Справа № 466/375/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/141/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши в м. Львові у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000407 від 28.11.2021, про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 03 січня 2023 рокущодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 03 січня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти ) років позбавлення волі.

У відповідності до ч.1, ч.4 ст. 70 КК України ОСОБА_6 за сукупністю кримінальних правопорушень призначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 29.11.2021 року більш суворим покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 03 січня 2023 року - 5 (п`ять ) років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_6 у виді тримання під вартою залишено без змін до вступу вироку в законну силу.

Початок відбування строку покарання ОСОБА_6 визначено рахувати з часу його фактичного затримання 28.11.2021 року.

Вирішено питання речових доказів.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 28.11.2021 року близько 16 год. 15 хв., перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, які виникли під час побутового конфлікту із співмешканкою, потерпілою ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень останній, тримаючи у своїй правій руці канцелярські ножиці, наніс ними удар у ділянку живота потерпілої, чим спричинив ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичної експертизи №241/21 від 30.11.2021 року одне проникаюче у черевну порожнину колото-різане ушкодження передньої черевної стінки з ушкодженням очеревини, сальника та серозної оболонки шлунка. Вказане ушкодження могло утворитися від дії одного гострого предмета і відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Не погоджуючись із вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 03.01.2023 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 29.11.2021, яким ОСОБА_6 засуджено за ст. 126-1 КК України до 1 (одного) року обмеження волі, та на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування призначеного йому покарання з іспитовим строком 1 (один) рік, - виконувати самостійно.

В решті вирок просить залишити без змін.

Прокурор, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що зазначене судове рішення суду першої інстанції є незаконним і таким, що підлягає зміні з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає, що вирок суду інстанції є незаконним і таким, що підлягає зміні з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання.

Зазначає, що відповідно до оскаржуваного вироку, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 121 КК України, 28.11.2021, за вчинення якого він засуджується даним вироком до покарання у виді 5 років позбавлення волі, які слід відбувати реально.

Водночас звертає увагу, що вказане кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вчинив до постановлення попереднього вироку Шевченківського районного суду м. Львова від 29.11.2021, яким його засуджено за ст. 126-1 КК України до 1 (одного) року обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування призначеного йому покарання з іспитовим строком 1 (один) рік.

Вважає, що за таких обставин, не допускається застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань та кожен вирок виконується самостійно.

На думку прокурора, суд першої інстанції при ухваленні 03.01.2023 вироку щодо ОСОБА_6 допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, при призначенні остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, застосував принцип часткового складання покарання, яке слід відбувати реально за оскаржуваним вироком та покарання, призначеного попереднім вироком, від відбуття якого обвинуваченого звільнено на підставі ст. 75 КК України.

Не погоджуючись із вироком суду, захисник ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 03.01.2023 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти ) років позбавлення та перекваліфікувати його діяння на менш тяжке кримінальне правопорушення - а саме на ст. 128 КК України.

Сторона захисту вважає, що судом першої інстанції було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що покази потерпілої ОСОБА_10 і свідка ОСОБА_11 жодним чином не вказують на те, що ОСОБА_6 наніс тілесне ушкодження умисно, а навпаки це спростовують.

Захисник звертає увагу, що у своїх показах потерпіла ОСОБА_10 повідомила, що тілесне ушкодження ОСОБА_6 наніс їй з необережності; що в той день випивала із обвинуваченим, його братом та сусідом; між нею і ОСОБА_6 був мінімальний конфлікт, але він не був пов`язаний із отриманням нею тілесних ушкоджень, так як мав місце раніше; сказала - «на ножиці напоролася я сама»; на запитання прокурора чому в лікарні давала покази, що ОСОБА_6 умисно наніс їй тілесне ушкодження пояснила, що думала, що ОСОБА_6 два рази вдарив в її живіт, бо в неї було дві рани, а як виявилося під час оперативного втручання зробили ще один надріз, щоб звідти виходила рідина. Ножицями він її не умисно вдарив; вказала що між кімнатою і коридором є поріг, за який вона зачепилася; повідомила, що могла самостійно ходити, що не відразу зрозуміла що це настільки глибока рана, думала царапина, крові майже не було; наголошувала на тому, що оскільки перебувала в стані алкогольного сп`яніння могла не пригадувати або плутати деякі обставини.

Наголошує, що свідок ОСОБА_6 не був безпосереднім очевидцем подій, він весь час спав, а розбудили його працівники поліції, котрі прибули на виклик. Даний свідок пояснив суду, що не був очевидцем подій, коли потерпіла отримала тілесні ушкодження не бачив; коли вони всі сиділи і випивали, сварки між обвинуваченим і потерпілою не було; потерпіла випивала на рівні з чоловіками; не думає, що його брат міг умисно нанести своїй дружині тілесні ушкодження ножицями; вказав, що брат дійсно робить сам сигарети, за допомогою ножиць, від яких отримала тілесне ушкодження ОСОБА_12 ; жодних криків чи скандалів не чув; коли приїхала поліція, ОСОБА_6 поводив себе спокійно, нікуди не тікав і залишався біля своєї дружини; потерпіла після того, як виписалася з лікарні, повідомляла йому, що жодних претензій до його брата не має, і що такі ушкодження він наніс їй з необережності.

На думку сторони захисту, покази потерпілої ОСОБА_10 і свідка ОСОБА_11 жодним чином не вказують на те, що ОСОБА_6 наніс тілесне ушкодження умисно, а навпаки це спростовують.

Вважає, що суд покликаючись у вироку на покази даних осіб, не виписав до кінця, що саме говорили ці особи і які відповіді надавали на питання захисника, прокурора та суду, речення вирвані з контексту, і є незакінченими.

Стверджує, що слідчий експеримент, котрий проводився із потерпілою є недопустимим доказом, оскільки проведений не у спосіб визначений КПК та не уповноваженою на те особою.

Захист вказує, що з відеозапису слідчого експерименту із потерпілою ОСОБА_10 вбачається, що оперативний працівник разом зі слідчим «нав`язують» потерпілій те, що ОСОБА_6 вдарив її ножицями умисно.

Звертає увагу, при огляді відеозапису до протоколу огляду місця події від 28.11.2021 року видно, що ОСОБА_6 чекав поліцію та сам їх пустив у квартиру, потерпіла в той час лежала на ліжку, спокійно, крові не було видно. Потім приїхала швидка, потерпіла сіла, не кричала, не казала що її щось болить, їй виміряли тиск, потім потерпіла встала, сама зібрала свої речі, вільно пересуваючись по квартирі, та поїхала разом із швидкою.

Стверджує, що при огляді даного відеозапису та поведінки потерпілої неможливо припустити що їй було нанесено тяжке тілесне ушкодження.

Зазначає, що не ставить під сумнів висновок експерта про тяжкість ушкодження, котрі отримала потерпіла, але звертає увагу суду на те, що обвинувачений не міг припустити, що наніс потерпілій тяжке тілесне ушкодження.

Сторона захисту вважає, що в діях обвинуваченого ОСОБА_6 є наявний склад злочину ч.1 ст. 128 КК України - необережне тяжке тілесне ушкодження.

На вирок суду подав апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_6 , що в день події він випивав з братом та потерпілою, трішки посварився з братом і пішов до своєї кімнати. Обвинувачений з потерпілою залишились в кімнаті, в них закінчились сигарети й вони вирішили зробити сигарети, покурили.

В апеляційній скарзі обвинувачений зазначає, що потерпіла є його співмешканкою, з якою вони проживають майже 9 років в цивільному шлюбі.

28.11.2021 року був вихідний день, неділя. Він перебував за місцем свого проживання. Близько 11.00 год. ранку до квартири зайшов знайомий, який мав зі собою вино. Вони випили вино та знайомий пішов. Після цього ОСОБА_11 з потерпілою випивали горілку. Приблизно о 13.00 год. до них приєднався брат обвинуваченого, ОСОБА_11 , однак після декількох випитих келихів та невеликої суперечки з обвинуваченим, останній пішов до себе у кімнату.

Через деякий час потерпіла вийшла, а ОСОБА_6 в той час робив сигарету та почув суперечку, коли зібрався вийти потерпіла його не пустила і пішла на кухню. Він доробляв сигарету, коли взяв ножиці, щоб прибрати зайву бумагу, його брат кімнати щось голосно сказав, тому обвинувачений піднявся з дивану піти спитатись що сталось. Потерпіла тим часом почувши, що обвинувачений виходить, заходила до кімнати. Обвинувачений зіткнувся з потерпілою. Вказує, що у них в той час була кішка, яка могла під ноги пригнути, потерпіла ніби навалювалась на нього і він хотів спіймати потерпілу, забувши, що в руках тримав ножиці й спричинив таку ситуацію.

Крім того, вказує, що у них з братом були суперечки на рахунок платежів за квартиру, й потерпіла не хотіла, щоб обвинувачений йшов до брата, старалась не пустити. І так як обвинувачений хотів її відштовхнути, коли вона наполегливо заходила, остання спотикнулася за поріг, а в обвинуваченого в той час були ножиці про які він вже й забув.

