Дата документу 28.06.2023
Провадження № 1/334/3/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2023 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Поточище, Городенковського району Івано-Франківської області, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, жонатого, який має на утриманні неповнолітню дитину, офіційно не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.4 ст.190 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що з липня 2010 року по вересень 2010 року, ОСОБА_6 маючи умисел на незаконне збагачення, діючи шляхом обману або зловживання довірою ОСОБА_4 , заволодів грошовими коштами останнього у розмірі 600 000 гривень.

Так, у березні-квітні 2010 року ОСОБА_6 познайомився з ОСОБА_4 , який був директором ТОВ НВФ «Думето», після чого повідомив йому, що має досвід у торговельно-закупівельній діяльності на ринку сільськогосподарської продукції та запропонував свої послуги із закупівлі зернових, а також продуктів їх переробки, за безготівковий розрахунок для подальшого перепродажу за вищою ціною, а отриманий від цього прибуток запропонував ділити в заздалегідь обумовлених частках, на що ОСОБА_4 погодився.

З метою забезпечення закупівлі та перепродажу сільськогосподарської продукції за безготівкові кошти ОСОБА_6 , діючи від імені своєї дружини ОСОБА_8 , яка була зареєстрована як приватний підприємець, уклав низку договорів з ТОВ НВФ «Думето» на постачання сільськогосподарської продукції - № 19-(10) від 14.05.2010 на постачання шроту; № 19-(10) від 29.04.2010 на постачання кукурудзи; № 24-(10) від 4.06.2010 на надання посередницьких послуг.

В період з квітня 2010 року по червень 2010 року, ОСОБА_6 забезпечував закупівлю сільськогосподарської продукції, яка оплачувалася ТОВ НВФ «Думето» за безготівковим розрахунком та надалі реалізовувалась ним як посередником за вищою ціною різним покупцям.

Реалізуючи умови зазначених договорів, ОСОБА_6 переконав ОСОБА_4 у своїй чесності та порядності, викликавши цим у останнього довіру до себе.

Маючи намір, спрямований на заволодіння чужим майном, ОСОБА_6 запропонував ОСОБА_4 передати йому готівку, нібито для закупівлі сільськогосподарської продукції, оскільки більшість виробників охоче реалізовують сільськогосподарську продукцію за готівку, зокрема насіння соняшнику, для подальшої переробки та продажу.

ОСОБА_6 , маючи намір отримати кошти та звернути їх на свою користь, не закуповуючи сільськогосподарську продукцію, зловживаючи довірою ОСОБА_4 , в офісі ТОВ НВФ «Думето», розташованому за адресою АДРЕСА_2 , в період з 16.06.2010 по 20.09.2010, отримав від останнього грошові кошти, а саме: 16.06.2010 року у сумі 80 000 грн.; 11.07.2010 року у сумі 70 000 грн.; 31.08.2010 року у сумі 140 000 грн.; 17.09.2010 року у сумі 210 000 грн.; 20.09.2010 року у сумі 100000 грн.;загалом 600000 грн., які звернув на свою користь та розпорядився ними на свій розсуд.

Передача коштів оформлялася розписками.

При цьому ОСОБА_6 переконував ОСОБА_4 в тому, що за вказану суму він закупив насіння соняшнику підвищеної олійності в кількості 177 тонн і зберігає їх у свого знайомого.

Фактично насіння соняшнику закуплене ним не було і кошти не повернуто.

У період часу з 16.06.2010 по 20.09.2010 року ОСОБА_6 , шляхом обману або зловживання довірою, заволодів грошима ОСОБА_4 в особливо великому розмірі, в сумі 600000 грн., яка більш ніж у 600 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

На початку 2011 року, ОСОБА_6 , за погодженням з ОСОБА_4 , забезпечував перевезення насіння соняшнику, що належить ТОВ НВФ «Думето», з філії «Оріхівський ОХПП» ПАТ «Розівський елеватор», розташованої в м. Оріхів, для переробки на олію в цех ПП Оскаленко, що знаходиться у смт. Камишеваха Оріхівського району у кількості 100 тонн.

Для цих цілей ОСОБА_6 займався пошуком вантажного автотранспорту, контролював завантаження автомобілів, пересування та вивантаження в цеху.

Таким чином, ОСОБА_6 перевіз 4 автомобілі з насінням соняшника в олійний цех ПП ОСОБА_9 та здав їх на переробку.

Для перевезення тієї частини насіння соняшника, що залишилася, 02.03.2011 року, ОСОБА_6 найняв водія ОСОБА_10 та вантажний автомобіль КаМАЗ, держ. номер НОМЕР_1 , з причепом у філії «Оріхівський ОХВП», розташованої за адресою: Запорізька область, місто Оріхів, вулиця Привокзальна, 44, завантажив насіння соняшнику в кількості 19830 кг., що належить ТОВ НВФ «Думето». На перевезення зазначеного вантажу було оформлено товарно-транспортну накладну № 240370 від 2.03.2011 року.

Разом з тим, вказана машина з насінням соняшника не була розвантажена в олійному цеху ПП ОСОБА_9 .

03.03.2011 року, ОСОБА_6 , виконуючи вказівку ОСОБА_4 , супроводжував завантажений соняшником автомобіль під керуванням водія ОСОБА_10 у с. Привільне Солонянського району Дніпропетровської області для подальшого його розвантаження в олійному цеху АТК «Дніпро» та переробки насіння на соняшникову олію. З`ясувавши, що переробка в олійному цеху АТК «Дніпро» економічно не вигідна для ТОВ НВФ «Думето», ОСОБА_6 повідомив про це ОСОБА_4 .

Оскільки між ТОВ НВФ «Думето» та ПП ОСОБА_9 було укладено договір № 04-(11) від 27.01.2011 на переробку насіння соняшника на олію, ОСОБА_4 приблизно о 23 годині 03.03.2011 доручив ОСОБА_6 супроводити автомобіль з насінням соняшника ПП ОСОБА_9 у смт. Камишеваха Оріхівського району Запорізької області та розвантажити його там.

ОСОБА_6 , маючи намір заволодіти чужим майном, діючи з корисливих мотивів, повторно, таємно, віддав розпорядження водієві ОСОБА_10 , який не був поінформований про скоєння розкрадання, перевезти зерно соняшнику в м.Пологи Запорізької області для здачі його на переробку в ПАТ «Пологівський олійно екстракційний завод».

