. 00 хв. 22.02.2023, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.
Таким чином, своїми діями ОСОБА_3 вчинив самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану, військовослужбовцем, за що передбачена відповідальність ч.5 ст. 407 КК України.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав себе повністю, щиро розкаявся та розповів про обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема розповів, що він дійсно проходив службу у військовій частині як мобілізований. В нього на утриманні є неповнолітня донька та батько інвалід. Він неодноразово звертався до керівництва військової частини з приводу звільнення з військової служби, так як мав на утриманні неповнолітню доньку та батька інваліда. Однак, всі його звернення залишились поза увагою керівництва частини. Батько його хворів, а тому 30 серпня 2022 року він самовільно залишив військову частину та поїхав додому. 22 лютого 2023 року він добровільно прийшов в прокуратуру, де зізнався у скоєному правопорушенні. Просив суворо не карати, не позбавляти волі.
Обвинувачений окрім визнання своєї вини у скоєному злочині, повністю визнав кваліфікацію його дій, докази, на які посилався орган досудового розслідування.
На підставі ч.3 ст.349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Суд, з`ясувавши думку сторін кримінального провадження, роз`яснив сторонам кримінального провадження вимоги ч.3 ст.349 КПК України і наслідки обмеження обсягу доказів.
У зв`язку із повним визнанням обвинуваченим своєї вини в скоєні кримінального правопорушення, визнання ним кваліфікації його дій та доказів, на які посилався орган досудового розслідування, за згодою учасників процесу, судом визнано недоцільним дослідження доказів, стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким з учасників процесу не оспорюються та дослідження зібраних у кримінальному провадженні доказів було обмежене допитом обвинуваченого, показання якого відповідають фактичним обставинам справи і ним не оспорюються та дослідженням документів, що його характеризують. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники процесу правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позицій не має, а також йому зрозуміло, що в такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Дії ОСОБА_3 правильно кваліфіковано за ч.5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану, військовослужбовцем.
Відповідно до ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
При обранні покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст.65 КК України суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який є громадянином України, посередньо характеризується, неодружений, має на утриманні неповнолітню дитину, проживає з батьками, батько є інвалідом, непрацює, раніше не судимий, не перебуває на обліку в лікаря нарколога та психіатра, також суд враховує пом`якшуючі обставини та відсутність обтяжуючих обставин.
Так, відповідно до ст.66 КК України, обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 суд визнає: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, з`явлення зі зізнанням.
Відповідно до ст.67 КК України, обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_3 не встановлено.
З урахуванням всіх обставин у справі, даних, що характеризують особу обвинуваченого, пом`якшуючих покарання обставин, відповідно до загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації покарання, суд вважає можливим призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ст. 407 ч.5 КК України, вважаючи таке покарання необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Злочин, в якому обвинувачується ОСОБА_3 є продовжуваним та є закінченим з моменту з`явлення його із зізнанням 22 лютого 2023 року.
Положення ст.ст. 69, 75 КК України, в які були внесені і які набрали чинності 27 січня 2023 року, не підлягають застосуванню, оскільки ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ст. 407 КК України в умовах воєнного стану, а у зазначених статтях міститься пряма заборона їх застосування до осіб, які обвинувачуються в скоєні злочинів, передбачених ст. 407 КК України, вчинених в умовах воєнного стану.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 не обирався та підстав для його обрання не має.
Цивільний позов не заявлений.
Речові докази та процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд,
Визнати винуватим ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту його фактичного затримання в порядку виконання вироку.
Вирок може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Любашівський районний суд Одеської області протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Даний вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1