Справа № 165/621/20 Провадження №11-кп/802/562/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченої ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 30 травня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с.Чорників Володимир-Волинського району Волинської області, українку, громадянку України, з вищою освітою, одружену, яка на утриманні має двох неповнолітніх дітей, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , працюючу на посаді асистента вчителя української мови початкової школи м.Лугачовіце, Чехія, не судиму,

засуджено за ч.1 ст.126 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

На підставі ч.5 ст.74, ст.49 КК України ОСОБА_10 звільнено від призначеного судом покарання у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Так, ОСОБА_10 визнана винною і засуджена за те, що вона 06 січня 2020 року приблизно о 19 год. перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_2 , з мотивів особистих неприязних відносин, в ході словесного конфлікту, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, реалізовуючи свій злочинний намір щодо спричинення тілесних ушкоджень, умисно нанесла один удар долонею правої руки в обличчя ОСОБА_8 , чим завдала фізичного болю і не спричинила тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись із таким вироком суду захисник обвинуваченої ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_7 оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, оскільки вважає його необґрунтованим, невмотивованим та незаконним.

Так, стороною захисту в суді першої інстанції заявлялось клопотання про приєднання до матеріалів провадження звукозапису конфлікту, однак судом було відмовлено внаслідок чого залишилися нез`ясованими повністю обставини, що підтверджують показання обвинуваченої, мотив її дій та провокуюча поведінка самої потерпілої. Тому вважає, що висновок суду про те, що показання обвинуваченої не підтверджуються іншими доказами є необґрунтованим.

Зазначає про те, що в судовому засіданні було встановлено, що в цей час в ході сварки між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 і ОСОБА_13 з іншої сторони через перешкоди у неповерненні малолітнього сина ОСОБА_14 обвинуваченій, учасники конфлікту обопільно вчиняли один відносно одного адміністративні правопорушення та кримінальні проступки. Також у цей же день і час ОСОБА_12 спричинив легкі тілесні ушкодження ОСОБА_11 , тому по даному факту розслідується кримінальне провадження. Окрім того, ОСОБА_11 обвинувачувалась у вчиненні адміністративних правопорушеннях, передбачених ст.ст.173, 173-2 КУпАП, і за першою статтею провадження у справі закрито, а за іншою вона визнана винною, однак провадження у справі закрито через закінчення строків накладення адміністративного стягнення. Такі обставини підтверджують знаходження ОСОБА_11 в стані сильного душевного хвилювання.

Допитана судом обвинувачена пояснювала, що умисно побоїв потерпілій не спричиняла, а можливо коли забирала свого сина з рук останньої, то могла не навмисно зачепити рукою за обличчя потерпілої. Обвинувачена переживала за здоров`я свого сина, але оскільки син був на руках потерпілої, то вона не мала умислу на спричинення останній тілесних ушкоджень, так як це могло вплинути і на спричинення тілесних ушкоджень дитині.

Потерпіла суду пояснила, що обвинуваченою та ОСОБА_12 виник конфлікт з приводу виховання сина. В момент передачі сина від неї до обвинуваченої, остання нанесла їй удар правою рукою в ліву сторону голови, а саме скроню. В неї була кровотеча з носа, однак це бачив лише ОСОБА_15 . Вже вночі їй стало погано, тому вранці звернулась до медичного закладу.

Зазначає про те, що показання потерпілої та допитаних свідків покласти в основу обвинувального вироку неможливо, оскільки вони не спростовують показань обвинуваченої. При цьому, показання потерпілої та свідків суперечать одні одним, а також письмовим доказам. А тому, захисник переконаний, що усі сумніви щодо доведеності вини тлумачаться на користь обвинуваченої, а з обставин справи вбачається, що показання не доводять винуватості обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення «поза розумним сумнівом».

Також зазначає, що характеризуючи дані про особу обвинуваченої вказують, що вона є дбайливою матір`ю, яка добросовісно піклується про добробут та здоров`я дітей, а тому коли опиняються у загрозливому для життя становищі, то це викликає у неї психологічний стрес і намагання усунути будь-які загрози для дитини.

Посилаючись на ці обставини, просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким виправдати ОСОБА_10 .

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, обвинувачену та її захисника, які підтримали подану апеляцію в повному обсязі, прокурора, потерпілу та її представника, які вважали скаргу безпідставною та просили залишити без задоволення, а судове рішення, - без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_10 у вчиненні нею кримінального проступку за обставин вказаних у вироку, стверджуються зібраними в кримінальному провадженні та належним чином перевіреними в судовому засіданні доказами, яким місцевий суд дав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши її дії за ч.1 ст.126 КК України, як умисне нанесення удару, що завдав фізичного болю та не спричинив тілесних ушкоджень.