У ніч з 03.03.2011 на 04.03.2011 водій ОСОБА_10 на своєму автомобілі з причепом перевіз насіння соняшника в кількості 19830 кг. із с. Привільне Дніпропетровської області у м. Пологи Запорізької області до олійноекстракційного заводу, про що по телефону повідомив ОСОБА_6 .

З метою приховування розкрадання ОСОБА_6 по телефону повідомив ОСОБА_4 , що вказана машина з насінням соняшника вивантажена в олійному цеху ПП ОСОБА_9 у смт. Камишеваха Оріхівського району.

З 04.03.2011 по 05.03.2011 року, ОСОБА_6 збув викрадене у ТОВ НВФ «Думето» за зазначених вище обставин насіння соняшника у кількості 19830 кг. невстановленій особі, яка у свою чергу, оформивши товарно-транспортну накладну від ПП ТД «Захід», збула вказану кількість насіння соняшнику на ПАТ «Пологівський олійно екстракційний завод» для переробки (про що свідчить штам на товарно-транспортній накладній ПАТ «Пологівський олійно екстракційний завод» від 05.03.2011).

Приблизно з 05 по 10 березня 2011 року, перебуваючи у м. Запоріжжя, ОСОБА_6 отримав від невстановленої особи кошти у сумі близько 80 000 грн. за продане насіння соняшника. Отримані кошти ОСОБА_6 обернув на свою користь.

Таким чином, ОСОБА_6 , діючи повторно, таємно викрав насіння соняшнику, що належить ТОВ НВФ «Думето» у кількості 19830 кг., за ціною 4900 грн. за тонну, на суму 97167 грн., яка більш ніж у 100 разів перевищує неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто вчинив крадіжку чужого майна, що завдала значної шкоди потерпілому.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_6 свою вину у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.4 ст.190 КК України не визнав та пояснив, що він працював з ТОВ "Думето" та з ОСОБА_11 на принципі партнерських взаємовідносин.

Принцип полягав в тому, що він шукав продавців сільськогосподарської продукції, закуповував зерно за гроші ТОВ «Думето», шукав покупця і продавав наявну продукцію.

Працювали за безготівковим розрахунком.

Закуплена продукція, як правило, зберігалася прямо в господарствах, тобто там, де він її закуповував.

Також в його функцію входило перевезення з використанням транспорту, що належить ПП ОСОБА_12 . Те, що ОСОБА_4 називає послугами, насправді була собівартість перевезення (паливо, оплата податків і оплата водієві). Це гроші платилися конкретно під закупівлі, а точніше - під поїздки.

Прибуток від продажу сільгосппродукції вони ділили в рівних частках. Після продажу продукції, яка купувалася на ТОВ «Думето», гроші поступали на рахунок ТОВ «Думето», а звідти вони (за вирахуванням мінімальної різниці, яку ОСОБА_4 показував як прибуток на загальній системі оподаткування), перераховувалися знову на рахунок ПП ОСОБА_13 .

Він їх знімав, за вирахуванням оплати єдиного податку, половину залишав собі, а половину віддавав ОСОБА_4 . Це було вигідно усім, оскільки ОСОБА_4 отримував готівку.

По машині з зерном, за яку його обвинувачують у крадіжці, ОСОБА_6 зазначав, що ОСОБА_4 повністю контролював переміщення автомобіля даного. Готівка, яка була виручена від продажу він повністю віддав ОСОБА_4 . Навіть гроші на оплату водіїв з цієї суми не вираховувалися. Вони були пораховані в перевезення усіх найманих машин в сумі 12000 грн. та увійшли до рахунку на загальну суму 35 000 грн., який був виставлений ПП Кульпіной ТОВ "Думето", але так і не був оплачений.

Стосовно обвинувачення його у шахрайстві, ОСОБА_6 акцентував увагу суду, що з ОСОБА_4 , як з фізичною особою, вони працювали за принципом: він знаходив продавців і покупців, проводив угоду за гроші ОСОБА_4 , повертав основну суму, а прибуток ділився навпіл.

ОСОБА_6 впевнений, що після експорту олії у Білорусію ТОВ «Думето», незважаючи усі обставини, все одно отримувала прибуток. Цей прибуток був досить істотний. За його підрахунками їм повинно було дістатися по 380 000 гривень кожному. При цьому, ОСОБА_4 перевів у готівку лише 120 000 гривень. Він відмовився зараховувати в прибуток ПДВ, який він використав у якості плати за розмитнення металу, який ТОВ «Думето» ввозило з-за кордону.

Таким чином, на думку ОСОБА_6 діями ОСОБА_4 рухало небажання ділити прибуток за заздалегідь обумовленим принципом.

ОСОБА_6 вважає, що боргові розписки, не доводять шахрайство в його діях, а доводять позику, що є цивільно-правовими відносинами. Тому просив суд виправдати його.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні надав свої доводи для виправдання ОСОБА_6 та пояснив, що по-перше: згідно обвинувачення за ч.3 ст.185 КК України викрадено - 19830 кг насіння соняшника; згідно накладної ( яка містиця в матеріалах справи) в Оріхові отримано також 19830 кг. насіння соняшника (т.2 а.с. 157), згідно іншої накладної в Пологи вже 19640 кг насіння соняшника (т.2 а.с. 163). Різниця у вазі: 19830 - 19640 = 190 кг. Протягом руху машини в різних маслоцехах відбиралися зразки, що підтверджує сам ОСОБА_4 . Той факт, що сторона обвинувачення вирішило, що «викрадено» саме 19830 кг, доказів не надано. Крім того, захисник звернув увагу суду, що оскільки шкода завдана юридичній особі, то нестача має підтверджуватися виключно інвентаризацією. Проте, матеріали справи не містять належного акту інвентаризації. Також, в матеріалах справи відсутня експертиза на предмет визначення кількості та вартості викраденого майна, що є належними та допустимими доказами в розумінні норм КПК. Отже, не підтверджено а ні кількість, а ні вартість товару, який, відповідно до обвинувачення, зазначено як викрадене.

Стосовно кваліфікації злочину за ст..190 КК України, захисник пояснив, що згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що він, шляхом обману або зловживання довірою заволодів грошовими коштами ОСОБА_4 в сумі 600 000 гривень.

Проте, на думку захисника, таке обвинувачення суперечить п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 10 «Про судову практику про злочини у справах проти валсності», яке чинне на теперішній час, де зазначено, що отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, не виконуючи зобов`язання.

З досліджених в ході судового розгляду доказів, не має жодного підтвердження, що ОСОБА_6 в момент отримання грошей мав на меті їх привласнення.

Захисник також зазначав, що взагалі обвинувальний висновок не відповідає вимогам КПК, зокрема: кваліфікуючою ознакою злочинів за ч.3 ст.185 КК України та ч.4 ст.190 КК України зазанчено що злочини вчинені повторно, але таке неможливо, оскільки ОСОБА_6 раніше не судимий.

Крім того, сторона захисту впевнена, що досудове розслідування здійснене не уповноваженою особою з порушенням правил підслідності: Так, 21.10.2011 року Заступником прокурора Запорізької області було винесено постанову про визначення підслідності кримінальної справи №6231102 відносно ОСОБА_6 за ч.4 ст.191 КК України.

18.11.2011 року, в порушення вищевказаної постанови Заступника прокурора Запорізької області, кримінальну справу приймає до свого провадження начальник відділу з розслідування злочинів, які скоєні дітьми, СУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_14 .

Остаточне обвинувачення та обвинувальний висновок також складено ОСОБА_15 . Відповідно до листа Національної поліції від 16.06.2017 року, інформація про переведення ОСОБА_14 на посаду слідчого СВ Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області у 2011 році відсутня.

Відповідно до листа від 06.04.2018 року, який підписаний головою ліквідаційної комісії ГУМВС України в Запорізькій області, ліквідаційна комісія МВС не володіє інформацією про переведення начальника відділу розслідування злочинів, скоєних дітьми, СУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_14 на посаду в.о. слідчого СВ Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області.

Листом від 25.07.2019 року, підписаним головою ліквідаційної комісії ОСОБА_16 повідомлено, що, згідно архівних даних, ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_2 29.09.2004 року був відряджений для проходження служби до ГСУ МВС України для подальшого проходження служби. Проте, інформація про призначення або покладення обов`язків на посаді Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області у 2011 році на ОСОБА_14 в архіві кадрового забезпечення ГУМВС відсутня.

Вказана обставина, на думку захисника є самостійною підставою для повного виправдання ОСОБА_6 .

Потрепілий ОСОБА_4 у судовому засіданні надав пояснення відповідно до яких, він, як директор ТОВ НВФ «Думето» навесні 2010 року познайомився із ОСОБА_6 , який в подальшому надавав йому послуги з перевезення сільськогосподарської продукції, оскільки він мав два автомобіля для перевезення зерна. Діяв він від імені своєї дружини ОСОБА_8 , яка була зареєстрована як приватний підприємець, мала відкритий у банківській установі рахунок для проведення безготівкових розрахунків, раніше вже укладала договори з ТОВ НВФ «Думето» та ряд договорів постачання та посередницьких послуг.

ОСОБА_6 у період з квітня 2010 року по липень 2010 року забезпечував закупку сільськогосподарської продукції, яка оплачувалась ТОВ НВФ «Думето» у безготівковій формі та в подальшому реалізовувалось за більш високою ціною різним покупцям, як посередиником. Виконуючи умови укладених договорів ОСОБА_6 створив у потерпілого образ чесної та порядної людини, чим сформував у останнього до себе довіру.

В подальшому ОСОБА_6 , запропонував передати йому грошові кошти, нібито для закупівлі сільськогосподарської продукції, мотивуючи тим, що більшість виробників охоче реалізують сільськогосподарську продукцію за готівку, зокрема насіння соняшника для подальшої переробки та продажу.

Таким чином, ОСОБА_6 в період з 16.06.2010 по 20.09.2011 отримав у нього грошові кошти у загальному розмірі 600 000,00 грн. Зазначені грошові кошти передавались в присутності заступника ТОВ НВФ «Думето» ОСОБА_17 та підтверджується письмовими розписками.

Потерпілий впевнений, що зазначені грошові кошти ОСОБА_6 звернув на свою користь та розпорядився на власний розсуд.

Також, потерпілий зазначав, що у період з квітня по червень 2010 року між ТОВ «Думето» та ПП ОСОБА_13 було укладено договори на постачання шроту, кукурудзи та надання маркетингових послуг. За цими договорами ТОВ НВФ «Думето», за посередництвом ОСОБА_6 , закуповувало сільськогосподарську продукцію за безготівковим розрахунком, а надалі ОСОБА_6 перепродував цю продукцію. Приблизно у серпні 2010 року ОСОБА_6 запропонував дати йому готівку для того, щоб він міг сам закуповувати за ці гроші у фермерів насіння соняшника підвищеної якості, яке зберігатиме окремо у свого знайомого, що знаходиться в районі м. Мелітополя Запорізької області. Він передавав свої особисті гроші ОСОБА_6 для закупівлі насіння соняшника в присутності свого заступника ОСОБА_18 , при кожному отриманні грошей писав йому розписки. Загалом у період з 16.06.2010 року по 20.09.2010 року він передав ОСОБА_6 600 000 грн., що підтверджено розписками. При кожному отриманні грошей він його переконував у тому, що їм закуплено добірне насіння, яке зберігається у його знайомого, що він скупить велику кількість насіння, а потім продасть за вищою ціною. За словами ОСОБА_6 , він відображав у себе в блокноті, скільки насіння було придбано за вказаний період за готівку.

У жовтні - листопаді 2010 року, коли ціна на насіння почала зростати, він запропонував ОСОБА_6 спочатку продати насіння, яке він закупив за його готівку, оскільки воно невідомо де зберігається, а потім уже продати насіння, яке зберігається на Оріхівському елеваторі. ОСОБА_6 погодився та повідомив, що шукатиме покупців.

Оскільки ОСОБА_6 під будь-яким приводом неодноразово відмовлявся показати місце зберігання насіння соняшнику, у нього виникла підозра, що воно фактично не закуплено, а гроші ОСОБА_6 витратив на свої потреби.

У травні 2011 року в офісі ТОВ «Думето», в присутності ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , ОСОБА_6 повідомив, що насіння, яке він купив за готівку в сумі 600 000 гривень, він продав ще в грудні 2010 року, а гроші, які він узяв на купівлю насіння соняшника, він не поверне.

