Номер провадження: 11-кп/813/1259/23
Справа № 522/6618/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 09 березня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000156 від 28 січня 2022 року відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, з повною вищою освітою, який є фізичною особою підприємцем, одружений, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 09 березня 2023 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст.75 КК України, від відбування призначеного основного покарання у виді обмеження волі звільнений з випробуванням на іспитовий строк 1 рік з покладанням обов`язків, передбачених пунктами 1), 2) ч.1 ст.76 КК України, а саме:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Вирішено питання стосовно долі речових доказів, із процесуальними витратами, заходами забезпечення у кримінальному провадженні та цивільними позовами.

Оскарженим вироком встановлено, що 27 січня 2022 року приблизно о 18:45 годині, у темну пору доби, в умовах увімкненого міського електроосвітлення та необмеженої видимості, вологого асфальту, без будь-яких ям та вибоїн на дорозі, водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Golf GTI», р/н НОМЕР_1 , здійснював рух по лівій смузі свого напрямку руху проїзної частини вул. Преображенська у Приморському районі м. Одеси з боку вул. Грецька в напрямку вул. Буніна, на якій організовано двосторонній рух: по дві смуги руху у кожному напрямку руху.

При під`їзді до регульованого перехрестя вул. Преображенська вул. Буніна, режим проїзду транспортних засобів та режим руху пішоходів на якому на момент дорожньо-транспортної пригоди регулювався в першу чергу автоматичними світлофорами, що працювали у справному штатному режимі, та дорожньою розміткою 1.14.2. «регульований пішохідний перехід» згідно Правил дорожнього руху України, водій ОСОБА_8 в`їхав на дане перехрестя на почав виконувати маневр лівого повороту з вул. Преображенська на вул. Буніна. Виконуючи маневр лівого повороту на перехресті водій ОСОБА_8 будучи не уважним, не слідкуючи за дорожньою обстановкою розпочав виконання маневру перестроювання з крайньої лівої смуги у середню смугу руху проїзної частини вул. Буніна, з одночасним виконанням маневру випередження автомобіля «Renault Laguna», р/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , що здійснював рух попереду автомобіля «Volkswagen Golf GTI», р/н НОМЕР_1 , з лівої сторони.

При виконанні маневру лівого повороту водій ОСОБА_8 не переконався в тому що його маневр буде безпечним і не створить перешкод чи небезпеки для інших учасників дорожнього руху, продовжив свій рух без зупинки, та маючи об`єктивну можливість не зупинив керований ним транспортний засіб перед регульованим пішохідним переходом, який відзначений дорожньою розміткою 1.14.2 згідно Правил дорожнього руху України та почав проїжджати вказаний пішохідний перехід, не переконавшись при цьому у відсутності на пішохідному переході пішохода, який мав перевагу в русі при переході проїзної частини по ньому і для якого могла бути створена перешкода чи небезпека, і не надавши переваги в русі пішоходу, який перетинав проїзну частину, на яку водій повертав, в результаті чого на пішохідному переході передньою частиною кузову автомобіля «Volkswagen Golf GTI», р/н НОМЕР_1 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка на дозвільний зелений сигнал світлофору у своєму напрямку руху перетинала проїзну частину вул. Буніна по зазначеному регульованому пішохідному переході, рухаючись зліва направо по ходу напрямку руху автомобіля «Volkswagen Golf GTI», р/н НОМЕР_1 .

Пішохід ОСОБА_11 в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми в формі забою головного мозку середньої важкості, підапоневретичної гематоми лобно-скронево-тім`яної області справа, перелому тіла 2-го поперекового хребця, переломів лівих поперечних відростків 12-го грудного 3-го поперекового хребців.

Вказані тілесні ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, та могли бути отримані в умовах ДТП (контакту автомобіля, що рухається, з тілом пішохода), і таким чином, могли бути спричинені 27.01.2022 року, та відносяться до категорії тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОЇ ТЯЖКОСТІ.

Належним виконанням вимог п.п. 2.3.«б», 16.2. Правил дорожнього руху України водій автомобіля «Volkswagen Golf GTI», р/н НОМЕР_1 гарантовано мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію своїх дій, просив змінити вирок в частині призначення покарання, а саме за ч.1 ст.286 КК України призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що суд призначив йому занадто суворе покарання.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся та добровільно відшкодував потерпілій матеріальні збитки.

Крім того обвинувачений погоджується з вироком суду в частині часткового задоволення моральної шкоди.

Зазначив, що він вперше притягається до кримінальної відповідальності, одружений, на утриманні у нього знаходиться малолітня дитина.

ОСОБА_8 наголосив, що позбавлення водійського посвідчення поставить його сім`ю у скрутне матеріальне становище.

Також зазначив про те, що покарання у виді штрафу буде достатнім для його виправлення.

Позиції учасників апеляційного розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив апеляційний суд залишити вирок без змін.

Заслухавши доповідь головуючого судді, учасників апеляційного розгляду, дослідивши оскаржений вирок та доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

За результатами апеляційного розгляду апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що призначене йому покарання є занадто суворим.

Так, відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Відповідно до положень ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями ч. 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

А дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Верховний Суд зазначив, що згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Крім того вказав, що суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Суд роз`яснив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Положеннями ст. 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, врахував у якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого - щире каяття, добровільне часткове відшкодування завданого збитку.

Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_8 судом встановлені не були.

Також, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_8 скоїв нетяжкий злочин, усвідомив протиправність своєї поведінки, щиро покаявся, частково відшкодував завданий збиток, має постійне місце проживання, раніше не судимий, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

З урахування викладених обставин, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч.1 ст.286 КК України та вважав за можливе звільнити його від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Апеляційний суд, надаючи оцінку можливості застосування положень ст.75 КК України при призначенні ОСОБА_8 покарання, враховує положення ст.65 КК України, відповідно до яких, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

З урахуванням наведеного та практики Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції вірно прийнято рішення, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 можливе в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На основі засад законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням конкретних обставин справи, враховуючи особу обвинуваченого, який притягується до кримінальної відповідальності вперше, апеляційний суд приходить до висновку, що покарання, із застосуванням положень статей 75, 76 КК України, буде відповідати вимогам ст.65 КК України та за своїм видом та розміром буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження вчинення ним кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що при призначенні покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував пом`якшуючих обставин, а тому необґрунтовано призначив йому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом, не заслуговують на увагу, оскільки санкцією ч.1 ст.286 КК України передбачене безальтернативне, обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, апеляційний суд не вбачає порушень закону при призначенні ОСОБА_8 судом першої інстанції, як основного так і обов`язкового додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

За таких обставин, апеляційний дійшов висновку, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання, яке є справедливим, достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок суду без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 09 березня 2023 року, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4