Обставини, встановлені у вироку ґрунтуються на повному, всебічному та неупередженому дослідженні доказів, зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку.

Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням самої обвинуваченої ОСОБА_10 , яка свою вину у вчиненні кримінального проступку не визнав. Суду дала показання про те, що станом на лютий 2020 року вона проживала разом з ОСОБА_16 , з яким у них є спільна дитина - син ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначила, що ОСОБА_12 часто не ночував вдома, і як виявилося, він вже мав стосунки з ОСОБА_13 , яка на даний час є його дружиною. Цього дня, тобто 06.02.2020 син прихворів і вона попросила ОСОБА_12 побути вдома з дитиною кілька годин, оскільки сама мала йти на роботу. Через деякий час її дочка ОСОБА_18 повідомила їй, що ОСОБА_12 забрав дитину не погодувавши, і сказав, що везе сина у Львівську область. Вона повернулась додому, зателефонувала ОСОБА_12 та повідомила, що викличе поліцію. Через деякий час приїхав ОСОБА_12 з дитиною і з ОСОБА_13 . Тоді вона з дочкою вийшли з будинку на вулицю, а ОСОБА_12 відкрив вікно в автомобілі, в якому на руках у ОСОБА_13 сидів син ОСОБА_17 , який був мокрий і спітнілий. Вона почала просити аби їй віддали сина. Однак, ОСОБА_12 вийшовши з автомобіля сказав ОСОБА_13 , щоб вона не віддавала дитину. Після цього, ОСОБА_13 вийшла з сином ОСОБА_17 під дощ та бігала з ним кругом автомобіля. У той час коли ОСОБА_13 відволіклася на слова ОСОБА_12 , то вона схопила в неї дитину і можливо, мимоволі, дитиною чи рукою зачепила ОСОБА_19 . Умислу наносити удари ОСОБА_13 не мала. Забрала сина і пішла з ним та дочкою в квартиру, де переодягнула сина та вийшла на вулицю аби показати ті речі, в яких ОСОБА_12 цілий день возив хвору дитину. В цей час ОСОБА_13 кричала, що її засадить. При цьому, вона не заперечила, що коли забирала силою у ОСОБА_13 дитину, оскільки та добровільно не хотіла віддати сина, то між нею та ОСОБА_19 контакт відбувся. Можливо зачепила дитиною. Показала, що лише хотіла забрати свого сина, і при цьому жодного злого умислу не мала і не вчиняла протиправних дій.

Ухвалюючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_10 суд першої інстанції обґрунтував своє судове рішення наступними доказами:

Показаннями потерпілої ОСОБА_13 , яка в судовому засіданні надала показання про те, що 06.02.2020 о 19 год. на вулиці Шахтарській 57 в м.Нововолинську винесла дитину ОСОБА_12 та ОСОБА_10 і під час передачі сина обвинуваченій, остання нанесла їй один удар рукою в ліву сторону голови від чого отримала шок, відчула біль та дискомфорт. Зазначила, що обличчя у неї було відкрите. Після цього, викликали працівників поліції. Коли вона сіла в автомобіль, то у неї з носа почала іти кров. Додала, що очевидцями цієї події були ОСОБА_20 , який знаходився на задньому сидінні автомобіля ОСОБА_12 та двоє працівників поліції Іваничівського відділення, прізвище одного з яких ОСОБА_21 . Також показала, що вночі після побиття вона погано почувалась, її нудило, боліла голова, а тому 07.02.2020 звернулась до медичного закладу.

Показаннями свідка ОСОБА_15 , який суду показав, що біля будинку ОСОБА_12 обвинувачена ОСОБА_10 нанесла удар ОСОБА_13 у той час коли остання пішла віддавати сина. Він перебував на задньому сидінні автомобіля ОСОБА_12 . Коли ОСОБА_13 повернулася в автомобіль, то у неї з носа пішла кров. При цьому, ОСОБА_19 говорила, що в неї крутиться голова та розказувала, що удар їй нанесла ОСОБА_10 . Підтвердив, що на місці події були присутні працівники поліції з Іваничівського відділення. Пізніше на виклик приїхали поліцейські з Нововолинська. Додав, що від місця, де ОСОБА_13 передавала обвинуваченій ОСОБА_10 дитину, до автомобіля була відстань метрів п`ять і ця територія освітлювалась. ОСОБА_13 відразу ж з Нововолинськими поліцейськими поїхала у відділення поліції, але в цей день в лікарню не зверталася.

