УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року

м. Київ

справа № 201/9057/22

провадження № 51-3209ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката

ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 13 грудня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого

2023 року в кримінальному провадженні № 0000534 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Старі Кодаки Дніпропетровської області, жителя

АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 13 червня 2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська

за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, умовно-достроково звільненого

09 квітня 2021 року із невідбутим строком

4 місяці 22 дні,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1

ст. 125, ч. 4 ст. 186 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено до покарання: за ч. 1 ст. 125 КК -

у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян,

що становить 850 грн; ч. 4 ст. 186 КК - у виді позбавлення волі на строк 7 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК з урахуванням ч. 3 ст. 72 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років та штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, який ухвалено виконувати самостійно.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 11 серпня 2022 року приблизно о 22:00, перебуваючи біля будинку № 30 навул. Глиняній у м. Дніпрі разом з раніше знайомими йому ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з останньою завдав їй 2 ударів правим кулаком в обличчя, після чого маркером, який дістав із кишені і тримав у правій руці, ще 2-3 ударів

по лівій лопатці потерпілої, а потім правою стопою ще 1 удару їй у живіт, спричинивши таким чином ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень.

Крім того, ОСОБА_4 07 вересня 2022 року приблизно об11:30 в період дії воєнного стану, перебуваючи на вул. Набережна Перемоги, 83 у м. Дніпрі, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно, відволікши увагу потерпілої ОСОБА_8 , схопив її сумку, що висіла позаду неї, та намагався покинути місце вчинення злочину. В цей час потерпіла почала чинити опір, намагаючись втримати ОСОБА_4 та зупинити протиправні дії останнього, однак їй це не вдалось, і ОСОБА_4 покинув місце вчинення злочину разом

із викраденим майном потерпілої загальною вартістю 3000 грн, завдавши

ОСОБА_8 матеріальної шкоди на вказану суму.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 20 лютого 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 залишив

без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 13 грудня 2022 року щодо останнього - без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник засудженого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржені судові рішення, призначивши його підзахисному покарання за нижчою межею, запропонованою прокурором, а саме без позбавлення волі із застосуванням

статей 69 та 75 КК.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції під час призначення ОСОБА_4 покарання безпідставно залишив поза увагою наявність обставини,

що пом`якшує покарання, а саме активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, з урахуванням якої та за відсутності обтяжуючих покарання обставин мав би призначити його підзахисному покарання із застосуванням

статей 69 та 75 КК, чого не зробив. На вищенаведене, як зазначає захисник, не звернув уваги і суд апеляційної інстанції.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 4 ст. 186 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи захисника щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного його підзахисному покарання, яке не відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого

без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою

є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають

на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень та їх наслідки, дані про особу винного, а саме його стать та вік, стан здоров`я, соціальне та матеріальне положення, рівень культури та освіти, те, що він на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, а також взяв до уваги наявність обставин, що пом`якшують покарання, якими визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винного без реального відбування ним призначеного покарання.

При цьому суд зважив на можливість призначення засудженому покарання

із застосуванням положень ст. 69 КК, однак підстав для застосування вказаної норми не встановив.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4

за апеляційною скаргою його захисника ОСОБА_5 , доводи якої є аналогічними доводам його касаційної скарги, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_4 покарання та необхідності застосування до нього положень статей 69, 75 КК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскарженого судового рішення, Судом

не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 13 грудня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого

2023 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3