ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 року

м. Київ

Справа № 527/2011/15-к

Номер провадження в апеляційному суді 11-кп/814/406/23

Провадження № 51 - 1463 км 21

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000357 від 11 грудня 2014 року, щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шукайвода Христинівського району Черкаської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою:

АДРЕСА_2 , такого, що на підставі ст. 89 КК України судимості не має,

за ст. 263 ч. 1, ст. 345 ч. 2 КК України,

за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката

ОСОБА_7 на вирок Глобинського районного суду Полтавської області від

06 листопада 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 03 березня 2023 року щодо ОСОБА_6 і касаційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від

03 березня 2023 року щодо ОСОБА_6 .

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Глобинського районного суду Полтавської області від 06 листопада

2020 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 263 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 вказано рахувати з 05 вересня 2014 року.

Ухвалено вважати призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки таким, що відбуте ОСОБА_6 .

Цим же вироком ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 345 ч. 2 КК України, та виправдано за недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 442 гривні 08 копійок процесуальних витрат за проведення судових балістичних експертиз.

Прийнято рішення щодо речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він в автомобілі марки «Honda Accord» державний номерний знак НОМЕР_1 незаконно зберігав без передбаченого законом дозволу вогнепальну зброю - револьвер системи «Наган» калібру 7,62 мм та бойові припаси до нього, які було вилучено 02 вересня 2014 року під час проведення обшуку зазначеного транспортного засобу на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він 02 вересня 2014 року приблизно о 07 годині 00 хвилин за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом, завдав удар кулаком правої руки в ділянку правого ока

ОСОБА_9 , який, будучи працівником правоохоронного органу, був задіяний для охорони громадського порядку при проведенні слідчих (розшукових) дій та за необхідності участі в них за вказаною адресою, чим заподіяв ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження, а також ОСОБА_6 порвав формений одяг ОСОБА_9 , коли намагався втекти з приміщення.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03 березня 2023 року зазначений вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника ОСОБА_10 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 - без задоволення.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали, а також короткий зміст поданих заперечень

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині засудження ОСОБА_6 за ст. 263 ч. 1 КК України, а кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі ст. 284 ч. 1 п. 3 КПК України, оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. Указує на те, що 02 вересня 2014 року до початку проведення обшуку автомобіля марки «Honda Accord» та фіксації цієї слідчої дії ОСОБА_6 був затриманий, безперервно знаходився в приміщенні спальні будинку за місцем його мешкання в кайданках під контролем працівників поліції, проте у протоколі обшуку відповідні права йому не були роз`яснені, у тому числі право на захист, та після вказаного обшуку протокол затримання не складався. Даючи свою оцінку доказам у кримінальному провадженні, вважає всі докази, отримані в результаті обшуку автомобіля марки «Honda Accord», недопустимими. Зазначає, що ключі від обох автомобілів марки «Honda Accord» та марки «ВАЗ-2114» знаходились у працівників поліції задовго до початку обшуку, їх відсутність на звичному місці в коридорі будинку була зафіксована протоколом обшуку помешкання, в ході якого проведено і обшук автомобіля марки «ВАЗ-2114», який разом з автомобілем марки «Honda Accord» стояли у дворі, що не виключає підкидання певних предметів працівниками поліції до автомобіля марки «Honda Accord», коли ОСОБА_6 і всі мешканці були ізольовані в будинку. Вважає, що ухвала про дозвіл на проведення обшуку автомобіля марки «Honda Accord» від 06 серпня 2014 року слідчим суддею постановлена з порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що обшук автомобіля марки «Honda Accord» було проведено слідчою ОСОБА_12 в межах кримінального провадження № 0002195 за фактом вбивства мера м. Кременчука, проте стороні захисту не відкривались процесуальні документи про доручення цій слідчій проведення досудового у вказаному кримінальному провадженні. Вважає також незаконною постанову прокурора від 22 вересня 2014 року про визначення підслідності кримінального провадження за ст. 263 ч. 1 КК України. Крім того, звертає увагу на порушення розумних строків судового розгляду.

Заперечень на касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 від учасників судового провадження не надходило.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що апеляційний суд у порушення вимог статей 370, 419 КПК України не спростував доводів апеляційної скарги прокурора, а лише продублював мотивувальну частину вироку суду першої інстанції. Так, не враховано судом доводів прокурора про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження в частині оцінки показань ОСОБА_9 та інших свідків працівників поліції про наявність у потерпілого тілесних ушкоджень в одній і тій самій анатомічній ділянці обличчя, що в свою чергу узгоджується з висновком судово-медичної експертизи від 02 вересня 2014 року № 1020, при цьому суд прийняв до уваги показання близьких родичів ОСОБА_6 , які є заінтересованими особами. Звертає увагу на те, що однією з підстав виправдання ОСОБА_6 суд першої інстанції указав також ненадання прокурором доказів зміни кваліфікації зі ст. 342 ч. 2 КК України, за якою були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, на ст. 345 ч. 2 КК України, за якою повідомлено ОСОБА_6 про підозру, при цьому стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України відкривався витяг з ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення за ст. 345 ч. 2 КК України. Вважає, що при призначенні покарання за ст. 263 ч. 1 КК України суд безпідставно врахував характеристику ОСОБА_6 за місцем реєстрації, оскільки він там не проживає, та не врахував, що ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, у тому числі злочину, пов`язаного із посяганням на здоров`я працівника правоохоронного органу. При цьому прокурор не зазначає у чому саме полягає несправедливість призначеного ОСОБА_6 покарання за ст. 263 ч. 1 КК України чи через м`якість, чи через суворість. Крім того, зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст. 72 ч. 5 КК України при зарахуванні у строк покарання попереднього ув`язнення, а апеляційний суд не надав оцінки доводам апеляційної скарги прокурора про таке порушення.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_7 просить залишити касаційну скаргу без задоволення через необґрунтованість наведених прокурором доводів.

Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора не надходило.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор у судовому засіданні вважала касаційну скаргу прокурора обґрунтованою і просила її задовольнити, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 вважала обґрунтованою в частині доводів про порушення прав ОСОБА_6 під час проведення обшуку автомобіля марки «Honda Accord» та просила задовольнити її частково.

Інші учасники судового провадження, а саме засуджений ОСОБА_6 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 , а також потерпілий ОСОБА_9 були належним чином повідомлені про місце і час судового засідання, при цьому висловили прохання здійснювати касаційний розгляд за їх відсутністю.

Мотиви Суду

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.

Доводи касаційної скарги прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції при перевірці доводів апеляційної скарги прокурора про незаконність виправдання ОСОБА_6 за ст. 345 ч. 2 КК України є необґрунтованими.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio proreo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння, як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Згідно з вимогами ст. 373 ч. 1 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим;

3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої ст. 284 цього Кодексу.

Виправдовуючи ОСОБА_6 , суд першої інстанції зазначив, що під час судового розгляду не було доведено винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 345 ч. 2 КК України, а надані стороною обвинувачення докази, зокрема показання потерпілого ОСОБА_9 та свідків, які на час події були працівниками міліції, суд піддає сумніву, оскільки вони є суперечливими, а інші письмові докази є неналежними, оскільки не підтверджують винуватість ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 94 КПК України у судовому засіданні перевірив зібрані під час досудового розслідування та судового провадження докази, на які посилалася сторона обвинувачення, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів, у тому числі: показанням обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , на які в касаційній скарзі посилається прокурор, показанням свідків захисту ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , а також письмовим доказам, у тому числі висновку судово-медичної експертизи від 02 вересня 2014 року № 1020 та акту медичного огляду ОСОБА_9 від 02 вересня 2014 року.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 345 ч. 2 КК України, та зазначив про правильність висновків суду першої інстанції щодо сумнівів у достовірності показань потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , оскільки вони є суперечливими щодо хронології розвитку подій 02 вересня 2014 року, наявності тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 , щодо осіб, присутніх в кімнаті під час події. Також жоден із свідків не був присутнім під час нанесення удару ОСОБА_6 й не зміг підтвердити обставини спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. У свою чергу сам ОСОБА_6 , свідок ОСОБА_21 , яка була разом з ним в кімнаті під час того як зайшли працівники поліції, та свідок ОСОБА_22 , яка зайшла в кімнату через незначний проміжок часу, заперечували факт нанесення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень ОСОБА_9 . Також апеляційний суд вказав, що у висновку судово-медичної експертизи від 02 вересня 2014 року № 1020 не зазначено кількість синців, виявлених у ОСОБА_9 , не конкретизовано місце їх розташування, а зафіксовано лише те, що вони знаходяться на лівій стороні обличчя, і цим висновком експертизи підтверджується лише факт наявності тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 , але не доводиться факт спричинення їх ОСОБА_6 . Крім того, в акті медичного огляду ОСОБА_9 від 02 вересня 2014 року відсутні відомості щодо пошкоджень шкіри останнього.