За епізодом розкрадання 19830 кг насіння соняшнику потерпілий пояснив, що ТОВ НВФ «Думето» восени 2010 року було закуплено насіння соняшнику в кількості 620 тонн, яке відповідно до договору знаходилося на зберіганні у філії «Орехівський ОХВП» ПАТ «Розівський елеватор». Починаючи з кінця січня 2011 року частину насіння соняшнику почали вивозити з елеватора для переробки на олію в цеху ПП Оскаленко у смт. Камишеваха. Перевезення насіння забезпечував ОСОБА_6 . Між ТОВ НВФ «Думето» та ПП ОСОБА_9 було укладено договір на переробку насіння на олію.

До кінця квітня 2011 року в цех ПП ОСОБА_9 було завезено 515,16 тонн насіння з Оріхівського елеватора, проте готової продукції не вистачало і в травні 2011 року ОСОБА_19 повідомив, що ОСОБА_6 не довіз йому одну машину насіння, що становило близько 20 тонн.

Для з`ясування розміру заборгованості ПП ОСОБА_9 перед ТОВ НВФ «Думето» в офіс підприємства було запрошено ОСОБА_19 та ОСОБА_6 , який у присутності всіх зізнався, що не довіз одну машину насіння у кількості 19830 кг., яку він отримав на елеваторі 02.03.2011, пообіцяв повернути насіння.

Потерпілий ОСОБА_4 вважає, що у обвинувальному висновку чітко і конкретно сформульовано обвинувачення щодо протиправних дій ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 190 КК України, а саме міститься дві кваліфікуючі ознаки об`єктивної сторони: шахрайство вчинено шляхом обману та шляхом зловживання довірою, та детально описані дії обвинуваченого включаючи дані ознаки, що не виключається диспозицією ст. 190 КК України, жодної заборони на вчинення даного злочину одночасно двома способами діючий кримінальний закон не містить.

Також, потерпілий впевнений, що матеріалами справи доведено, що у березні 2011 року ОСОБА_6 діючи повторно скоїв крадіжку насіння соняшника в кількості 19830 кг, що належить ТОВ НВФ «Думето», а саме: що обвинувачений ОСОБА_21 здійснив перевезення чотирьох автомобілей із насінням соняшника до цеху ПП « ОСОБА_22 », де здав їх на переробку. Однак зазначений автомобіль разом із насінням соняшника так і не був розвантажний у місці призначення в цеху ПП «Оскаленко І.І.» В подальшому ОСОБА_6 реалізував викрадене у ТОВ НВФ «Думето» майно - насіння соняшника в кількості 19830 кг невстановленій особі, яка оформила товаро-транспортну накладну від ПП ТД «Захід» та реалізувало вказаний соняшник на ВАТ «Пологівський ОЕЗ» для перерабки.

На думку потерпілого, наведені в ході судового розгляду докази, вина обвинуваченого ОСОБА_6 в межах висунутого обвинувачення за ч.3 ст. 185 та ч. 4 ст. 190 КК України доведеною повністю.

Тому, просив суд призначити ОСОБА_6 суворе покарання з конфіскацією майна. Цивільний позов задовольнити у повному обсязі.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_5 повністю підтримала позицію та думку ОСОБА_23 .

Цивільний позивач ОСОБА_24 підтримала уточнену позовну заяву та просила суд задовольнити його у повному обсязі.

У судовому засіданні за клопотанням прокурора були оголошенні покази свідків з підстав, передбачених ст..306 КПК України (ред..1960 року)., а саме:

-покази свідка ОСОБА_20 , який пояснював, що у його присутності ОСОБА_4 давав гроші ОСОБА_6 . Всі факти передачі грошей він бачив особисто та в його присутності ОСОБА_6 писав розписки. Оскільки гроші були витрачені, а де знаходилося насіння соняшнику нікому відомо не було, на прохання ОСОБА_4 він попросив свого знайомого ОСОБА_25 зателефонувати ОСОБА_6 , представитися покупцем та з`ясувати, де зберігається насіння. Крім того, при зустрічі в офісі ТОВ НВФ «Думето» ОСОБА_4 вимагав від ОСОБА_6 повернути 600 000 грн., які видавалися йому на закупівлю насіння, а ОСОБА_6 повідомив, що отриманні кошти він повертати не збирається. Все це відбувалося в присутності ОСОБА_19 . Стосовно довезеної машини ОСОБА_6 пояснив, що це його помилка і він її виправить.

-покази свідка ОСОБА_19 , який пояснював, що в січні 2011 року ОСОБА_6 приїхав на підприємство, де він працював технологом і запропонував переробити насіння на олію. Після приїжджали ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_20 , які переглянули виробництво та домовилися про переробку насіння соняшника. З початку 2011 року в цех ПП ОСОБА_26 завозив на переробку насіння соняшнику. Одну машину він не розвантажував і вона на переробку не приймалася. Разом з тим, у подальшому акти прийому-передачі та специфікація були підписані на все насіння соняшнику, в тому числі і на те, яке не було прийнято помилково. ОСОБА_6 обіцяв довезти вказану машину насіння соняшнику. ОСОБА_6 пропонував йому та ОСОБА_22 60 000 гривень та попросив розписку, в якій мали вказати, що при ревізії складів ПП ОСОБА_9 виявили машину насіння, що бракує.

-покази свідка ОСОБА_22 , яка пояснювала, що нею був укладено договір з ТОВ НВФ «Думето» на переробку соняшникового насіння. З січня 2011р. насіння почало надходити на переробку, її завозив ОСОБА_6 . Усього було перероблено 495330 т насіння соняшнику. 02.03.2011 року ТОВ НВФ «Думето» було завезено одну машину з насінням соняшнику, її не прийняли на переробку, оскільки не підійшла олійність. Як виявилося пізніше дана машина зникла, вага насіння становила 19830т. Завозив її ОСОБА_6 . За документами машина значиться за ПП ОСОБА_9 . У квітні було здане останнє насіння, підбито підсумки та з`ясувалося, що зникла машина значиться за ними, але вони відправили її назад, оскільки їм не підходила по олійності. Їй нічого не відомо, куди поїхала ця машина і хто її супроводжував. З питань переробки насіння спілкувалися ОСОБА_19 та ОСОБА_6 . Після всієї цієї діяльності виявилася нестача олії. ОСОБА_19 у рахунок олії віддав ОСОБА_6 100 000 гривень. Після чого ОСОБА_6 з ОСОБА_19 зустрічалися у Запоріжжі. ОСОБА_19 повідомив їй, що ОСОБА_6 пропонував йому 60000 гривень, а натомість просив підписати документи про те, що він знайшов на складах те насіння, яке він не довіз у березні 2011 року.

-покази свідка ОСОБА_27 , який пояснював, що в жовтні 2010 року заступник директора ТОВ НВФ «Думето» ОСОБА_20 розповів йому про роботу з ОСОБА_6 , якому було видано готівку для закупівлі насіння соняшника та попросив виступити покупцем, щоб перевірити правдивість ОСОБА_6 . Він погодився допомогти. У жовтні 2010 року він зателефонував ОСОБА_6 зі свого мобільного телефону, назвався представником фірми та поцікавився наявністю в нього насіння соняшнику для переробки. ОСОБА_6 підтвердив, що в нього справді є насіння соняшнику підвищеної олійності. Через кілька днів після розмови з ОСОБА_6 ціна на насіння різко впала і тому актуальність зустрічі відпала і він з ОСОБА_6 більше не спілкувався.

-покази свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що 02.03.2011 року за вказівкою ОСОБА_6 він завантажив на елеватор 19830 кг соняшникового насіння для перевезення з Оріхівського елеватора до Дніпропетровської області. Там же було виписано товарно-транспортну накладну № 240370 від 2.03.2011. Після завантаження, за вказівкою ОСОБА_6 , він став на відстій у м. Оріхів і лише наступного дня виїхав до Камишевахи, де заїхав до олійного цеху ПП ОСОБА_9 . В цеху чоловік на ім`я ОСОБА_28 взяв насіння на аналіз, а коли його зробив, сказав, що вивантажувати насіння не потрібно. Після цього ОСОБА_6 дав йому вказівку везти насіння у с. Привільне Дніпропетровської області, проте там теж насіння не вивантажували. ОСОБА_6 віддав йому вказівку везти насіння у м. Пологи. 04.03.2011 він привіз насіння в м. Пологи, після чого ОСОБА_6 знайшов покупця, чоловіка на ім`я ОСОБА_29 , який виписав іншу товарно-транспортну накладну, за якою насіння було вивантажене у Пологівському олійно екстракційному заводі. Після розвантаження покупець розрахувався з ним за перевезення, грошей за насіння він не отримував. У серпні 2011 року ОСОБА_6 дзвонив йому і просив сказати, що насіння соняшника, завантажене 02.03.2011 року на Оріхівському елеваторі, було вивантажено в цеху у смт Камишеваха в ПП ОСОБА_9 , але він відмовився це зробити.

Також, судом були безпосередньо досліджені наступні письмові докази, якими сторона обвинувачення обґрунтовувала винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч. 4ст. 190 КК України, а саме:

- розписки ОСОБА_6 про отримання грошей від ОСОБА_4 у загальній сумі 600000 грн. за період з 16.06.2010 по 20.09.2010, які були вилучені у ОСОБА_4 внаслідок виїмки, були оглянуті та передані йому на зберігання;

- блокнот, вилучений у потерпілого ОСОБА_4 в результаті виїмки, який оглянуто в ході судового слідства, в якому є на шістнадцятому, вісімнадцятому та дев`ятнадцятому аркушах блокнота рукописні записи, з яких вбачається, що ОСОБА_6 за готівку було придбано насіння соняшнику в кількості 177 тонн, для їх закупівлі було використано 600 000 гривень;

- протокол виїмки та огляду роздруківки вхідних та вихідних дзвінків з мобільного телефону з абонентським номером НОМЕР_2 . В результаті огляду встановлено, що 28.10.2010 з мобільного телефону ОСОБА_27 на мобільний телефон з абонентським номером НОМЕР_3 , яким користувався ОСОБА_6 , здійснено вихідний виклик тривалістю 200 сек.;

- висновк почеркознавчої експертизи, згідно з якою рукописний текст та підписи наданих на дослідження розписок про отримання грошей у сумі 600000 грн., написаних від імені ОСОБА_6 , виконані ОСОБА_6 ;

-товарно-транспортні накладні № 240370 від 02.03.2011 на перевезення соняшника в кількості 19830кг, що належать ТОВ НВФ «Думето» водієм ОСОБА_10 , в якій зазначено, що водій ОСОБА_10 отримав у ТОВ НВФ «Думето» для перевезення насіння в кількості 19830 кг з Оріхова в Комишеваху;

- товарно-транспортні накладні від 04.03.2011 про прийняття насіння соняшнику Пологівським олійно екстракційним заводом від водія ОСОБА_10 , згідно з яким ОСОБА_30 олійно екстракційний завод прийняв 04.03.2011 на переробку насіння соняшнику у кількості 19640 кг від водія ОСОБА_10

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотографіями, в ході проведення якого водій ОСОБА_10 впізнав ОСОБА_6 та вказав, що саме він наймав його для перевезення насіння з Оріхівського елеватора і за його вказівкою він відвіз насіння до м.Пологи, де за вказівкою ОСОБА_29 вивантажив насіння на ОСОБА_31 олійно екстракційному заводі;

- протокол очних ставок між ОСОБА_6 та ОСОБА_32 ; між ОСОБА_20 та ОСОБА_6 , між ОСОБА_33 та ОСОБА_6 ; між ОСОБА_20 та ОСОБА_22 ; між ОСОБА_33 та ОСОБА_4 ; між ОСОБА_22 та ОСОБА_4 ; між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 у проведення яких потерпілий та свідки підтвердили свої свідчення;

- матеріали інвентаризації, в ході якої встановлено нестачу насіння соняшника у кількості 19830 кг.

Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вичерпавши усі можливості до збирання додаткових доказів, суд прийшов до висновку, що участь підсудного ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, яке підтримує державний обвинувач та потерпілий ОСОБА_4 не доведена як в ході досудового слідства, так і в ході судового розгляду виходячи з наступного:

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України (в редакції 1960 року) завданнями кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний.

При цьому, ст. 4 КПК України (в редакції 1960 року) визначено, що суд, прокурор, слідчий і орган дізнання зобов`язані в межах своєї компетенції порушити кримінальну справу в кожному випадку виявлення ознак злочину, вжити всіх передбачених законом заходів до встановлення події злочину, осіб, винних у вчиненні злочину, і до їх покарання, а ст. 5 цього ж Кодексу передбачено, що ніхто не може бути притягнутий як обвинувачений інакше ніж на підставах і в порядку, встановлених законом.

Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що з липня 2010 року по вересень 2010 року, маючи умисел на незаконне збагачення, діючи шляхом обману або зловживання довірою ОСОБА_4 , ОСОБА_6 заволодів грошовими коштами останнього у розмірі 600 000 гривень.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 10 "Про судову практику у справах про злочини проти власності" роз`яснено, що відповідно до статті 190 КК України, шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. В результаті шахрайських дій потерпілий - власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі. Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ і добровільність його дій є обов`язковими ознаками шахрайства, які відрізняють його від викрадення майна та інших злочинів проти власності.

Добровільність передання майна при шахрайстві має уявний характер, оскільки вона обумовлена обманом. Способами вчинення шахрайства є обман або зловживання довірою.

Обман як спосіб шахрайського заволодіння чужим майном чи придбання права на таке майно полягає у повідомленні потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних відомостей, повідомлення яких мало б суттєве значення для поведінки потерпілого, з метою введення в оману потерпілого. Таким чином, обман може мати як активний (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей про певні факти, обставини, події), так і пасивний (умисне замовчування юридично значимої інформації) характер. У другому випадку для наявності шахрайства необхідно встановити, що бездіяльність винного призвела до помилки потерпілого щодо обов`язковості або вигідності передачі майна (права на майно) шахраєві, була причиною добровільної передачі потерпілим майнових благ. Якщо особа заволодіває чужим майном, свідомо скориставшись чужою помилкою, виникненню якої вона не сприяла, вчинене не може визнаватися шахрайством.

Змістом обману як способу шахрайства можуть бути різноманітні обставини, стосовно яких шахрай вводить в оману потерпілого. Зокрема, це може стосуватися характеристики певних предметів, зокрема їх кількості, тотожності, дійсності (обман у предметі), особистості винного або інших осіб (обман у особі), певних подій, юридичних фактів, дій окремих осіб тощо. За своєю формою обман може бути усним, письмовим, виражатися у певних діях (підміна предмета, його фальсифікація тощо).

Зловживання довірою полягає у недобросовісному використанні довіри з боку потерпілого: для заволодіння чужим майном чи правом на нього винний використовує особливі довірчі стосунки, які склалися між ним та власником чи володільцем майна. Такі стосунки можуть виникати внаслідок особистого знайомства, родинних або дружніх зв`язків, рекомендацій інших осіб, зовнішньої обстановки, цивільно-правових або трудових відносин, соціального статусу винного чи інших осіб тощо. Як шахрайство, вчинене шляхом зловживання довірою, слід розглядати отримання кредиту, попередньої оплати за товари чи виконання робіт (авансу), укладення договору позики, укладення договору прокату тощо без наміру повернути отримані кошти чи інші матеріальні цінності, виконати відповідну роботу, повернути борг чи отримані у користування речі. Отримання майна під умовою виконання якого-небудь зобов`язання може кваліфікуватися як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала мету його присвоїти, а зобов`язання - не виконувати.

Обман чи зловживання довірою при шахрайстві застосовуються винним з метою викликати у потерпілого впевненість про вигідність або обов`язковість передачі йому майна чи права на нього. Отже, обов`язковою умовою визнання обману чи зловживання довірою ознакою об`єктивної сторони шахрайства є використання його для заволодіння майном чи придбання права на майно.

Право знати та розуміти, в чому особа обвинувачується, є одним із складових елементів визначеного в статті 6 Конвенції права на справедливий суд. Так, стаття 6 § 3 a) вказує на необхідність особливо ретельно повідомляти «обвинувачення» зацікавленій особі. Обвинувальний акт (висновок) відіграє вирішальну роль у кримінальному переслідуванні: починаючи від його пред`явлення особа, проти якої порушено кримінальну справу, є офіційно повідомленою про юридичну та фактологічну базу сформульованих проти неї обвинувачень (Kamasinski (Камазінскі) проти Австрії, § 79; Pelissier і Sassi (Пеліс`є і Сассі) проти Франції [ВП], § 51). Стаття 6 § 3 a)

Конвенції визнає за обвинуваченим право бути поінформованим не лише про «причину» обвинувачення, тобто про матеріальні факти, висунені проти нього та на яких ґрунтується обвинувачення, але й про «характер» обвинувачення, тобто про юридичну кваліфікацію цих фактів (Mattoccia (Маточча) проти Італії, § 59; Penev (Пенєв) проти Болгарії, §§ 33 і 42). Обов`язок повідомити обвинуваченого повністю покладається на сторону обвинувачення, та він не може бути дотриманий у пасивний спосіб, створюючи інформацію та не повідомляючи про це сторону захисту (Mattoccia (Маточча) проти Італії, § 65).

Проте, стороною обвинувачення у порушення вимог кримінального процесуального кодексу України як в редакціі 1960 року так і в редакції 2012 року, що зобов`язує сторону обвинувачення не тільки встановлювати, але і доказувати подію кримінального правопорушення (зокрема, спосіб вчинення кримінального правопорушення) взагалі не з`ясовано, яким саме способом було вчинено шахрайство ОСОБА_6 , оскільки під час складення слідчим та затвердження прокурором обвинувального висновку допущено суттєві суперечності, а саме - в кваліфікуючих діях ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Отже, формулюючи таке обвинувачення, одночасно вказано спосіб заволодіння чужим майном - шляхом обману або зловживання довірою, які є взаємовиключними.

Разом з цим, не розкрито яким чином саме обвинувачений ОСОБА_6 зловживав довірою чи шляхом обману потерпілого, тобто не сформульовано об`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, що вказує на неконкретність зазначеного обвинувачення.

Крім того, у викладі формулювання обвинувачення ОСОБА_6 в частині способів вчинення злочину не конкретизовано, що шахрайство вчинено шляхом обману чи все таки шляхом зловживанням довірою.

