УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року

м. Київ

справа № 200/7661/17

провадження № 51-3132ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року у кримінальному провадженні

№ 0000661 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Дніпропетровська, жительки

АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада

2022 року ОСОБА_4 визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою у тому, що вона 08 березня 2017 року близько 22:00, перебуваючи за місцем свого проживання у квартирі

АДРЕСА_2 , у ході сварки зі своїм братом ОСОБА_5 , виниклої

на ґрунті особистих неприязних стосунків, реалізуючи раптово виниклий умисел, спрямований на протиправне спричинення смерті останнього, взяла зі столу у своїй спальні кухонний ніж та умисно завдала ним три удари в груди потерпілого, спричинивши йому легкі та тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер близько 01:00 09 березня

2018 року.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 11 квітня 2023 року апеляційні скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_6 та прокурора Центральної окружної прокуратури м. Дніпра залишив без задоволення, а вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2022 року щодо ОСОБА_4 -

без змін.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування оскаржених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вважає, що її дії кваліфіковані неправильно, оскільки вона захищала своє життя

від протиправних дій потерпілого, який напав на неї, сильно побив, погрожував,

що позбавить її життя, перед завданням йому ударів ножем поклав руки на її шию. Крім того, звертає увагу на антисоціальний та аморальний спосіб життя потерпілого, а також на неодноразове застосування ним сили як до неї, так і до інших членів родини у минулому. З огляду на наведене наполягає, що діяла в стані необхідної оборони, а тому суди повинні були застосувати положення ст. 36 КК, чого безпідставно не зробили. Наголошує на тому, що кожна особа має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання незалежно від можливості уникнути конфлікту. Зазначає,

що навіть якщо суд вважав, що шкода, заподіяна потерпілому, значно перевищувала межі необхідної оборони, її дії слід було б кваліфікувати за ст. 118 КК. Наголошує, що суди

не дослідили можливість застосування положень ст. 37 КК. Вважає, що її винуватість

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, не доведена поза розумним сумнівом.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо

з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копії оскарженого вироку, суд, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Зокрема, суд ретельно дослідив докази, що підтверджують винуватість ОСОБА_4

в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, обґрунтовано послався на: показання обвинуваченої ОСОБА_4 , представника потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , експертів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ; дані протоколу огляду місця події від 08 березня 2017 року, протоколів огляду від 09 березня 2017 року; дані висновків судово-медичних експертиз № 366 від 31 березня 2017 року та № 489 від 06 квітня 2017 року, висновків експертів №392 від 24 березня 2017 року,

№ 393 від 27 березня 2018 року, № 394 від 27 березня 2017 року, № 365 від 31 березня 2017 року, № 364 від 31 березня 2017 року, № 408 від 28 березня 2017 року, висновку судово-психіатричної експертизи № 85 від 27 квітня 2017 року, висновку судово-психіатричного експерта № 111 від 07 червня 2018 року, також дані інших письмових доказів, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності,

а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.

Відповідно до ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, є законним та вмотивованим, про що також ствердив суд апеляційної інстанції, переглянувши вказане судове рішення за поданими апеляційними скаргами.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 1 ст. 115 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності

з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Доводи засудженої про те, що вона діяла в стані необхідної оборони, а також

про необхідність кваліфікації її дій за ст. 118 КК були предметом розгляду та перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, які обґрунтовано вказали на їх безпідставність.

За нормативним визначенням умисне вбивство (ст. 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК). Проте, на відміну

від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Згідно зі ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці

для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту

(ч. 3 ст. 36 КК).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони,

а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене

й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути

в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист,

а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками

не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Як убачається з оскарженого вироку, судом першої інстанції під час судового розгляду встановлено, що в день вчинення кримінального правопорушення між обвинуваченою та ОСОБА_5 виник черговий конфлікт, під час якого останній спричинив ОСОБА_4 тілесні ушкодження. Як зазначив суд, про вказані обставини свідчать не лише показання обвинуваченої та її батька, а і висновки судово-медичної експертизи, відповідно до якої

у ОСОБА_4 встановлена наявність легких тілесних ушкоджень, спричинених не менш як від 4-х механічний дій тупого твердого (предмету) предметів, що діяв (діяли) в голову, обличчя та грудну клітину. Вказаний конфлікт був зупинений ОСОБА_8 , який розборонив обвинувачену та потерпілого, після чого ОСОБА_4 направилась до своєї кімнати, яка зачинялась на замок, а потерпілий ОСОБА_5 - на кухню. Після цього ОСОБА_4 , перебуваючи деякий час у своїй кімнаті, взяла зі столу ніж і, тримаючи його в руках, направилась до кімнати батька. Коли до цієї ж кімнати прийшов ОСОБА_5 , обвинувачена в присутності батька завдала брату три удари ножем в груди,

де розташовані життєво важливі органи. При цьому в руках у потерпілого були відсутні будь-які предмети, які б могли завдати шкоди обвинуваченій.

За наведених фактичних обставин, установлених судом, у цій ситуації відсутнє суспільно небезпечне посягання зі сторони потерпілого після припинення попереднього конфлікту, яке б за об`єктивними ознаками могло б бути реальною та безпосередньою загрозою заподіяння шкоди ОСОБА_4 , що у свою чергу могло викликати в останньої невідкладну необхідність заподіяти шкоду потерпілому, про що також ствердив і суд першої інстанції.

Навпаки поведінка ОСОБА_4 , яка, усвідомлюючи, що відсутня загроза продовження неправомірних дій з боку потерпілого у вигляді нападу на неї, покинула безпечне місце - кімнату, яка зачиняється на замок, взяла знаряддя злочину - ніж і, тримаючи його в руці, направилася до кімнати батька з метою продовження з`ясування стосунків з братом та розвитку конфлікту, свідчить саме про наявність у неї умислу на вбивство останнього.

Також суд слушно зазначив, що про наявність у ОСОБА_4 прямого умислу на вбивство брата свідчить і знаряддя скоєння злочину - ніж, який об`єктивно може спричинити смерть, механізм та спосіб завдання потерпілому тілесних ушкоджень, саме в грудну клітину, де розташовані життєво важливі органи, в тому числі, в ліву частину,

де розташоване серце, із значним прикладанням сили, про що свідчить довжина раньового каналу 9,5 - 10 см.

Крім того, як убачається із оскарженого вироку, суд першої інстанції, вказавши на дані судово-медичного дослідження, згідно якого тілесних ушкоджень на шиї обвинуваченої виявлено не було, спростував посилання останньої щодо завдання нею ударів ножем потерпілому через те, що він напав на неї та в кімнаті батька почав душити.

При цьому, як зазначено у вироку, опитана у суді експерт ОСОБА_10 , що проводила огляд та судово-медичну експертизу ОСОБА_4 вказала, що завжди оглядається все тіло особи, яка роздягається до спідньої білизни, та наполягала, що при огляді обвинуваченої, тілесних ушкоджень на шиї виявлено не було.

Отримання ж ОСОБА_4 тілесних ушкоджень у ході попередньої бійки з потерпілим,

з урахуванням того, що цей конфлікт було зупинено, після чого засуджена пішла до своєї кімнати, яка закривається на замок, а через деякий час самостійно вийшла з неї і з ножем у руках направилась до кімнати батька, не викликає стану необхідної оборони.

Отже, наведені вище обставини у своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_4 усвідомлювала наслідки своїх протиправних дій у виді смерті ОСОБА_5 , завдаючи заздалегідь підготованим знаряддям злочину трьох ударів у груди, де розташовані життєво важливі органи, та свідомо бажала їх настання, вона діяла виключно на ґрунті особистих неприязних стосунків та направила свої дії на умисне позбавлення життя ОСОБА_5 , а не на захист від посягань потерпілого на своє життя, з огляду на що її дії за ч. 1 ст. 115 КК кваліфіковані правильно.

Таким чином закон України про кримінальну відповідальність застосовано вірно, про що обґрунтовано ствердив і суд апеляційної інстанції, переглянувши вказаний вирок, в тому числі за апеляційною скаргою захисника, доводи якої аналогічні доводам у касаційній скарзі засудженої.

При цьому в спростування доводів сторони захисту про уявну оборону обвинуваченої, маючи на меті тільки припинення посягання з боку потерпілого, колегія суддів зауважила, що слід відрізняти необхідну оборону від уявної, під якою розуміється заподіяння шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, але особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, помилково припускала наявність такого посягання.

При уявній обороні кримінальна відповідальність за заподіяну шкоду виключається лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала й не могла усвідомлювати помилковість свого припущення. Питання про те, чи дійсно в особи були підстави для помилкового висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, вирішується з урахуванням конкретних обставин справи.

Як убачається з оскарженої ухвали, апеляційний суд зазначив, що доводи апеляційної скарги щодо реальності посягання в стані оборони, в тому числі й уявної, співставляючи

їх з тілесними ушкодженнями, отриманими ОСОБА_4 , експертизи ножа разом

з висновками судово-психіатричної експертизи, не свідчать про те, що обвинувачена

не усвідомлювала й не могла усвідомлювати помилковість свого припущення щодо загрози життю останньої.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

З огляду на наведене Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, Судом не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити засудженій ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження

за її касаційною скаргою на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 10 листопада 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня

2023 року щодо неї.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3