ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року

м. Київ

справа № 752/26240/18

провадження № 51- 875 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

виправданої ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року в кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008607, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Гуто-Логановська Малинського району Житомирської області, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року ОСОБА_6 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення останньою цього кримінального правопорушення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

Органом досудового розслідуванняОСОБА_6 обвинувачувалась у грубому порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, за таких обставин.

ОСОБА_6 , 11 березня 2018 року приблизно о 13 год, перебуваючи за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 , побачивши з вікна своєї квартири потерпілу ОСОБА_7 , яка зі своїм знайомим ОСОБА_8 , перебувала у громадському місці, а саме на лавці у дворі вказаного будинку, реалізуючи злочинний умисел, направлений на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, із застосуванням завідомо заготовленого для цієї мети предметом, взяла пневматичну гвинтівку, яка їй належить і зберігається у квартирі та зробила з неї хаотичний постріл в сторону потерпілої. В результаті вказаних хуліганських дій потерпілій ОСОБА_7 було заподіяно легке тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо виправданої ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Стверджує, що апеляційний суд дійшов безпідставного висновку про залишення без зміни вироку місцевого суду щодо недоведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.Крім того, зазначає про істотні порушення кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції, а саме статей 404, 412, 419 КПК України, оскільки хоча і було задоволено клопотання прокурора про повторний допит потерпілої, свідка та дослідження доказів у справі, проте не було допитано цих зазначених осіб.

Прокурор під час касаційного розгляду підтримав подану касаційну скаргу та висловив думку щодо її задоволення.

Позиції інших учасників судового провадження

Під час касаційного розгляду виправдана ОСОБА_6 вважали за необхідне касаційну скаргу сторони обвинувачення залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без зміни.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За частиною 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Статтею 438 КПК України визначено, що предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також встановлення достовірності фактичних обставин кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Згідно з практикою Верховного Суду під час оцінки доказів слід керуватися критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом. Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.

За правилами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було. Тобто дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено, і обвинувачений є винним у вчиненні саме цього злочину.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону, тобто дотрималися положень ст. 22 КПК України.

Мотивуючи свою скаргу, прокурор оспорює безпосередність та правильність оцінки доказів.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд згідно зі ст. 94 КПК України повно та всебічно дослідив усі докази, запропоновані стороною обвинувачення, дав їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку. Свій висновок щодо відсутності належних доказів, які би вказували на винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, суд зробив на підставі показань самої обвинуваченої, потерпілої, свідків та аналізу доказів сторони обвинувачення.

При цьому суд указав, що докази, надані стороною обвинувачення та досліджені судом на підтвердження винуватості ОСОБА_6 , у своїй сукупності не доводять того, що остання своїми діями, які їй інкримінувались органом досудового розслідуваннявчинила грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Оцінюючи надані йому докази, суд зазначив, що стороною обвинувачення не наведено беззаперечних доказів для доведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України. Зокрема, місцевий суд зазначив, що надані докази та пояснення потерпілих і свідків у судовому засіданні спростовують порушення останньою громадського порядку у будь-якому з її проявів. Крім того, місцевим судом було проаналізовано показання потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_8 щодо обставин події, у зв`язку з тим, що останні не бачили з якого саме вікна було здійснено постріл та ким. Також судом першої інстанції було визнано неналежним та недопустимим доказами протокол обшуку від 11 вересня 2018 року та речовий доказ, здобутий під час цієї слідчої дії - пневматичну гвинтівку, а також висновок експерта № 8-5/1017 від 14 листопада 2018 року щодо кулі, яка була вилучена у потерпілої ОСОБА_7 . Крім цього, неналежним доказом було визнано і дані протоколу слідчого експерименту та впізнання за участі свідка ОСОБА_8 , оскільки він зазначив, що пострілу і хто його зробив не бачив, а до протоколу не були долучені фото таблиці, з урахуванням того, що ця слідча дія проводилась нібито за участі відеофіксації.

Не погодившись із вироком місцевого суду, прокурор оскаржив його в апеляційному порядку.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора, обґрунтовано дійшов висновку, що викладені в скарзі доводи про безпідставне виправдання ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 296 КК України є необґрунтованими, а виправдувальний вирок - законним та мотивованим. При цьому зазначив, що, виправдуючи ОСОБА_6 , місцевий суд зробив ґрунтовний аналіз доказів, наданих стороною обвинувачення, і визнав їх недопустимим та неналежними

Отже, за наведених вище обставин слушними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що стороною обвинувачення не доведено факту вчинення ОСОБА_6 грубого порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень

Апеляційний суд у межах, встановлених ст. 404 КПК України, і у визначеному ст. 405 цього Кодексу порядку переглянув кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у ній доводи і визнав їх необґрунтованими, навівши належні й докладні мотиви своїх висновків.

Також, під час здійснення апеляційної процедури не було допущено істотних порушень вимог ст. 404 КПК, як про те зазначає прокурор, оскільки було задоволено клопотання останнього та повторно досліджено докази, проте суд апеляційної інстанції не зміг допитати потерпілу та свідка, оскільки останні не з`являлись, а тому виходив із фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції, яким надав правильну юридичну оцінку.

Розглянувши кримінальне провадження, апеляційний суд постановив ухвалу, у якій навів детальні мотиви прийнятого рішення і яка повною мірою відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Колегія суддів погоджується з висновками, викладеними в ухвалі апеляційного суду.

Доводи касаційної скарги прокурора про порушення принципу змагальності та неповноти дослідження доказів, які стосувались саме допиту потерпілої та свідка є безпідставними.

Переконливих доводів на спростування висновків судів про наявність підстав для виправдання ОСОБА_6 представником публічного обвинувачення у касаційній скарзі не наведено.

За таких обставин, враховуючи те, що під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення, а тому касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Ухвалу Київського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року щодо виправданої ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь в кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3