Справа № 715/629/23
Провадження № 1-кп/715/74/23
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09.06.2023 Глибоцький районний суд Чернівецької області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1
секретар судового засідання ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3
захисника ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_5
15 січня 2023 року біля 12 год. 00 хв. ОСОБА_5 , достовірно знаючи про введений в Україні воєнний стан, будучи раніше неодноразово засудженим за кримінальні правопорушення проти власності, під час не знятої та не погашеної встановленої законом судимості на шлях виправлення не став, переслідуючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, з метою особистого збагачення, перебуваючи в приміщені житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_6 , шляхом вільного доступу вчинив крадіжку мобільного телефону марки «Samsung SM-G531HIDS», білого кольору, вартістю 1083 грн. 33 коп., після чого з місця вчинення кримінального правопорушення втік, а викраденим розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_6 матеріальної шкоди на загальну суму 1083 грн. 33 коп.
Крім цього, на початку лютого 2023 року близько 17 год. 00 хв. ОСОБА_5 , перебуваючи в с. Новий Вовчинець Чернівецького району Чернівецької області на одній із вулиць біля смітників, виявив поліетиленовий пакет, в якому знаходилися 53 (п`ятдесят три) патрони різного калібру. Усвідомлюючи, що він знайшов патрони, ОСОБА_5 , діючи умисно, вирішив привласнити їх та забрав собі, після чого без передбаченого законом дозволу зберігав патрони за місцем проживання по АДРЕСА_3 . 23 лютого 2023 року біля 18 год. в ході патрулювання працівниками СРПП спільно із працівниками зонального сектору №4 ВКП ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області в с. Старий Вовчинець по вул. Глюжинській, 33, Чернівецького району Чернівецької області було зупинено ОСОБА_5 та в ході його поверхневої перевірки було виявлено 53 патрони різного калібру, що можуть відноситися до боєприпасів, які останній незаконно зберігав. Згідно висновку судової балістичної експертизи №СЕ-19/126-23/1786-БЛ від 24.03.2023 року встановлено, що надані на дослідження патрони є:
- 30 патронів з маркувальними позначення: «17 85» (20 патронів), «60 88» (6 патронів), «3 85» (1 патрон), «3 82» (1 патрон), «270 83» (1 патрон), «539 88» (1 патрон) є боєприпасами до нарізної вогнепальної зброї - проміжними патронами калібру 5,45x39, призначеними для проведення пострілів з бойової нарізної вогнепальної зброї калібру 5,45мм (АКМ-74, РПК-74 та інш.). Патрони виготовлені промисловим способом та придатні для стрільби;
- 20 патронів з маркувальним позначенням «V» (7 патронів) та без маркувальних позначень (13 патронів) є боєприпасами до нарізної вогнепальної зброї - 5,6мм спортивно-мисливськими патронами кільцевого запалення, призначеними для проведення пострілів з нарізної вогнепальної зброї калібру 5,6мм (ТОЗ-8М, ТОЗ-16 та інш). Патрони виготовлені промисловим способом та придатні для стрільби.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненому визнав повністю, підтвердив обставини, викладені в обвинувальних актах та щиро розкаявся, просив суд суворо його не карати.
За згодою учасників судового процесу, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України, судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорювались. Обвинувачений правильно розуміє фактичні обставини справи, що підтверджується його показаннями, сумнівів у добровільності та істинності його позиції немає, а тому суд, згідно вимог ч. 2 ст.349 КПК України, обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих особу обвинуваченого матеріалів.
Суд вважає доведеним, що викладене в обвинуваченні діяння мало місце і містить склад кримінальних правопорушень. Встановлено, що в діях обвинуваченого ОСОБА_5 є склад злочину, передбачений ч.4 ст.185 КК України - таємне викрадення чужого майна крадіжка, вчинена повторно, в умовах воєнного стану, а також склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 263 КК України - незаконне поводження зі зброєю, тобто носіння, зберігання, придбання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 року (справа №148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
У постанові від 14.06.2018 року (справа №760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 року (справа №756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.
Верховний суд зауважив, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд, у відповідності до ст.65 КК України, враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Враховуючи норму ст.12 КК України, злочини, передбачені ч. 4 ст. 185 та ч.1 ст.263 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 відповідно до ст.66 КК України є щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, добровільне відшкодування шкоди.
Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_5 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, відповідно до ст. 67 КК України, є рецидив злочину.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року у справі № 1-33/2004 покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного; покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям.
Санкцією частини 4 статті 185 КК України визначено, що за дії, які передбачені в диспозиції вказаної статті, передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років.
Санкцією частини 1 статті 263 КК України визначено, що за дії, які передбачені в диспозиції вказаної статті, передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до семи років.
Відповідно до частини 1 статті 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Приписи статті 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Відповідно до висновку Верховного суду від 27.04.2021 року у справі №712/4384/20, однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст.69 КК України є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання. Суди зобов`язані встановити не лише наявність, а й обґрунтувати, яким чином такі пом`якшуючі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 року (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
Тобто для застосування судом положень статті 69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.
Такий висновок зробив Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в постанові від 27.04.2021 (справа № 712/4384/20, провадження №51-548км21).
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_5 під час кримінального провадження розповів про обставини, які повністю викривають його у вчиненому злочині, добровільно, своєю активною поведінкою сприяв розкриттю кримінальних правопорушень та з`ясуванню обставин його вчинення, у скоєному щиро розкаявся, дав критичну оцінку своїм злочинним діям, виказав готовність нести кримінальну відповідальність, добровільно відшкодував шкоду завдану кримінальним правопорушенням, внаслідок вчинених злочинів тяжких наслідків не настало, позицію потерпілої щодо відсутності будь-яких претензій до обвинуваченого, беручи до уваги обставини справи, а також особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, його не задовільний майновий стан та стан здоров`я, перебування на спеціальному обліку у лікаря-психіатра, суд приходить до висновку, що призначення обвинуваченому мінімального покарання в межах санкції ч.4 ст.185 КК України є недоцільним, у зв`язку з чим, при призначенні покарання суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст.69 КК України і призначити покарання за вчинення даного злочину нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним і пропорційним.
Долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 368, 371, 374 КПК України, суд,-
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 та ч.1 ст.263 КК України і за їх вчинення призначити покарання:
- за ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі;
- за ч.1 ст.263 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
З урахування вимог ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили застосувати відносно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, взявши його під варту в залі суду негайно.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 відраховувати з 09 червня 2023 року, тобто з моменту проголошення вироку та взяття під варту.
Речові докази: 38 патронів та 15 гільз знищити.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судові витрати за проведення судових експертиз в сумі 2 265 (дві тисячі двісті шістдесят п`ять) гривень 36 копійок.
На вирок суду може бути подано апеляцію до Чернівецького апеляційного суду через Глибоцький районний суд Чернівецької області протягом 30-ти діб з дня його проголошення усіма учасниками процесу.
Суддя :