З зазначеної в обвинувальному висновку правової кваліфікації кримінального правопорушення з урахуванням редакції статті 190 КК України на час події, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 не зрозуміло яким чином кваліфіковані дії обвинуваченого, чи обвинувачується ОСОБА_6 у скоєнні заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, чи заволодінні чужим майном шляхом обману, чи у придбанні права на майно шляхом обману, чи у придбанні права на майно шляхом зловживання довірою, чи у заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, чи у придбанні права на майно шляхом обману та зловживання довірою, тобто за якими саме кваліфікуючими ознаками шахрайства орган досудового розслідування обвинувачує ОСОБА_6 .

Іншими словами при правовій кваліфікації кримінального правопорушення, у вчиненні якого орган досудового розслідування обвинувачує ОСОБА_6 , та при формулюванні обвинувачення слідчий та прокурор не визначилися у кваліфікуючих ознаках шахрайства, у якому обвинувачується ОСОБА_6 .

Викладаючи фактичні обставин кримінального правопорушення, які орган досудового розслідування вважав встановленими, зазначено, що ОСОБА_6 шляхом обману або зловживання довірою заволодів майном потерпілого в особливо виликих розмірах.

Тобто, сформульовано кваліфікацію дій обвинуваченого за кваліфікуючими ознаками, які фактично виключають одна одну.

Таким чином, дані обставини унеможливлюють зіставлення фактичної складової обвинувачення з його юридичним формулюванням та вказують на позбавлення ОСОБА_6 права на захист, тобто бути проінформованим про характер та підстави обвинувачення, знати про дійсний зміст такого обвинувачення.

Відсутність конкретного формулювання обвинувачення є порушенням права обвинуваченого на захист та справедливий судовий розгляд, передбачений ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та обмежує гарантоване право обвинуваченого на захист вже на момент пред`явлення йому обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26.06.2008, ухваленому у справі «Ващенко проти України», зазначено: «Обвинувачення для цілей п.1 ст.6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».

У рішенні від 25.07.2000, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п.«b» ч.3 ст.6 конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 3 від 04.06.1993 р., № 12 від 03.12.1997 р., № 6 від 30.05.2008 р.), в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені у судовому засіданні.

В ході судового розгляду встановлено, що між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_4 за період з 16.06.2010 по 20.09.2011 фактично укладалися договори позики.

З наданих суду розписок (т.1 а.с. 38-42) про отримання грошових коштів вбачається лише факт отримання ОСОБА_6 грошових коштів від ОСОБА_4 та строк повернення боргу.

При цьому, потерпілий ОСОБА_4 вказує, що гроші давалися не в борг, а на закупку сільгосппродукції. Гроші не повернуті. Продукція придбана не була.

Обвинувачений ОСОБА_6 пояснює, що грошові кошти отримувалися на придбання сільгоспподукції. Продукція була не лише придбана, а й реалізована з націнкою. Гроші повернуті, прибуток розподілений.

Інші докази, а саме пояснення свідків, підтверджують лише ведення сумісної діяльності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , проте не підтверджують та не спростовують обставини щодо здійснення торгівлі за готівку та повернення чи неповернення коштів.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною 1 статті 626 ЦК України Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відносини щодо виконання, невиконання та неналежного виконання договорів, регулюються Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, які містять норми, що передбачають відповідальність за неналежне виконання зобов`язання.

Тобто, в даному випадку між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_4 виникли цивільно-правові відносини з приводу виконання/невиконання зобов`язань.

Таким чином, не можна застосовувати до відносин, які склалися між потерпілим ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_6 норми, визначені Кримінальним кодексом України тільки через те, що останнім в результаті їхніх домовленостей не були повернуті грошові кошти.

Крім того, за змістом диспозиції ст. 190 КК України, шахрайство полягає у заволодінні чужим майном або придбанні права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживанням його довірою. При цьому суб`єктивна сторона шахрайства передбачає наявність прямого умислу.

Між тим, а ні з обвинувального акту, ані з досліджених судом доказів та показань свідків, потерпілого, не вбачається в чому ж саме полягав умисний характер дій ОСОБА_6 , направлених на заволодіння майном потерпілого шляхом шахрайства.

При постановленні вироку суд, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 324 КПК України в редакції 1960 року.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Згідно з ч.4 ст.327 КПК України в редакції 1960 року, виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведена участь підсудного у вчиненні злочину. При цьому, виправдувальний вирок, у силу ч.1 ст.327 КПК України в редакції 1960 року, повинен бути мотивований судом.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

При цьому, слід мати на увазі, що статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи суттєві суперечності в кваліфікуючих діях ОСОБА_6 за ч.4 ст.190 КК України, з одночасним зазначенням способу заволодіння чужим майном - шляхом обману або зловживання довірою, які є взаємовиключними, а також не розкриттям об`єктивної та суб`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_6 злочину, що вказує на неконкретність зазначеного обвинувачення, суд виходячи з принципу презумпції не винуватості, трактуючи всі сумніви по обвинуваченню на користь підсудного, приходить до переконливого висновку про недоведеність вини ОСОБА_6 у скоєнні ним злочину, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України, у зв`язку із чим він підлягає виправданню.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 КПК України, при виправданні підсудного через недоведення його участі у вчиненні злочину або при відсутності події злочину суд відмовляє в цивільному позові.

При оцінці дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.3 ст.185 КК України судом враховується практика Європейського суду з прав людини. Зокрема, у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Надавши належну оцінку всім зібраним у справі доказам з точки зору їх допустимості, належності, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності у своєму взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого у скоєнні злочину за ч.3 ст.185 КК України доведена повністю поза розумним сумнівом.

Так, згідно показів свідка ОСОБА_19 , з початку 2011 року в цех ПП ОСОБА_26 завозив на переробку насіння соняшнику. Одну машину він не розвантажував і вона на переробку не приймалася. Разом з тим, у подальшому акти прийому-передачі та специфікація були підписані на все насіння соняшнику, в тому числі і на те, яке не було прийнято помилково. ОСОБА_6 обіцяв довезти вказану машину насіння соняшнику. ОСОБА_6 пропонував йому та ОСОБА_22 60 000 гривень та попросив розписку, в якій мали вказати, що при ревізії складів ПП ОСОБА_9 виявили машину насіння, що бракує.

