Дата документу 27.06.2023 Справа № 337/2108/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/2108/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/145/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, громадянки України, яка має середню освіту, не працює, не заміжня, має трьох малолітніх дітей на утриманні 2008 та 2013 року народження, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 .

Заступник керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21 квітня 2021 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, та призначено їй покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік.

На підставі ст.76 КК України покладено на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішена доля речового доказу у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 , правильність кваліфікації її дій, просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.1 ст.309 КК України у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн, із розстрочкою виплати певними частинами на строк 1 рік, відповідно до вимог ч.4 ст.53 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що з матеріалів кримінального провадження убачається, що обвинувачена ОСОБА_6 має на утриманні трьох малолітніх дітей, 2008 та 2013 року народження, а тому суд першої інстанції призначив обвинуваченій покарання у виді обмеження волі в порушення вимог ч.3 ст.61 КК України.

Крім того, обвинувачена ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення, яке є кримінальним проступком, є раніше судимою в силу ст.89 КК України, ОСОБА_10 ніде не працює, за місцем проживання характеризується задовільно, має на утриманні трьох малолітніх дітей, тому у даному випадку, на думку апелянта, буде доцільно призначити обвинуваченій ОСОБА_6 за ч.1 ст.309 КК України покарання у виді штрафу, яке належить відбувати реально.

Згідно з вироком суду, 05 квітня 2021 року у невстановлений час ОСОБА_6 , маючи умисел на незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів, без мети збуту, знаходячись біля 3-го під`їзду, буд. АДРЕСА_2 , шляхом привласнення знайденого незаконно придбала паперовий згорток з кристалічною речовиною білого кольору та стала незаконно зберігати при собі з метою власного вживання.

Після чого, 05 квітня 2021 року приблизно о 16:00 годині, біля 3 під`їзду, буд. АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 було зупинено працівниками поліції та виявлено в останньої вказаний паперовий згорток з кристалічною речовиною білого кольору, яка містить у своєму складі наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон, який відповідно до «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин, прекурсорів» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №770 від 06 травня 2000 року, віднесений до категорії наркотичних засобів, обіг яких обмежений, маса якого склала 0,0800 г в перерахунку на основу, кількість якого згідно з Наказом МОЗ України №188 від 01 серпня 2000 року та Наказом №634 від 29 липня 2010 року перевищує невеликий розмір.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; обвинувачену та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу прокурора частково - в частині виду запропонованого прокурором покарання та просили призначити обвинуваченій покарання у виді штрафу із застосуванням вимог ст. 69 КК України; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених у судовому засіданні, є обґрунтованими, та ніким з учасників провадження не оспорюються.

Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином мотивував у вироку свої висновки та вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.1 ст.309 КК України, як незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченої ніким з учасників провадження не оспорюється.

Разом з тим, призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі, суд не звернув увагу на положення ч.3 ст.61 КК України, відповідно до яких, обмеження волі не застосовується до жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років.

Як убачається з копій свідоцтва про народження, ОСОБА_6 є матір`ю ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.п.58,59,60). Тобто на момент розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 її дітям не виповнилось 14 років.

Отже, суд першої інстанції помилково призначив ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі, яке до неї не може бути застосовано.

Разом з цим, згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_6 раніше в силу ст.89 КК України не судима, свою вину визнала, щиро розкаялася, активно сприяла у розкритті злочину, має на утриманні трьох малолітніх дітей.

Вказані обставини, на думку колегії суддів можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_6 та істотно знижують ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

З огляду на вказані обставини, а також те, що тяжких наслідків від дій ОСОБА_6 не настало, колегія суддів приходить до висновку про можливість призначення останній більш м`якого покарання ніж передбачено законом на підставі ст.69 КК України.

Враховуючи викладене, майновий стан обвинуваченої та наявність в неї на утриманні трьох малолітніх дітей, відповідно до вимог ст.ст. 407, 409 КПК України, вирок суду в частині призначеного покарання підлягає зміні з призначенням обвинуваченій ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.309 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України - у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для ухвалення нового вироку, з огляду на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 07 грудня 2021 року справа 617/775/20, згідно з яким зміна за результатами розгляду апеляційної, касаційної скарги покарання у виді позбавлення чи обмеження волі, від відбування якого особу було звільнено з випробуванням на підставі ст. 75 КК на штраф не є погіршенням правового становища обвинуваченого, засудженого.

Призначення апеляційним судом покарання у виді штрафу замість призначеного судом першої інстанції покарання у виді обмеження чи позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК не є: «застосуванням більш суворого покарання» в розумінні п.2 ч.1 ст. 420 КПК; «неправильним звільненням від відбування покарання» в розумінні п.4 ч.1 ст. 420 КПК; «іншим погіршенням становища обвинуваченого» в розумінні ч.2 ст. 404 і ч.1 ст. 421 цього Кодексу, у зв`язку із чим задоволення відповідних апеляційних вимог сторони захисту з огляду на приписи ст. 420 КПК не вимагає скасування у відповідній частині вироку суду першої інстанції і постановлення нового вироку. Таке рішення суд апеляційної інстанції постановляє у формі ухвали.

Керуючись ст.ст.404- 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21 квітня 2021 року щодо ОСОБА_6 , в частині призначеного покарання змінити.

Призначити обвинуваченій ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст. 309 КК України, із застосуванням положень ст. 69 КК України, шляхом призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом - у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4