ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/2926/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/250/23 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА

Іменем України

16 серпня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та захисника на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2022 року стосовно ОСОБА_8 ,-

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Кулиничі, Харківського району, Харківської області, громадянин України, українець, з середньою освітою, військовозобов`язаний, не одружений, не працюючий, не судимий в силу ст. 89 КК України, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджений за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України до 7 років позбавлення волі.

Крім того, цим же рішенням суду вирішена доля речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно вироку, підсудний ОСОБА_8 22 січня 2022 року близько 07 години 30 хвилин, маючи злочинний умисел направлений на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілого ОСОБА_9 прибув за місцем мешкання останнього - до домоволодіння АДРЕСА_2 , де відігнувши металеву частину огорожі, яка розташована довкола вказаного приватного домоволодіння та пройшовши на територію домоволодіння, наявним у нього молотком, розбив віконне скло, через отвір якого проник всередину будинку, в якому на той час перебував потерпілий ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій прямий злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 підсудний ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, а саме настання смерті ОСОБА_10 та бажаючи її настання, діючи умисно, озброївшись наявним у нього молотком, заздалегідь ним заготовленим для нанесення тілесних ушкоджень, умисно, з метою протиправного заподіяння смерті, зненацька здійснив напад на потерпілого ОСОБА_10 , під час якого прицільно наніс ОСОБА_10 один удар в область голови, тобто в життєво важливий орган, в результаті якого останній впав на ліжко, тим самим втративши здатність чинити опір злочинним діям підсудного ОСОБА_8 .

Після чого, підсудний ОСОБА_8 , продовжуючи свої протиправні, умисні дії, з метою досягнення злочинного результату, а саме смерті потерпілого ОСОБА_9 , наніс останньому множинні удари молотком в область голови, обличчя, тулубу, кінцівок, тобто по життєво важливим органам, внаслідок чого заподіяв ОСОБА_9 наступні тілесні ушкодження, а саме : поєднану закриту черепно-мозкову травму у формі забою головного мозку з формуванням субдурального крововиливу на рівні обох гемісфер, з наявністю множинних забитих ран у лобній та тім`яній ділянках, підшкірної гематоми (синця) у тім`яній ділянці та закриту щелепно-лицьову травму у вигляді перелому лівого суглобового відростку нижньої щелепи з наявністю розлитої гематоми (синця) лівої половини обличчя, закриту травму лівої кисті у вигляді уламкового перелому 5-ої п`ясної кістки зі зміщенням уламків, травму правої кисті у вигляді вивиху середньої фаланги 4 пальця, які спричинили за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів (21 день), і за цією ознакою відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості (згідно до п.п. 2.2.1 «а», «б», «в», 2.2.2 «Правил судово - медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995); забиті рани на зовнішній поверхні лівого стегна у верхній третині, у ділянці проекції нижнього полюсу правого надколінку, у ділянці проекції лівого колінного суглобу по зовнішній поверхні, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я, тривалість якого перевищує 6-ть днів, але не перевищує 3-х тижнів (21 день) (згідно до п.п. 2.3.1 «а», 2.3.3 «Правил судово - медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995).

Однак суспільно - небезпечні наслідки протиправних дій підсудного ОСОБА_8 , який виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, у вигляді смерті ОСОБА_9 не настали, так як ОСОБА_8 свій злочинний умисел довести до кінця не зміг з причин, які не залежали від його волі, у зв`язку з тим, що потерпілому ОСОБА_11 вдалося вибігти з будинку, звернутися за допомогою до громадян, якими була викликана карета швидкої медичної допомоги, працівники якої доставили ОСОБА_10 до медичного закладу, де йому була надана кваліфікована медична допомога.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з одночасним ухваленням нового вироку, яким призначити обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України у вигляді десяти років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі захисник просить змінити вирок та визнати обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому відповідне покарання, не пов`язане із позбавленням волі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляції захисту; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляцію захисника, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення виходячи з наступних підстав.

Так, згідно ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання колегії суддів, за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи, кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України є правильною з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК України, умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Із суб`єктивної сторони цей злочин характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає їх настання.

Замах на умисне вбивство слід відрізняти від умисних тілесних ушкоджень.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 24 КК України, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) дій (бездіяльності), безпосередньо спрямованих на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

При розмежуванні замаху на вбивство та умисного заподіяння тілесного ушкодження необхідно ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, врахуванню підлягає не лише поведінка винуватого до, під час та після скоєння злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, кількість, характер і локалізація поранень (поранення життєво важливих органів), заподіяних потерпілому, а й спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину, причини припинення злочинних дій.

Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, ставлення винного до наслідків характеризується необережністю.

Вказана правова позиція знайшла своє відображення у рішеннях Верховного Суду (постанова від 09.10.2018 року у справі №760/4968/15-к, постанова від 25.04.2019 року у справі №163/353/17).

На думку колегії суддів суд першої інстанції, оцінивши зібрані у кримінальному провадженні докази в їх сукупності, дав їм належну оцінку та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Доводи сторони захисту та посилання, що поведінка обвинуваченого до, під час та безпосередньо після вчинення злочину, свідчить про відсутність у нього умислу на вбивство потерпілого, та те, що він діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого, а тому дії обвинуваченого слід перекваліфікувати на заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень, колегія суддів вважає хибними та спрямованими на ухилення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора про неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 65 КК України, що потягло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок м`якості, колегія суддів знаходить їх недостатньо обґрунтованими з огляду на положення ст. 414 КПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За загальними положеннями призначення покарання, визначеними ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до статті 12 КК України, є особливо тяжким злочином, а також особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває, непрацевлаштований.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_8 судом не встановлено.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 виду та міри покарання відповідно до ст. 65 КК України суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, дані про особу обвинуваченого, те, що він раніше не судимий, та суд дійшов вірного висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, яке йому належить відбувати реально, оскільки його виправлення, а також попередження вчинення ним нових злочинів не можливе без ізоляції від суспільства.

За таких обставин колегія суддів вважає, що обвинуваченому призначено покарання, яке адекватне вчиненому та яке є необхідним і достатнім для виправлення та запобігання вчиненню обвинуваченим ОСОБА_8 нових злочинів, а відтак є таким, що відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованої статті.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо виду та розміру призначеного обвинуваченому покарання, враховуючи наведені дані про особу обвинуваченого та конкретні обставини справи.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги захисника та прокурора слід залишити без задоволення, а оскільки апеляційною інстанцією не встановлені підстави для зміни чи скасування судового рішення, то вирок суду залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги залишити без задоволення.

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2022 року стосовно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді