Справа № 461/2621/23
Провадження № 1-кп/461/426/23
УХВАЛА

Іменем України

м.Львів

15.06.2023 року

Галицький районний суд м.Львова

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю:

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

законний представник особи відносно

якої розглядається питання щодо застосування

примусових заходів медичного характеру ОСОБА_5

особа відносно якої розглядається питання

щодо застосування примусових заходів

медичного характеру ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000501 за клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру за вчинення суспільно небезпечного діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 скоїв суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.4 ст.185 КК України за наступних обставин:

24.02.2023 року приблизно о 10 год. 34 хв., тобто у період дії воєнного стану на території України, ОСОБА_6 перебуваючи у приміщенні магазину «Близенько», що за адресою: м.Львів, пр.Чорновола, 7а, шляхом вільного доступу, таємно викрав із кишені куртки ОСОБА_7 мобільний телефон «iPhone 13 Pro» з об`ємом пам`яті 128 Гб, вартістю 37908 гривень 54 копійок. Своїми діями ОСОБА_6 заподіяв потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 37908 гривень 54 копійок.

Вина ОСОБА_6 в визначному судом обсязі підтверджується:

-Протоколом огляду предмету від 24.02.2023 року, яким встановлено факт викрадення мобільного телефону у приміщенні магазину «Близенько» за адресою: м.Львів, пр.Чорновола,7а 24.02.2023 року;

-оглянутим в судовому засіданні DVD-R диском із відеозаписами подій, що мали місце за адресою: м.Львів, пр.Чорновола,7А від 24.02.2023 року;

-постановою про визнання речовим доказом від 24.02.2023 року;

-постановою про визнання речовим доказом від 03.04.2023 року;

-протоколом огляду місця події від 24.02.2023 року, яким встановлено, що за адресою: м.Львів, вул.Бойчука,10 в машині Reno Sandero Stepway, н.з. НОМЕР_1 , на задньому сидінні автомобіля знаходиться телефон марки «iPhone 13 Pro» з об`ємом пам`яті 128 Гб в прозорому чохлі з надписом KNU STUDENT, під чохлом телефона знаходилась фото-картка.

В судовому засіданні ОСОБА_6 розкаювався у вчиненому. Зазначив, що такого більше вчиняти не буде.

Проаналізувавши та оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що всі вищезазначені докази є належними, допустимими та достовірними. Ці докази є достатніми, оскільки як окремо так і у сукупності в повній мірі доводять винуватість ОСОБА_6 у скоєнні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене в умовах воєнного стану.

Згідно ч.2 ст.19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Згідно ст.92 КК України, примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

В силу ст.93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

У відповідності до вимог ст.ст.19, 94 КК України, до осіб, залежно від характеру і тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння та ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб може бути застосована госпіталізація до психіатричних закладів зі звичайним, посиленим чи суворим наглядом або їм може бути надана у примусовому порядку амбулаторна психіатрична допомога за місцем проживання.

Згідно п.3 наказу МОЗ України № 397 від 08.10.2001 року «Про затвердження нормативно-правових документів з окремих питань щодо застосування примусових заходів медичного характеру до осіб, які страждають на психічні розлади», вид примусового заходу медичного характеру залежить від характеру та тяжкості психічного захворювання в особи, тяжкості вчинення нею діяння з урахуванням її ступеня суспільної небезпечності.

Виходячи з положень статей 23, 24 КК України, умисел є однією із форм вини, як ознаки злочину, яка включає усвідомлення особою характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання (свідоме допущення) їх настання. Мотив злочину - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.

Відтак, умисел, мотив та мета є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушення психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними, тобто є неосудною. Із зазначеним станом несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву, як ознак суб`єктивної сторони злочину.

Окрім цього, відповідно до ст. 505 КПК України, обставинами, які підлягають встановленню у такому кримінальному провадженні є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння; вчинення цього суспільно небезпечного діяння певною особою; наявність у особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи з психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування та інші обставини. Таким чином, предмет доказування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей та не включає питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, тоді як умисел, мотив та мета є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

Такої позиції дотримується Верховний Суд України (постанови від 26.06.2019 року справа №202/5997/17, від 13.06.2019 року справа №185/67/18).

Відповідно до Закону України «Про психіатричну допомогу» (надалі Закон), висновок судово - психіатричної експертизи, яка проводиться в кримінальних провадженнях на підставах та в порядку, передбаченому законом (ст. 21 Закону «Про психіатричну допомогу»), стає юридичною підставою для застосування будьякого примусового заходу медичного характеру тільки після його оцінки судом.

Госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом обумовлюється законом, а саме частиною 3 статті 94 Кримінального кодексу України: госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у психіатричному закладі і лікування у примусовому порядку.

При вирішенні питання про потребу тримання у психіатричному закладі і лікування у примусовому порядку беруться до уваги вірогідність вчинення ними діянь, що за об`єктивними ознаками схожі з тяжкими та особливо тяжкими злочинами, систематичність вчинення суспільно небезпечних діянь не дивлячись на застосування примусових заходів медичного характеру в минулому, агресивна налаштованість, невмотивована озлоблена поведінка, схильність до втеч тощо.

Визначаючи тип психіатричного закладу, суд має враховувати висновок судово-психіатричної експертизи з цього питання. Однак рекомендації експертів для суду не обов`язкові, оскільки вони встановлюють тип закладу, виходячи лише з психічного стану хворого, без урахування характеру вчиненого діяння, що не належить до їх компетенції (абз.2 п.9 постанови ПВСУ від 19 березня 1982 р. №2 "Про судову практику по застосуванню примусових заходів медичного характеру").

Згідно з Висновком судово-психіатричного експерта №217 від 13.03.2023 року, у період інкримінованих йому дій, ОСОБА_6 страждав хронічним захворюванням органічним розладом особи і поведінки змішаного генезу (менінгоенцефаліт, наркотична інтоксикація, перенесена черепно-мозкова травма) з вираженим психоорганічним синдромом. Не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; Також висновком лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І та ІІ групи внаслідок психічного розладу №5 від 12.01.2023 року №58/01.4.19;

А відтак, суд приходить до переконання про необхідність виключити посилання на умисел та усвідомлене вчинення ОСОБА_6 суспільно небезпечного діяння.

У відповідності з постановою Пленуму Верховного Суду України від 03.06.2005 року №7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів. Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності хворого для себе або інших осіб суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до ст. 512 КПК України, судовий розгляд кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру або про відмову в їх застосуванні, а в силуст. 513 КПК України, визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.

Відповідно до ч. 4 ст. 503 КПК України примусові заходи медичного характеру застосовуються лише до осіб, які є суспільно небезпечними.

Частина 3 статті 94 КК України передбачає, що госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.

ОСОБА_6 вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності. ОСОБА_6 з врахуванням обставин вчиненого суспільно небезпечного діяння та по психічному стану потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру госпіталізації у психіатричний заклад із звичайним наглядом.

В зв`язку з цим суд вважає необхідним застосувати до ОСОБА_6 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації у психіатричний заклад із звичайним наглядом.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

На підставі викладеного, керуючись ст. 93, 94 КК України, ст.ст. 503, 508, 513, 516 КПК України, суд -

УХВАЛИВ :

Застосувати до ОСОБА_6 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації у психіатричний заклад із звичайним наглядом.

Речові докази:

-DVD-R диск із відеозаписами подій, що мали місце за адресою: м.Львів, пр.Чорновола,7А від 24.02.2023 року залишити в матеріалах кримінальної справи;

-Мобільний телефон «iPhone 13 Pro» з об`ємом пам`яті 128 Гб, IMEI: НОМЕР_2 , який переданий потерпілій ОСОБА_7 на відповідальне зберігання залишити потерпілій ОСОБА_7 .

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що ухвала суду не набрала законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали.

Головуючий суддя: ОСОБА_1