Згідно показів свідка ОСОБА_22 , яка пояснила суду, що 02.03.2011 року ТОВ НВФ «Думето» було завезено одну машину з насінням соняшнику, її не прийняли на переробку, оскільки не підійшла олійність. Як виявилося пізніше дана машина зникла, вага насіння становила 19830кг. Завозив її ОСОБА_6 . А пізніше, ОСОБА_19 повідомив їй, що ОСОБА_6 пропонував йому 60000 гривень, а натомість просив підписати документи про те, що він знайшов на складах те насіння, яке він не довіз у березні 2011 року.

Згідно показів свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що 02.03.2011 року за вказівкою ОСОБА_6 він завантажив на елеватор 19830 кг соняшникового насіння для перевезення з Оріхівського елеватора до Дніпропетровської області. Там же було виписано товарно-транспортну накладну № 240370 від 02.03.2011. Після завантаження, за вказівкою ОСОБА_6 , він став на відстій у м. Оріхів і лише наступного дня виїхав до ОСОБА_34 , де заїхав до олійного цеху ПП ОСОБА_9 . В цеху чоловік на ім`я ОСОБА_28 взяв насіння на аналіз, а коли його зробив, сказав, що вивантажувати насіння не потрібно. Після цього ОСОБА_6 дав йому вказівку везти насіння у с. Привільне Дніпропетровської області, проте там теж насіння не вивантажували. ОСОБА_6 віддав йому вказівку везти насіння у м. Пологи. 04.03.2011 він привіз насіння в м. Пологи, після чого ОСОБА_6 знайшов покупця, чоловіка на ім`я ОСОБА_29 , який виписав іншу товарно-транспортну накладну, за якою насіння було вивантажене у ОСОБА_31 олійно екстракційному заводі. Після розвантаження покупець розрахувався з ним за перевезення, грошей за насіння він не отримував. У серпні 2011 року ОСОБА_6 дзвонив йому і просив сказати, що насіння соняшника, завантажене 02.03.2011 року на Оріхівському елеваторі, було вивантажено в цеху у смт Комишеваха в ПП ОСОБА_9 , але він відмовився це зробити.

Також, вина ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України підтверджується наявною товарно-транспортною накладною № 240370 від 02.03.2011 на перевезення соняшника в кількості 19830кг, що належать ТОВ НВФ «Думето» водієм ОСОБА_10 , в якій зазначено, що водій ОСОБА_10 отримав у ТОВ НВФ «Думето» для перевезення насіння в кількості 19830 кг з Оріхова в Комишеваху;

- товарно-транспортною накладною від 04.03.11 про прийняття насіння соняшнику Пологівським олійно екстракційним заводом від водія ОСОБА_10 , згідно з яким Пологівський ОЕЗ прийняв 04.03.2011 на переробку насіння соняшнику у кількості 19640 кг від водія ОСОБА_10 ;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотографіями, в ході проведення якого водій ОСОБА_10 впізнав ОСОБА_6 та вказав, що саме він наймав його для перевезення насіння з Оріхівського елеватора і за його вказівкою він відвіз насіння до м.Пологи, де за вказівкою ОСОБА_29 вивантажив на Пологівському ОЕЗ. А також матеріалами інвентаризації, в ході якої встановлено нестачу насіння соняшника у кількості 19830 кг.

Отже, з показів свідків та наявних письмових доказів вбачається, що ОСОБА_6 таємно викрав насіння соняшника у кількості 19830 кг., які належали ТОВ НПФ «Думето», до яких він мав доступ у зв`язку з перевезенням їх на орендованому автомобілі під керуванням водія ОСОБА_10 з філії «Оріхівський ОХПП» у м.Пологи, де продав їх невстановленій особі та заволодів грошовими коштами, які обернув на свою користь.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що своїми умисними діями обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст.185 КК України, кваліфікуючою ознакою якого є таємне викрадення чужого майна (крадіжка), що завдала значної шкоди потерпілому.

При обранні виду та міри покарання суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу підсудного, обставини, що пом`якшують чи обтяжують їх покарання.

Підсудний ОСОБА_6 вину у скоєному не визнав, вчинив тяжкий злочин, є особою раніше не судимою, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину.

Обставиною що пом`якшують покарання ОСОБА_6 суд бере до уваги, що ОСОБА_6 має на утриманні неповнолітню дитину.

Обставин, що обтяжує покарання ОСОБА_6 судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи підсудного ОСОБА_6 , його ставлення до вчиненого суд вважає, що його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів неможливе без ізоляції від суспільства та призначиє покарання у вигляді позбавлення волі на строк три роки, що не суперечить строку, передбаченому законом про кримінальну відповідальність..

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», яка є чинною на теперішній час, з метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства при розгляді справ відповідної категорії, роз`яснюється, що при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) повинен переконатися (незалежно від того, надійшла кримінальна справа до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним висновком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК України. Також у Постанові Пленуму роз`яснюється, що звільнення особи від кримінальної відповідальності у випадку, передбаченому КК України, здійснюється виключно судом у порядку, встановленому ст. 11-1 КПК України (1960 року), яке є обов`язковим.

Покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст.185 КК України, яке інкримінується ОСОБА_6 передбачає позбавлення волі до шести років та згідно з ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів.

Оскільки на час винесення вироку закінчились строки давності притягнення до кримінальної відповідальності, а саме минуло більше 10 років (злочини було скоєно у 2011 році), суд приходить до висновку про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження за ч.3 ст.185 КК України.

Цивільний позов ТОВ НВФ «Думето» про стягнення матеріальної шкоди залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст. 323, 324 КПК України ( ред..1960 року) суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 190 КК України та виправдати його, у зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди та відшкодування моральної шкоди залишити без розгляду.

Скасувати арешт майна, накладений постановою слідчого від 03 січня 2012 року, а саме: автомобіль Chevrolet Aveo д/н НОМЕР_4 ; вантажний автомобіль МАЗ д/ НОМЕР_5 ; вантажний автомобіль RENAULT д/н НОМЕР_6 ; Причіп д/н НОМЕР_7 ; житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України призначити покарання у вигляді трьох років позбавлення волі.

Звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від призначеного покарання на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності;

Цивільний позов ТОВ НВФ «Думето» про стягнення матеріальної шкоди залишити без розгляду.

Відповідно до ч. 6 ст. 376 КПК України копія вироку підлягає негайному врученню обвинуваченому та прокурору.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Ленінський районний суд м.Запоріжжя протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1