Показаннями свідка ОСОБА_12 , який надав покази про те, що 06.02.2020 приблизно о 19:00 год. на вулиці Шахтарській 57 в місті Нововолинську, ОСОБА_13 передавала дитину ОСОБА_10 , і в цей час остання нанесла першій один удар рукою в обличчя. Після цього ОСОБА_13 сіла в автомобіль, де вже почалася кровотеча з носа. Відразу після побиття, викликали працівників поліції з Нововолинського відділення поліції, які прибувши відібрали пояснення. Наступного дня ОСОБА_13 звернулася до Нововолинської ЦМЛ., що під час інциденту біля будинку знаходились два працівники Іваничівського відділення поліції, які відбирали пояснення за фактом пошкодження ОСОБА_10 його транспортного засобу в с.Бужанка Іваничівського району, що мало місце незадовго до цієї події. Також показав, що в його автомобілі разом з ним перебував ОСОБА_22 , ОСОБА_13 та його малолітній син ОСОБА_17 . Коли він вийшов із транспортного засобу з місця водія, то з правої сторони від нього з передньої частини автомобіля стояла ОСОБА_10 , а напроти нього були працівники Іваничівського відділення поліції, ззаду від автомобіля з лівої сторони пішла ОСОБА_13 з сином на руках. Коли вона наблизилася, то ОСОБА_10 провокувала конфлікт, нецензурно висловлювалася на адресу ОСОБА_13 , висловлювала невдоволення, а коли остання простягла дитину, то ОСОБА_10 правою рукою нанесла потерпілій удар. Вже коли дитина опинилась у ОСОБА_10 , то вона нею та старшою дочкою пішли в будинок. Також показав, що після нанесення удару обвинуваченою потерпілій, в останньої було почервоніння на обличчі, ішла кров з носа. З приводу цього факту була написана заява до поліції, а під ранок наступного дня 07.02.2020 стан ОСОБА_13 погіршився (була блювота і запаморочення).

Показаннями свідка ОСОБА_23 , який суду показав, що він на той час як поліцейський Іваничівського відділення перебував у групі на чергуванні. Надійшло повідомлення про пошкодження транспортного засобу заявником якого був ОСОБА_12 і, який повідомив, що його колишня співмешканка розбила скло в автомобілі. При цьому, ОСОБА_12 повідомив, що виїжджає на вул.Шахтарську в м.Нововолинську. Конфлікт був із-зі дитини. На місці події була дружина ОСОБА_12 ОСОБА_13 в якої ОСОБА_24 вимагала віддати дитину, кричала. ОСОБА_13 обійшла автомобіль та віддала дитину. Тоді ОСОБА_10 нанесла удар рукою ОСОБА_13 і при цьому було чути звук «ляпаса». Удар був нанесений долонею руки в обличчя, був характерний звук ляск. Після цього, ОСОБА_10 з дитиною пішла в квартиру. Він та його напарник ОСОБА_25 відбирали пояснення за повідомленням ОСОБА_12 щодо пошкодження транспортного засобу. ОСОБА_26 складав протокол щодо ОСОБА_10 за дрібне хуліганство через пошкодження автомобіля. В цей час ОСОБА_13 зателефонувала на лінію «102» у зв`язку з чим на місце події прибула слідчо-оперативна група з Нововолинського відділення поліції для з`ясування обставин щодо нанесення згаданого удару обвинуваченою потерпілій. Він наголосив, що бачив на власні очі як ОСОБА_13 передала ОСОБА_10 дитину, а остання нанесла першій один удар, який нанесений був вже тоді коли дитина була в обвинуваченої. В цей час він знаходився на вулиці на відстані 2 метрів від обвинуваченої та потерпілої. Додав, що очевидцем події був також ОСОБА_12 .

В основу вироку як на підставу винуватості ОСОБА_10 суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові докази, а саме:

- рапорт старшого інспектора-чергового Нововолинського ВП ГУНП у Волинській області від 06.02.2020 з якого вбачається, що на лінію «102» отримано та зареєстровано під №725 звернення ОСОБА_13 з повідомленням про те, що 06.02.2020 о 19:06 за адресою: АДРЕСА_2 , колишня дружина її співмешканця ОСОБА_27 , тобто ОСОБА_10 нанесла їй тілесні ушкодження;

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.02.2020 відповідно до якого ОСОБА_28 повідомила про нанесення їй ОСОБА_11 тілесних ушкоджень в ході конфлікту, який відбувся близько 19:00 год. 06.02.2020 і, зокрема одного удару кулаком в ділянку носа;

- виписку з медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_28 від 07.02.2020, в якому підтверджено діагноз при зверненні забій носа. Зазначено, що зі слів хворої 06.02.2020 близько 19 год. по АДРЕСА_2 побила відома особа ОСОБА_27 . Була незначна кровотеча з носа, яка зупинилась самостійно.

