В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 348/469/23

Провадження № 1-кп/348/207/23

13 липня 2023 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

секретаря - ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Надвірна кримінальне провадження №0000306 від 06.10.2022 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя: АДРЕСА_1 , зареєстрованого: АДРЕСА_2 , з повною загальною середньою освітою, пенсіонера, розлученого, на утриманні немає нікого, не судимого, українця, громадянина України,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_4 керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому ОСОБА_5 тяжке тілесне ушкодження.

Злочин ним вчинено при наступних обставинах:

06.10.2022 року близько 09 год. 30 хв., у світлу пору доби, суху погоду, водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «Audi» моделі «A6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався ділянкою дороги в с.Цуцилів, а саме по вул.Шевченка, Надвірнянського району Івано-Франківської області, у напрямку від вул.Івана Франка до вул.Братів Бойчуків.

В цей час, попереду, у попутному напрямку, стояв нерухомо автомобіль марки «MAN» моделі 8.153, реєстраційний номер НОМЕР_2 , біля задньої частини якого знаходився пішохід ОСОБА_5 .

В подальшому, обвинувачений ОСОБА_4 , продовжуючи рух, як водій, проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не обрав в установлених межах безпечної швидкості, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_5 , допустив на нього наїзд, затиснувши його до задньої частини автомобіля марки «MAN» моделі 8.153, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

При цьому, обвинувачений ОСОБА_4 , будучи водієм транспортного засобу, порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме:

п.1.5., згідно якого, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

п.1.10., в частині визначення поняття «перешкода для руху» - нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об`єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги (за винятком транспортного засобу, що рухається назустріч загальному потоку транспортних засобів) і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу;

п.2.3., в якому зазначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

п.12.1., який вказує, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п.12.3., яким закріплено, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

В результаті порушення обвинуваченим ОСОБА_4 ПДР України сталася дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої пішохід ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого травматичного перелому обох кісток правого передпліччя з обширним дефектом м`яких тканин, сухожилкових волокон, м`язевих та кісткових структур, променевої артерії, закритий перелом правої плечової кістки зі зміщенням, що в подальшому призвело до необхідності ампутації правої руки на рівні середньої третини плеча, закритої травми правої половини грудної клітки з множинними переломами ребер, гемопневмотораксом, закритого черезвертельнопідвертельного перелому правої стегнової кістки зі зміщенням, закритого вкутрішньосуглобового перелому лівої великогомілкової кістки зі зміщенням, закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку та садна обличчя.

Виявлені тілесні ушкодження у своїй сукупності ускладнилися травматичним шоком важкого ступеня та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент їх заподіяння та викликали стійку втрату працездатності не менше ніж на одну третину.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті визнав повністю та пояснив, що потерпілого ОСОБА_5 знає близько шістдесяти років, то його старий товариш. Стосунки дружні.

06.10.2022 року він встав зранку та порався по господарству. Десь близько 09 год. 20 хв. вирішив поїхати своїм автомобілем марки «Аudi», моделі «А6», д.н.з. НОМЕР_1 в магазин, що ближче до центра села Цуцилів, по хліб та сигарети.

Рухаючись по вул.Шевченка у напрямку від вул.Івана Франка до вул.Братів Бойчуків, його засліпило сонце і він не помітив попереду вантажний автомобіль марки «МАN» д.н.з. НОМЕР_2 , який стояв нерухомо біля воріт будинку потерпілого ОСОБА_5 у попутньому з його автомобілем напрямку, і з якого здійснювалась виїздна торгівля продуктами харчування.

В цей самий момент біля задньої частини автомобіля «МАN», д.р.н. НОМЕР_2 стояв ОСОБА_5 , який також купляв з даної машини якісь продукти.

Будучи якусь мить засліплений промінням сонця, він не проконтролював подальший рух автомобіля та відчув, що заїхав в задній правий бік даної вантажівки і почувши людський крик зупинився.

Вийшовши з автомобіля він побачив ОСОБА_5 , що лежав на землі і якого він затиснув до задньої частини вантажівки, відразу підійшов до нього щоб надати першу допомогу. Хтось з людей, хто саме пригадати не може оскільки був у шоковому стані, викликав швидку медичну допомогу та поліцію.

Коли приїхала карета швидкої медичної допомоги, ОСОБА_5 взяли на носилки, занесли в швидку і повезли в лікарню.

Згодом приїхали працівники поліції, відібрали в нього пояснення, склали протокол огляду місця події, після чого відвезли його на освідування на факт вживання алкоголю, а машину помістили на штрафмайданчик.

Стверджує, що з дня коли трапилася дана подія і по даний час він надає потерпілому посильну матеріальну допомогу, а при потребі буде надавати і надалі.

Усвідомлює, що порушивши правила безпеки дорожнього руху, він вчинив тяжкий злочин, що спричинило потерпілому ОСОБА_5 тяжке тілесне ушкодження. Просить суд його суворо не карати, у вчиненому щиро розкаюється. Запевнив суд, що подібного більше не повторить.

Беручи до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування злочину при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та зважаючи на те, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового процесу, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Дії ОСОБА_4 , які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_5 тяжке тілесне ушкодження, вірно кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК України.

При обранні міри покарання обвинуваченому суд, згідно з вимогами ст.65 КК України, враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, а також роз`яснення, що містяться п.п.20, 21 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», відповідно до яких при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.

Тому, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, обставини вчинення злочину, дані про особу обвинуваченого: має постійне місце реєстрації та проживання, за яким характеризуються позитивно, на обліку у психіатричному та наркологічному кабінетах не перебуває, його поведінку до і після вчинення злочину, ставлення до скоєного та відповідно до ч.1 ст.66 КК України, обставини, що пом`якшують покарання, а саме: повне визнання вини у вчиненому на стадії досудового розслідування та судового розгляду, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування потерпілому заподіяних збитків, відсутність до нього матеріальних чи моральних претензій з боку потерпілого, думка останнього щодо призначення несуворого покарання обвинуваченому та добровільне відшкодування судових витрат, пов`язаних із проведенням експертиз в даному провадженні.

Обтяжуючих покарання ОСОБА_4 обставин судом не встановлено.

Згідно досудової доповіді Надвірнянського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області, дослідивши інформацію, що характеризує особу обвинуваченого, спосіб його життя, історію правопорушень, а також низьку ймовірність повторного вчинення кримінального правопорушення, уповноважений орган з питань пробації вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (в т.ч. для окремих осіб).

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_4 слід призначити покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, в межах, встановлених в санкції відповідної частини даної статті КК України, а саме у виді позбавлення волі.

Разом з тим, беручи до уваги всі дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 та обставини, що пом`якшують його покарання, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ще можливе без ізоляції від суспільства, і що є підстави звільнити його від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням, застосувавши ст.75 КК України, а тому з урахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід визначити іспитовий строк - 1 (один)рік.

Згідно ст.76 КК України на обвинуваченого ОСОБА_4 під час іспитового строку слід покласти наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На думку суду, саме таке основне покарання у виді позбавлення волі, але з іспитовим строком, буде достатнім і необхідним для виправлення ОСОБА_4 та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень, справедливим у співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Суд констатує, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, оскільки справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому кримінальному правопорушенню; категорія справедливості передбачає, що покарання за кримінальне правопорушення повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування, суд сприймає, як діяння, яке б вказувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики, ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Крім того, пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року із наступними змінами звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Пунктом 5 вказаної постанови судам рекомендовано мати на увазі, що наведений у ч.1 ст.66 КК України перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в ч.1 цієї статті (наприклад, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин чи неправильної поведінки потерпілого, відвернення підсудним шкідливих наслідків злочину, часткове відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди). Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

Також, на переконання суду, до обвинуваченого ОСОБА_4 в даному випадку не доцільно застосовувати додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Враховуючи вищенаведене, обраний обвинуваченому такий вид покарання, відповідатиме не тільки тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину та обставинам провадження, але й особі самого обвинуваченого, є обгрунтованим та буде відповідати меті покарання.

Відносно запобіжного заходу, суд констатує наступне:

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, запобіжний захід щодо обвинуваченого на стадії досудового розслідування та судового розгляду не обирався. Таким чином, запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 на момент розгляду даного провадження - відсутній.

Таким чином, беручи до уваги обставини вчинення злочину, особу обвинуваченого, а також те, що суд прийшов до висновку про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням, застосувавши ст.75 КК України та визначивши іспитовий строк, суд приходить до висновку про можливість не обирати запобіжний захід обвинуваченому до вступу вироку в законну силу.

Разом з тим, у відповідності до ч.4 ст.174 КПК України, вирішенню підлягає питання щодо скасування арешту, накладеного на тимчасово вилучене майно.

З даного приводу, суд констатує наступне:

Згідно ухвали слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 від 13.10.2022 року на автомобіль марки «Audi» моделі «A6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_7 та на автомобіль марки «MAN» моделі 8.153, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_8 , було накладено арешт у вигляді заборони відчуження, користування і розпорядження даним майном.

Ухвалою слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 від 20.10.2022 року частково скасовано арешт в частині заборони права користування автомобілем марки «Audi» моделі «A6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_7 та передано його останньому на відповідальне зберігання.

Крім того, ухвалою слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 від 02.11.2022 року частково скасовано арешт в частині заборони права користування автомобілем марки «MAN» моделі 8.153, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_8 та передано його останньому на відповідальне зберігання.

Таким чином, арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 від 13.10.2022 року на автомобіль марки «Audi» моделі «A6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та на автомобіль марки «MAN» моделі 8.153, реєстраційний номер НОМЕР_2 , слід скасувати в частині заборони відчуження та розпорядження, оскільки в частині заборони користування накладений арешт на даний час скасовано.

Питання щодо речових доказів належить вирішити керуючись правилами, викладеними в ст.100 КПК України.

Судові витрати у кримінальному провадженні №0000306 від 06.10.2022 року, питання щодо яких має вирішувати суд - відсутні, оскільки сплачені обвинуваченим ОСОБА_4 добровільно.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні - не заявлявся.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.100, 174, 369, 370, 371, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання - 3 (три) роки позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Застосувати до ОСОБА_4 ст.75 КК України і звільнити його від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком - 1 (один)рік.

Згідно п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України під час іспитового строку покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу - не обирати.

Арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 від 13.10.2022 року на автомобіль марки «Audi» моделі «A6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та на автомобіль марки «MAN» моделі 8.153, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в частині заборони відчуження та розпорядження - скасувати.

Речовий доказ: автомобіль марки «Audi» моделі «A6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно ухвали слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 від 20.10.2022 року переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_7 , після набрання даною ухвалою законної сили - повернути власнику: ОСОБА_7 .

Речовий доказ: автомобіль марки «MAN» моделі 8.153, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який згідно ухвали слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 від 02.11.2022 року переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_8 , після набрання даною ухвалою законної сили - повернути власнику: ОСОБА_8 .

Вирок суду може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_4 - в той самий строк з моменту отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1