Апеляційний суд визнав обґрунтованими посилання суду першої інстанції й на те, що відповідно до відомостей з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню № 0002530 02 вересня 2014 року внесені відомості про опір ОСОБА_6 працівникові міліції під час виконання ним службових обов`язків за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 342 ч. 2 КК України. 10 серпня 2015 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 345 ч. 2, ст. 263 ч. 1 КК України, однак стороною обвинувачення не надано доказів зміни кваліфікації чи внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань з правовою кваліфікацією дій ОСОБА_6 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 345 ч. 2 КК України.

Отже, суд першої інстанції провів судовий розгляд з дотримання вимог процесуального закону в межах висунутого обвинувачення за ст. 345 ч. 2 КК України, врахувавши практику Європейського суду з прав людини та створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав, та, оцінивши всі зазначені докази у їх сукупності, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для виправдання

ОСОБА_6 за недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог статей 370, 419 КПК України перевірив законність вироку в цій частині та, виходячи із наведених в апеляційній скарзі прокурорадоводів, прийняв законне та обґрунтоване рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Що стосується доводів прокурора про невідповідність покарання, призначеного ОСОБА_6 за ст. 263 ч. 1 КК України, тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, то вони є необґрунтованими. При цьому у касаційній скарзі прокурор не зазначає у чому саме полягає несправедливість призначеного ОСОБА_6 покарання чи внаслідок м`якості, чи внаслідок суворості.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Із вироку вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання

ОСОБА_6 з дотриманням положень статей 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ст. 263 ч. 1 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу ОСОБА_6 , який є несудимим на підставі ст. 89 КК України, а також конкретні обставини кримінального провадження. Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання, судом не встановлено.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства і обґрунтовано призначив йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ст. 263 ч. 1 КК України, мотивувавши таке рішення.

Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ОСОБА_6 за

ст. 263 ч. 1 КК України ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу прокурора в цій частині визнано необґрунтованою.

Покарання, призначене ОСОБА_6 за ст. 263 ч. 1 КК України, за своїм видом та розміром є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України. Переконливих доводів, які б спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо призначеного покарання ОСОБА_6 за ст. 263 ч. 1 КК України прокурор у касаційній скарзі не навів.

Разом з тим, посилання прокурора в касаційній скарзі про залишення без належної перевірки апеляційним судом його доводів про те, що суд першої інстанції неправильно зарахував ОСОБА_6 у строк покарання попереднє ув`язнення, є обґрунтованими.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження та змісту оскаржених судових рішень, запобіжний захід у даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 не обирався.

Вироком Глобинського районного суду Полтавської області від 06 листопада

2020 року вказано строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з 05 вересня 2014 року, а саме з дня обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від

05 вересня 2014 року, та ухвалено вважати призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки таким, що відбуте ОСОБА_6 .

Проте, суд апеляційної інстанції не з`ясував та не перевірив, у якому кримінальному провадженні та за підозрою у вчиненні яких саме кримінальних правопорушень зазначеною ухвалою слідчого судді ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід.

Касаційний суд в свою чергу позбавлений можливості перевірити зазначені доводи з огляду на відсутність в матеріалах кримінального провадження достатніх даних для належної перевірки та з`ясування пов`язаних з цим обставин.

Крім того, у апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_6 та в його інтересах захисник ОСОБА_10 зазначали про недопустимість доказів, одержаних у ході обшуку автомобіля марки «Honda Accord» 02 вересня 2014 року, оскільки слідчу дію було проведено з істотним порушенням прав ОСОБА_6 та вимог кримінального процесуального закону.

Указували на те, що до початку проведення обшуку автомобіля та фіксації цієї слідчої дії ОСОБА_6 був фактично затриманий, безперервно знаходився в приміщенні спальні будинку за місцем його мешкання в кайданках під контролем працівників поліції, проте у протоколі обшуку відповідні права йому не були роз`яснені, у тому числі право на захист. При цьому протокол його затримання складений не був. Також зазначали, що протокол обшуку автомобіля слідчою ОСОБА_12 складено з порушеннями вимог КПК України.

Такі доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника

ОСОБА_10 апеляційним судом залишені поза увагою і належним чином не перевірені.

Таким чином, суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 419 КПК України залишив поза увагою, не надав конкретних належних відповідей і не навів детального обґрунтування відхилення доводів апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 про проведення обшуку автомобіля марки «Honda Accord» з істотним порушенням вимог КПК України та порушенням конституційних прав ОСОБА_6 , а також доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне зарахування ОСОБА_6 у строк покарання попереднього ув`язнення, не зазначив підстави, з яких апеляційні скарги в цих частинах визнано необґрунтованими.

Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що у відповідності з вимогами ст. 438 ч. 1 п. 1 КПК України є підставою для скасування такого рішення.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_7 про порушення розумних строків судового розгляду, то колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення (ст. 6 Конвенції).

Статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Відповідно до вимог ст. 318 ч. 1 КПК України судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на необхідності дотримання розумних строків розгляду. Високий суд зауважив, що розумний строк у кримінальному провадженні починається з того часу, коли особі «пред`явлено обвинувачення», тобто з моменту офіційного повідомлення заявника компетентним органом про те, що він обвинувачується у вчиненні злочину. Це визначення також застосовується до питання, чи мало місце суттєве погіршення становища підозрюваного чи ні. Розумність тривалості провадження має оцінюватись у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів. Вимоги оперативності розгляду кримінальних проваджень у справах, по яких підсудний тримається під вартою, ґрунтуються на підвищених вимогах до розумного строку розгляду. Тривалість судового розгляду навіть понад п`ять років два місяці високий суд не визнав надмірним для розгляду складної справи (рішення ЄСПЛ у справі «Рінгайзен проти Австрії»).

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000357 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 345 ч. 2, ст. 263 ч.1 КК України, від 27 травня 2016 року прокурор направив до Глобинського районного суду Полтавської області 30 травня 2016 року.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що після призначення кримінального провадження щодо ОСОБА_6 до розгляду в суді першої інстанції на 27 вересня 2016 року, судовий розгляд зазначеного кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій тривав до прийняття рішення судом апеляційної інстанції 03 березня 2023 року. При цьому судовий розгляд неодноразово відкладався з різних об`єктивних та суб`єктивних причин.

Зважаючи на вказане, колегія суддів звертає увагу суду апеляційної інстанції на необхідність створення всіх необхідних умов для дотримання розумних строків судового розгляду при новому розгляді кримінального провадження щодо

ОСОБА_6 та необхідність надати відповідну оцінку зазначеним доводам сторони захисту про порушення розумних строків судового розгляду.

За таких обставин, ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_6 в частині його засудження за ст. 263 ч. 1 КК України підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в цій частині в суді апеляційної інстанції, а касаційні скарги захисника ОСОБА_7 та прокурора - задоволенню частково.

При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог КПК України та прийняти законне і обґрунтоване рішення. Інші доводи касаційної скарги захисника

ОСОБА_7 про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, у тому числі про незаконність рішення прокурора щодо визначення підслідності кримінального провадження за ст. 263 ч. 1 КК України, порушення розумних строків судового розгляду, підлягають перевірці і з`ясуванню при новому розгляді в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 436, 438 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката

ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 03 березня 2023 року щодо ОСОБА_6 в частині його засудження за ст. 263 ч. 1 КК України скасувати і призначити в цій частині новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

У решті зазначену ухвалу апеляційного суду в частині виправдання ОСОБА_6 за

ст. 345 ч. 2 КК України залишити без зміни.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3