Справа № 739/1614/21
Провадження № 1-в/739/2/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючої судді- ОСОБА_1 ,

за участі: секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника - ОСОБА_4 ,

засудженого- ОСОБА_5 ,

представника ДУ «Київський слідчий ізолятор» - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області та в режимі відеоконференції за участі засудженого ОСОБА_5 , та представника ДУ «Київський слідчий ізолятор» ОСОБА_6 з приміщення ДУ «Київський слідчий ізолятор», кримінальне провадження за заявою захисника засудженого адвоката ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання до засудженого ОСОБА_5 , -

В С Т А Н О В И В:

Звертаючись, 13.10.2021 року до Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області із заявою захисник засудженого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_4 просив суд звільнити умовно-достроково засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання, призначеного вироком Апеляційного суду Автономної республіки Крим від 26.01.2004 року на невідбутий строк. У своїй заяві посилався на рішення Конституційного Суду №6-р(ІІ)/2021 року від 16.09.2021 року, яким ч.1 ст.81 КК України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною в тім, що вона унеможливлює її застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Так, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Така, сумлінна поведінка ОСОБА_5 під час відбування покарання підтверджується характеризуючими матеріалами з особової справи засудженого, які також підтверджують дотримання ОСОБА_5 умов режиму, додержання дисципліни, виконання вказівок і розпоряджень установи, наявності неодноразових заохочень та погашених стягнень. До того ж ОСОБА_5 брав участь у програмі диференційованого виховного впливу «Духовне відродження», підтримує соціально-корисні зв`язки з рідними шляхом листування, отримання посилок (передач), а також телефонних розмов. Згідно довідки ДУ «Новгород-Сіверської установи виконання покарань (№31)», станом на 05.06.2019 року з урахуванням ухвали Новгород-Сіверського районного суду від 27.04.2016 року, якою у строк відбутого покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 22.09.1999 року по 21.07.2005 року, відбутий строк покарання ОСОБА_5 становить 13 днів 10 місяців 26 років. Тобто, на день звернення із заявою до суду, відбутий ОСОБА_5 строк становив понад 28 років, що підпадає під вимоги ст.81 КПК України, щодо застосування умовно-дострокового звільнення після фактичного відбуття засудженим трьох четвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, оскільки згідно офіційної статистики, середня очікувана тривалість життя у чоловіків становить 67 років. Також звернув увагу суду на те, що ОСОБА_5 відбуває покарання за умисне вбивство ОСОБА_7 , що є помилковим, оскільки останній живий. Наразі, ОСОБА_5 відбуває покарання за злочин, якого не вчиняв.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_4 в режимі ВКЗ, підтримав заяву, просив суд задовольнити її, посилаючись на доводи зазначені в заяві. Звернув увагу суд на те, що заява подана на підставі рішення Конституційного Суду України №6-р(ІІ)/2021 року від 16.09.2021 року, та на думку адвоката, згідно ст.81 КК України, ОСОБА_5 має право на умовно-дострокове звільнення у зв`язку з відбуттям ним білше 30 років покарання, позитивною характеристикою, дуже сумлінною поведінкою і сталенням до праці, отриманням диплому про вищу освіту в період відбування покарання. При цьому захисник ОСОБА_4 категорично заперечував проти необхідності надання до суду висновку щодо ступеня виправленя засудженого до довічного позбавлення волі, оскільки ОСОБА_5 не просить застосувати до нього ст.82 КК України.

Засуджений ОСОБА_5 в режимі ВКЗ, підтримав позицію захисника просив суд задовольнити заяву.

Прокурор ОСОБА_3 просив суд відмовити у задовленні клопотання, оскільки на момент подання зави захисником в державі не існувало механізму застосування умовно-дострокового звільнення засуджених до довічного позбавлення волі, та надумку прокурора, засудженому слід спочатку було б звернутися із клопотанням щодо заміни покарання на певний строк. Представник ДУ«Київський слідчий ізолятор» ОСОБА_6 , в режимі ВКЗ, висловив думку що заява підлягає задоволенню. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали клопотання з доповненнями та матеріали особової справи, суд дійшов до такого висновку. Судом встановлено, що ОСОБА_5 засуджено вироком Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 26 січня 2004 року за вчинення злочинів, передбачених пунктами «ж», «з», «і» ст.93, частини другої статті 142, частини третьої статті 142, частини першої статті 17, частини третьої статті 142, частиною четвертою статті 19 частиною третьою статті 142 КК України (1960 року), частиною другою статті 185, статтею 198, частиною першою статті 263, частиною другою статті 307 КК України із застосування статті 42 КК України (1960 року) до довічного позобавлення волі з конфіскацією всього майна, що перебуває у його власності.

21.07.2005 року вказаний вирок ухвалою Верховного Суду України залишено без змін, у зв`язку з чим він набрав законної сили та був звернутий до виконання.

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 27.04.2016 року засудженому ОСОБА_5 зараховано у строк відбутого за вироком Апеляційного суду АР Крим від 26.01.2004 року покарання у виді довічного позбавлення волі, строк попереднього ув`язнення у період з 22.01.1999 року по 21.07.2005 року, відповідно до співвідношення - один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно довідки по особовій справі засудженого ОСОБА_5 , якого засуджено вироком Апеляційного суду АР Крим від 26.01.2004 року та ухвалою Верховного Суду України від 21.07.2005 року вказаний вирок залишено без змін. Вирок набрав законної сили 21.07.2005 року та рішенням Регіональної комісії УДДУПВП в АР Крим (№15) з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі із Сімферопольського слідчого ізолятора УДДУПВП в АР Крим (№15) до установ виконання покарань (протокол №65 від 30.09.2005 року засудженому ОСОБА_5 визначено виправну колонію максимального рівня безпеки з триманням у приміщеннях камерного типу. В подальшому ОСОБА_5 неодноразово вибував з однієї установи до іншої, а 19.04.2012 року прибув до Новгород-Сіверської УВП (№31). Станом на 20.02.2023 року відбута частина покарання складає 30 років 6 місяців 27 днів (а.с.51 Том2). За період відбування покарання, ОСОБА_5 має три заохочення 27.06.2006 року, 05.04.2007 року, 20.10.2008 року у виді короткочасних побачень та вісім погашених стягнень: 02.08.2002 року -10 діб карцеру; 23.04.2013 року - попередження; 18.07.2013 року - догана; 04.04.2014 року - попередження; 10.02.2018 року - 14 діб карцеру; 13.09.2018 року - догана; 17.02.2018 року догана; 17.02.2020 року - догана (а.с. 52 Том 2).

Згідно медичної довідки від 08.02.2023 року завідувача Київської міської медичної частини, ОСОБА_5 , 1968 року народження перебуває на обліку в Київській міській медичній частині з діагнозом - ішемічна хвороба серця, дифузійний кардіосклероз. Також ОСОБА_5 неодноразово консультований лікарем стоматологом. Стан здоров`я ОСОБА_5 на даний час задовільний (а.с.54 Том 2). Як вбачається з харакретистики в.о. начальника ДУ «Київський слідчий ізолятор» від 10.02.2023 року, засуджений ОСОБА_5 в місцях позбавлення волі знаходиться з 22.01.1999 року. З 01.10.2020 року по теперішній час утримується в ДУ «Київський слідчий ізолятор в секторі максимального рівня безпеки для тримання чоловіків засуджених до довічного позбавлення волі. Порушення режиму утримання не допускає, стягнень та заохочень не має. Намірів скоїти акт самогубства, членоушкодження, втечу та оголошувати голодування не висловлює. Дотримується правил особистої гігієни, стежить за своїм зовнішнім виглядом, охайний. Спальне місце підтримує у задовільному стані. У вільний час читає книжки, дивиться новини, науково-популярні телепередачі. Заходи виховного характеру відвідує регулярно, робить для себе належні висновки. Поводить себе спокійно, чемний. В індивідуальних бесідах відвертий, розсудливий. У відношенні до представників адміністрації установи тактовний ввічливий. Товариський, миролюбний. За складом характеру спокійний, послідовний та докладний у своїх справах, обережний, стриманий та терплячий. Легко стримує свої пориви. Постійний у своїх відносинах та інтересах. Любить акуратність та порядок в усьому. Відповідно до ст.110,112 КВК України, підтримує доброзичливі стосунки з рідними шляхом телефонних розмов. Отримує від них посилки та передачі (а.с.55 Том 2).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 537 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання, зокрема про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Зі змісту пункту 1 частини другої статті 539 КПК випливає, що у разі необхідності вирішення питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідне клопотання (подання) подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання. Як на підставу для умовно-дострокового зільнення ОСОБА_5 захисник ОСОБА_4 у своїй заяві посилається на положення ст.81 КК України у наступній редакції: « 1. До осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно - достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання. 2. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.3. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим:3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, протягом невідбутої частини покарання» . Рішення Конституційного Суду України № 6-(ІІ)/2021 від 16.09.2021 року, частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України, визнано такими, що що не відповідають Конституції України (є неконституційною) в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81,82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього рішення. Ухваленню даного рішення Конституційним Судом України, передували чисельні рішення Європейського суду з права людини, в яких суд констатував, що у контексті довічного позбавлення волі стаття 3 Конвенції повинна тлумачитись як така, що вимагає зменшуваності покарання, в розумінні перегляду, який дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи наявні суттєві зміни довічно ув`язненого, і що в ході покарання був зроблений такий прогрес у виправленні, що тривале тримання в ізоляції не може бути виправдане пенологічними підставами (п. 119, справа «Вінтер та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013). В цьому ж рішенні (п. 122) ЄСПЛ зауважив, що кожна особа, довічно позбавлена волі, має право знати, за яких умов може бути переглянутий строк її покарання, включаючи дату, коли такий перегляд може відбутись. Більше того, згідно з правовою позицією ЄСПЛ довічно ув`язнений має знати чіткі критерії для такого перегляду (п. 137, справа «Трабельсі проти Бельгії» від 04.09.2014). Чинна в Україні норма (ч. 2 ст. 87 КК) про можливість застосування помилування після відбуття 20 років покарання не відповідає вимогам статті 3 Конвенції. Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що помилування не відповідає вимогам статті 3 Конвенції. Національне законодавство цієї країни не вимагало від президента оцінювати, чи були обґрунтовані пенологічні підстави для продовження довічного ув`язнення, а також не вимагало надавати мотивацію у разі відмови у помилуванні (п. 57, справа «Лаезло Магіяр проти Угорщини» від 20.05.2014). Через зазначені причини президентське помилування не дотримувалось тієї вимоги, яка витікає зі статті 3 Конвенції: довічно засуджений має знати, що саме він має зробити для того, аби була розглянута можливість його звільнення (п. 58 зазначеного рішення). Крім того, ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що існування можливості звільнення з мотивів «милості» не є достатнім для застосування вимог статті 3 Конвенції (п. 127, справа «Вінтера та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013; п. 43, справа «Ханчінсон проти Сполученого Королівства» від 17.01.2017; п. 100, справа «Мюррей проти Нідерландів» від 26.04.2016), оскільки звільнення на підставі «милості» не є реалістичною перспективою звільнення від довічного покарання в розумінні Суду. Для задоволення вимог статті 3 Конвенції довічне покарання має бути зменшуваним (п. 98, справа «Кафкаріс проти Кіпру» від 12.02.2008). Щоб встановити, чи було таке покарання зменшуваним, має існувати перспектива звільнення від довічного ув`язнення, яка має бути не тільки де юре, а й де факто реалістичною (п. 196, справа «Окалан проти Туреччини» від 18.03.2014). Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 є міжнародним договором в розумінні пункту а) сатини першої статті 1 Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у зазначених судових рішеннях йде мова про позитивне зобов`язання держави-учасниці, в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції. Згідно зі статтею 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів визначено, що Учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору. Це правило діє без шкоди для статті 46. Зі змісту частини першої статті 46 Конвенції випливає, що Держава не має права посилатись на ту обставину, що її згода на обов`язковість для неї договору була виражена на порушення того чи іншого положення її внутрішнього права, яке стосується компетенції укладати договори, як на підставу недійсності її згоди, якщо тільки це порушення не було явним і не стосувалося норми її внутрішнього права особливо важливого значення. 12.05.2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Пєтухов проти України (№2)» та констатував порушення статті 3 Конвенції, пов`язане з тим, що у нашій державі довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення. Приймаючи вказане рішення, ЄСПЛ відмітив відсутність в Україні юридичної системи для забезпечення паліативного догляду в тюрмах. Що стосується неможливості скоротити довічний термін ув`язнення, Суд зазначив, що дане питання розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. 06.11.2022 року набрали чинності Закони України № 2689-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та № 2690-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення окремих положень досудового розслідування в умовах воєнного стану». Зазначеними Законами були внесені зміни до КК, КПК та КВК, зокрема, щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі. Так, Законом № 2690-ІХ внесені зміни до положень статті 82 КК, якими визначено можливість заміни особі, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш м`яким (позбавлення волі строком від 15 до 20 років) після відбування нею не менше 15 років призначеного судом покарання. Відповідно до частини першої статті 82 КК невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. При цьому частиною п`ятою статті 82 КК визначено, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання. Згідно з частиною шостою статті 82 КК до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу. Пунктом 3 частини третьої статті 81 КК регламентовано, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом, зокрема, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк. З сукупного аналізу наведених норм випливає, що особа, засуджена до довічного позбавлення волі, спочатку (після відбування нею не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання) має право на заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, і лише після фактичного відбування нею не менше трьох чвертей строку вже заміненого покарання така особа матиме право на умовно-дострокове звільнення від його відбування. Оскільки в протилежному випадку неможливо буде визначити строк на який особа підлягає умовно-достроковому звільненню, так як покарання у виді довічного позбавлення волі закінчується із закінченням біологічного життя людини. Хоча в п.4.1 Рішення Конституційного Суду України № 6-(ІІ)/2021 від 16.09.2021 року, зазначено : «При цьому потрібно врахувати, що заміна невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням не має бути передумовою умовно- дострокового звільнення». Згідно ч.1 ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Також суд звертає увагу, що застосування умовно-дострокового звільнення не є безумовним, воно можливе, якщо за засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України, чинне українське законодавство визначає «виправлення засудженого» як «процес позитивних змін, які відбуаються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки», а «ресоціалізацію» - «як свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві», при цьому доконечною умовою ресоціалізації засудженого є його «виправлення» (стаття 6 Кримінально-виконавчого кодексу України). Як вбачається з наданої суду частини документів з особової справи засудженого ОСОБА_5 , його тричі було заохочено та вісім разів піддано стягненням, які наразі погашені, а характеристика надана за період перебування ОСОБА_5 в ДУ «Київський слідчий ізолятор» з 01.10.2020 року по 20.02.2023 року , хоча і позитивна, але не відображає його поведінки за весь час відбування покарання, тому є неповною, також суд враховує, що ОСОБА_5 так і не визнав своєї вини у вчинених злочинах, не розкаявся в них, що не може свідчити про його виправлення, отже суд приходить до висновку, що заява захисника засудженого адвоката ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 75,79, 80, 81 КК України, керуючись ст.ст.376, 537, 539 КПК України, суд,- У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви захисника засудженого адвоката ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання до засудженого ОСОБА_5 - відмовити. Ухвалу може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим з дня вручення копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1

Повний текст ухвали оголошено 25.09.2023 року о 12.00 год.