Вказує, що потерпіла згодом сказала про біль в ділянці живота. Побачивши поранення у потерпілої, ОСОБА_6 зі свого мобільного телефону викликав карету швидкої медичної допомоги.

Стверджує, що умислу на заподіяння потерпілій будь-яких тілесних ушкоджень у нього не було, все сталось ненавмисно та випадково, з необережності.

Заслухавши доповідь судді, виступ обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку поданих ними апеляційних скарг та заперечення на подану прокурором апеляцій скаргу, думку прокурора на підтримку поданої ним апеляційної скарги та заперечення на апеляційні скарги інших учасників справи, думку потерпілої ОСОБА_10 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апелянта, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_6 не підлягають до задоволення, а апеляційна скарга прокурора задоволенню, з наступних підстав.

Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Так, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, при обставинах викладених у вироку, ґрунтується на зібраних у встановленому порядку та досліджених у судовому засіданні доказах.

Зокрема, вина обвинуваченого ОСОБА_6 підтверджується покладеними в основу вироку наданими у судовому засіданні в суді першої інстанції показами у суді першої інстанції потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 , дослідженими судом письмовими доказами, а саме витягом з ЄРДР, рапортом працівників поліції від 28 листопада 2021 року, протоколом про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 29 листопада 2021 року, протоколом огляду місця події від 28 листопада 2021 року, з відеозаписом, постановою про визнання речових доказів від 29 листопада 2021 року, протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 28 листопада 2021 року, з відеозаписом, листом від 29 листопада 2021 року №08-06вих-001 КПН «Львівського територіального медичного об`єднання «Багатопрофільна клінічна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» повідомила старшого слідчого ОСОБА_13 про госпіталізацію ОСОБА_10 , висновком судово-медичної експертизи №241/21 від 30 листопада 2021 року, висновком судово-медичної експертизи №1390 від 30 листопада 2021 року, висновком судово-медичної (імунологіної) експертизи №1836/2021-ім, висновком судово-медичної (імунологіної) експертизи №1871/2021-ім, висновком судово-медичної (імунологіної) експертизи №1875/2021-ім, висновком судово-медичної (цитологічної) експертизи №614м/2022-ц від 11 січня 2022 року, висновком судово-психіатричної експертизи №696 від 16 грудня 2021 року, слідчим експериментом за участі обвинуваченого ОСОБА_6 від 18 січня 2022 року, та слідчим експериментом за участі потерпілої ОСОБА_10 від 12 січня 2022 року.

Суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини справи в їх сукупності й відповідно до ст. 94 КПК України дав оцінку наведеним доказам, визнавши їх належними, допустимими, достовірними, а в сукупності достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

З урахуванням наведеного колегія суддів визнає правильним висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, і викладені в апеляційній скарзі доводи про неправильність застосування законодавства України про кримінальну відповідальність та істотне порушення кримінального процесуального законодавства, не бере до уваги як безпідставні.

У ході судового розгляду суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мали істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. На виконання вимог ст. 370 КПК України судом у вироку наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Щодо прохання сторони захисту про перекваліфікацію його дії з ч.1 ст. 121 КК України на ч.1 ст. 128 КК України, то такі є безпідставними, з огляду на наступне.

За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони ? умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

В свою чергу необережне тяжке тілесне ушкодження (ст. 128 КК України) характеризується аналогічними елементами об`єктивної сторони, а за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості, визначення яких надано у ст. 25 КК України.

Питання про наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 умислу на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілій суд першої інстанції вирішував виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого злочину, враховува спосіб і знаряддя злочину, характер і локалізацію тілесного ушкодження, поведінку обвинуваченого, його взаємини з потерпілою ОСОБА_10 , їх стосунки.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_10 є співмешканцями впродовж восьми років. Останні два роки стосунки між ними погіршилися, часто виникали конфлікти та сварки. Конфлікти були систематичними та мали накопичувальний характер. Щодо ОСОБА_6 були численні звернення в правоохоронні органи про вчинення домашнього насильства відносно потерпілої ОСОБА_10 , він неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за це, щодо нього виносилися термінові заборонні приписи.

Крім того, за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_10 . 07 жовтня 2021 року ОСОБА_6 вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 29 листопада 2021 року засуджений за ст. 126-1 КК України. Ці обставини, які в суді підтвердили потерпіла і обвинувачений, свідчать про звичну поведінку обвинуваченого і застосування у побуті насильства стосовно потерпілої.