- вкладиш з медичної картки, яким стверджено, що 07.02.2020 о 16:50 год. ОСОБА_28 зверталася до лікаря невропатолога зі скаргами на головний біль, нудоту, блювоту, загальну слабість. При зверненні потерпіла повідомила, що 06.02.2020 орієнтовно 19:00-20:00 год. була побита знайомою жінкою, втрачала після цього свідомість;

- висновок експерта №34 від 07.02.2020 з якого вбачається, що виставлений діагноз «Забій носа» до уваги не приймається із-за не підтвердження об`єктивними відомостями, а від оцінки виставленого діагнозу «Струс головного мозку» - через не підтвердження об`єктивними відомостями та невизначеності клінічної картини і недостатнього клінічного і лабораторного обстежень.

При цьому, апеляційний суд вважає, що такі докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які на думку апеляційного суду є послідовними та узгоджуються між собою, в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності повно відтворюють картину подій, які мали місце 06 січня 2020 року поблизу будинку АДРЕСА_2 за участі обвинуваченої і потерпілої, та вказують на причетність ОСОБА_10 до вчинення інкримінованого їй кримінального проступку ч.1 ст.126 КК України, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення.

Проаналізувавши вищевказані докази колегія суддів вважає, що ними доводяться обставини, які підлягають доказуванню в порядку ст.91 КПК України.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченої ОСОБА_10 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.85, 86 КПК України.

При цьому, апеляційний суд вважає безпідставними апеляційні доводи сторони захисту в тій частині, що обвинувачена ОСОБА_10 умисно не завдавала удару потерпілій ОСОБА_13 , оскільки вони повністю спростовуються показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_23 та ОСОБА_12 , які є логічними і узгоджуються з показаннями потерпілої та іншими матеріалами кримінального провадження. Тому апеляційний суд погоджується із мотивами суду першої інстанції про те, що такі твердження обвинуваченої спрямовані на уникнення відповідальності за вчинене.

Водночас, з огляду на викладене є цілком безпідставними твердження апелянта про неможливість покладення в основу вироку показань потерпілої та допитаних свідків, які на його думку, не спростовують показань обвинуваченої та суперечать один одному.

Також не вбачає апеляційний суд будь-яких порушень норм кримінального процесуального закону, які б вплинули на законність оскаржуваного вироку, щодо відмови судом стороні захисту про приєднання до матеріалів кримінального провадження звукозапису конфлікту, який на думку сторони захисту підтверджує показання обвинуваченої, оскільки в даному випадку він не може бути доказом в розумінні ст.ст.84-86 КПК України.

Твердження апелянта про те, що характеризуючи дані про особу обвинуваченої вказують, що вона є дбайливою матір`ю, яка добросовісно піклується про добробут та здоров`я дітей, а тому коли вони опиняються у загрозливому для життя становищі, то це викликає у неї психологічний стрес і намагання усунути будь-які загрози для дитини, жодним чином не виключають невинуватості ОСОБА_10 у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Беручи до уваги викладене колегія суддів вважає, що вищенаведені та усі інші доводи сторони захисту, викладені в поданій апеляційній скарзі і наведені в ході апеляційного розгляду кримінального провадження, не спростовують висновків місцевого суду та не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку і виправдання ОСОБА_10 , як про це просить сторона захисту, оскільки спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які при цьому, були предметом дослідження судом першої інстанції, і їм була надана відповідна юридична оцінка.

Щодо міри призначеного обвинуваченій покарання апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У відповідності до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Дані вимоги Закону були повністю дотримані судом першої інстанції.

Так, з урахуванням положень ст.12 КК України, кримінальне правопорушення, яке вчинила обвинувачена, передбачене ч.1 ст. 126 КК України, відноситься до кримінальних проступків.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції у відповідності до вимог статей 50, 65 КК України з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, працює, позитивно характеризується по місцю роботи, на її утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, а також відсутності обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, дійшов правильного висновку про призначення ОСОБА_10 покарання в межах санкції ч.1 ст.126 КК України саме у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що відповідно становить 850 грн.

Призначене покарання на думку апеляційного суду, повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_10 , попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, і не є надто суворим.

Водночас, таким, що відповідає положенням закону є висновок місцевого суду про звільнення обвинуваченої ОСОБА_10 від призначеного покарання на підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України.

Таким чином, вирок суду є цілком законним, обґрунтованим і вмотивованим в розумінні ст.370 КПК України.

Будь-яких порушень кримінального або кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом встановлено не було.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі сторони захисту.

А тому, апеляційну скаргу сторони захисту слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_10 , без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 30 травня 2023 року щодо ОСОБА_10 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді