ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року

м. Київ

Справа № 372/2781/21

провадження № 51-1768км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 17 грудня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000410, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Золотоноша Черкаської області, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Обухівський районний суд Київської області вирокомвід 17 грудня 2021 року визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

Стягнув з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 200 000 грн моральної шкоди, 6 177 грн відшкодування витрат на проведення експертизи та 2596,5 грн у відшкодування витрат на правову допомогу. Вирішив питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком ОСОБА_6 02 червня 2021 року, близько 20.10 год., керуючи автомобілем «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі О-101606 «Мала Вільшанка - Сущани», зі сторони с. Степок в напрямку с. Германівка, що на території Обухівського району Київської області, в порушення вимог пунктів 2.3 б), д) Правил дорожнього руху, не був уважним під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та не реагував на її зміну, наближаючись до перехрестя з автодорогою О-101605 «Н-01-Деремезна», ігноруючи вимоги дорожніх знаків 2.4 «кінець головної дороги» та 2.1 «дати дорогу», які встановлені завчасно перед перехрестям та які об`єктивно можливо виявити з місця водія, в порушення вимог пункту 16.11 Правил дорожнього руху, виїжджаючи на перехрестя з автодорогою О-101605 «Н-01-Деремезна», не надав перевагу в русі водію автомобіля марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_11 , який рухався по головній дорозі зі сторони с. Деремезна в напрямку автодороги Н-01 «Київ-Знам`янка» з правої сторони відносно напрямку його руху, в результаті чого відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки «Volkswagen Passat» ОСОБА_11 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди, а пасажир автомобіля марки «Volkswagen Passat» ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Порушення ОСОБА_6 вимог пунктів 2.3 б), д), 16.11 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_11 й отриманням потерпілим ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень.

Київський апеляційний суд ухвалою від 22 листопада 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 залишив без задоволення, а вирок Обухівського районного суду Київської області від 17 грудня 2021 року - без зміни.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційних скаргах, які здебільшого є аналогічними за змістом, засуджений та захисник, посилаючись на істотні порушення вимог КПК України, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просять змінити оскаржувані судові рішення і звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

На обґрунтування своїх вимог зазначають, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували належним чином дані про особу засудженого, зокрема те, що він позитивно характеризується, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце проживання і роботи, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, вчинив необережний злочин.

Також вважають, що суд апеляційної інстанції належним чином не врахував позицію потерпілих щодо призначення покарання та можливості звільнення від його відбування.

Крім цього, посилаються на те, що усупереч вимогам ст. 314-1 КПК України суд першої інстанції не ухвалив рішення про складання досудової доповіді.

Також зазначають, що вже після проголошення рішення судом апеляційної інстанції ОСОБА_6 відшкодував потерпілому ОСОБА_9 матеріальну та моральну шкоду у розмірі 30 000 грн (всього 45 000 грн), а потерпілій ОСОБА_8 - 100 000 грн (всього 210 000 грн), а 09 березня 2022 року між засудженим та ОСОБА_8 було укладено угоду про сплату потерпілій 400 000 грн до 01 травня 2026 року.

З урахуванням наведеного, засуджений та захисник вважають, що суди дійшли необґрунтованого висновку про неможливість звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений, захисник, потерпілі та представник підтримали подані касаційні скарги і просили їх задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення касаційних скарг.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПКУкраїни суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в поданих касаційних скаргах не оспорюються.

Що стосується доводів касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу засудженого через суворість, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Частиною 2 ст. 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення.

Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_6 покарання та неможливості звільнення його від відбування покарання з випробуванням ґрунтується на наведених вимогах закону.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідки у виді спричинення смерті особі та шкоди іншому потерпілому; особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, офіційно працевлаштований, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, є інвалідом третьої групи, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має на утриманні двох малолітніх дітей.

За відсутності обставин, які обтяжують покарання, суд визнав пом`якшуючими обставинами визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття, відшкодування шкоди, намагання надати потерпілому допомогу одразу після вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, визначеного санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Крім цього, вирішуючи питання про необхідність призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд врахував, що останній працює трактористом-машиністом сільськогосподарського виробництва, має на утриманні двох малолітніх дітей та дружину інваліда, тому дійшов висновку про можливість непризначення останньому додаткового покарання.

Доводи сторони захисту про те, що усупереч вимогам ст. 314-1 КПК України суд першої інстанції не ухвалив рішення про складання досудової доповіді, колегія суддів не вбачає такими, що ставлять під сумнів законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення в частині призначення покарання, адже дані досудової доповіді для суду мають лише рекомендаційний характер.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, урахував дані, встановлені судом першої інстанції, а також те, що представник потерпілої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 подав на вирок суду першої інстанції апеляційну скаргу, у якій просив вирок суду першої інстанції скасувати, постановити новий вирок і призначити ОСОБА_6 більш суворе покарання та задовольнити повністю заявлений цивільний позов, однак в суді апеляційної інстанції відмовився від поданої скарги.

Також суд урахував думки потерпілих, які в засіданні суду апеляційної інстанції просили звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України.

При цьому суд вказав, що думка потерпілих щодо визначення винному розміру покарання і звільнення від його відбування, хоча і враховується судом в сукупності з іншими обставинами, однак сама по собі не може бути вирішальною при призначенні покарання.

Виходячи з указаних обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що призначене засудженому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, й, навівши відповідні аргументи, не знайшов підстав для застосування положень ст. 75 КК України, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Тому, керуючись положеннями ст. ст. 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Обухівського районного суду Київської області від 17 грудня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3