Більше того, потерпіла ОСОБА_10 при проведенні слідчого експерименту чітко вказала про спрямованість умислу обвинуваченого на заподіяння їй болю та тілесних ушкоджень, хоча і «мінімальних», оскільки ОСОБА_6 хотів вийти з кімнати, а потерпіла зупиняла його і не давала обвинуваченому цього зробити.

Таким чином, розташування в правій руці обвинуваченого канцелярські ножиць, довжина леза яких від осьового гвинта 11,5см, спрямованих вістрям в область живота потерпілої, характер завданого ОСОБА_10 тілесного ушкодження та його локалізація, як і висновок судово-медичної експертизи №241/21 від 30.11.2021 року про те, що отримання ОСОБА_10 колото-різаного поранення живота при падінні на гострий предмет з висоти власного росту є маловірогідним, в сукупності з іншими наведеними обставинами свідчать про наявність у ОСОБА_6 умислу на заподіяння тілесного ушкодження потерпілій. При цьому ОСОБА_6 діяв з невизначеним умислом, тобто бажав настання шкідливих наслідків для потерпілої, однак не мав чіткого уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків.

На підставі наведеного колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що сукупність усіх доказів у їх взаємозв`язку дають підставу для переконливого висновку про доведеність в суді поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України - заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Крім цього, захисник вважає, що покази ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 не вказують на те, що ОСОБА_6 наніс тілесне ушкодження умисно, проте потерпіла ОСОБА_10 при проведенні слідчого експерименту чітко вказала про спрямованість умислу обвинуваченого на заподіяння їй болю та тілесних ушкоджень, хоча і «мінімальних», оскільки ОСОБА_6 хотів вийти з кімнати, а потерпіла зупиняла його і не давала обвинуваченому цього зробити.

Також, на думку захисника слідчий експеримент з потерпілою є недопустимим доказом, так як такий провів не слідчий, однак слідчий експеримент провів саме ст.слідчий СВ ВП №1 ЛРУП №1 ГУНП у Львівській області ОСОБА_14 , а не оперативний працівник, як зазначає захисник. Дана обставина чітко зафіксована у протоколі слідчого експерименту.

Присутність оперативного працівника у зв`язку із здійсненням відеофіксації слідчої дії не дає підстав для висновку про проведення такої слідчої дії саме оперативним працівником. Уточнення слідчим на місці події у потерпілої механізму заподіяння їй тілесного ушкодження і було метою слідчого експерименту та не може розцінюватися судом як нав`язування тої чи іншої думки потерпілій.

Таким чином доводи апеляційних скарг сторони захисту не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, у зв`язку з чим такі до задоволення не підлягають.

Щодо доводів прокурора про те, що зазначене судове рішення суду першої інстанції є незаконним і таким, що підлягає зміні з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання, то такі на думку колегії суддів є слушними, з огляду на наступне.

Так, згідно з ч.4 ст. 70 КК України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, покарання призначається за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком.

Разом з тим, відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів рішення про її звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення на підставі частини 1 статті 70 КК остаточного покарання, виходячи з його виду й розміру. Коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 121 КК України, 28 листопада 2021 року, за вчинення якого він засуджується даним вироком до покарання у виді 5 років позбавлення волі, які слід відбувати реально.

Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні 03 січня 2023 року вироку щодо ОСОБА_6 допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, при призначенні остаточного покарання на підставі ч.4 ст. 70 КК України, застосувавши принцип часткового складання покарання, яке слід відбувати реально за оскаржуваним вироком та покарання, призначеного попереднім вироком, від відбуття якого обвинуваченого звільнено на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про можливість задоволення апеляційної скарги прокурора та зміни вироку Шевченківського районного суду м. Львова від 03 січня 2023 року в частині призначення покарання, а саме, що вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2021 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ст. 126-1 КК України до 1 (одного) року обмеження волі, та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного йому покарання з іспитовим строком 1 (один) рік слід виконувати самостійно.

За таких обставин вирок суду першої інстанції підлягає зміні, а апеляційна скарга прокурора задоволенню.

У решті вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 - задоволити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 03 січня 2023 року в частині призначеного покарання- змінити.

Вважати засудженим ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною ч.1 ст. 121 КК України до покарання у виді 5 (п`яти ) років позбавлення волі.

Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2021 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ст. 126-1 КК України до 1 (одного) року обмеження волі, та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного йому покарання з іспитовим строком 1 (один) рік, - виконувати самостійно.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка утримується під вартою - з моменту отримання копії ухвали в той же строк.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4