Справа № 456/3425/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/114/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 на ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 2 лютого 2023 року про відмову у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу та продовження щодо останнього строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

за участі прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 2 квітня 2023 року включно.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, захисник ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та обрати ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний з ізоляцією від суспільства, у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем реєстрації та проживання останнього, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Подану апеляційну скаргу адвокат мотивує тим, що оскаржена ухвала не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є незаконною, необґрунтованою та винесеною з порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки станом на сьогодні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, щодо обвинуваченого ОСОБА_7 мінімізовані або перестали існувати взагалі. ОСОБА_7 не має наміру переховуватися від суду, згідно зі ст. 89 КК України не судимий, жодного разу не був оголошений у розшук, до нього не застосовувались приводи, а також відсутні будь-які порушення обов`язків ним як підозрюваним.

Адвокат звертає увагу на те, що в обвинуваченого наявне постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, він має позитивну характеристику за місцем проживання. ОСОБА_7 проживає зі співмешканкою, ОСОБА_9 , яка є інвалідом ІІ групи та вкрай гостро потребує допомоги ОСОБА_7 , як у веденні господарства, так і в щоденному побуті, що стверджується відповідними медичними документами. Обвинувачений вину у вчиненому повністю визнає. Жодних підстав вважати, що існує ризик можливого впливу на свідків, немає, оскільки усі вони допитані, всі експертизи проведені. При цьому з потерпілим ОСОБА_7 примирився, жодних претензій у потерпілої сторони до нього немає, а завдана матеріальна та моральна шкода відшкодовані у повному обсязі.

Також апелянт стверджує, що її підзахисний має вкрай незадовільний стан психічного здоров`я, потребує застосування примусових заходів медичного характеру надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. Через хронічне захворювання він був прооперований, тоді як перебування в СІЗО обмежує право обвинуваченого на належну медичну допомогу.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити з мотивів, викладених у ній.

Прокурор Стрийської окружної прокуратури ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, зазначивши, що така не ґрунтується на вимогах закону.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали апеляційної скарги та матеріали контрольного провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Стрийського міськрайонного суду Львівської області знаходиться кримінальне провадження №0000433 від 16 липня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

У межах даного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2022 року до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строк дії якого неодноразово було продовжено.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може ухилятись від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_7 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, про що просить сторона захисту, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сторонами не надано.

При цьому доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 був прооперований, тому не може триматися в умовах ізоляції, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Тобто, особам які утримуються у слідчому ізоляторі забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Будь-яких доказів того, що стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 перешкоджає його перебуванню в умовах СІЗО стороною захисту не надано.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_7 потребує надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку не можуть бути підставою для застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки ст. 93 КК України чітко встановлює перелік осіб, до яких можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру, зокрема, осіб: 1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; 2) які вчинили у стані обмеженої осудності кримінальні правопорушення; 3) які вчинили кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання.

Згідно зі ст. 362 КПК України якщо під час судового розгляду будуть встановлені підстави для здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, суд постановляє ухвалу про зміну порядку розгляду і продовжує судовий розгляд згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу.

При цьому ст. 508 КПК України визначає перелік запобіжних заходів, які можуть бути застосовані до особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, а саме: 1) передання на піклування опікунам, близьким родичам чи членам сім`ї з обов`язковим лікарським наглядом; 2) поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають її небезпечну поведінку.

Водночас, у суду апеляційної інстанції відсутні відомості про те, що суд змінив порядок розгляду кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України і продовжив судовий розгляд згідно з правилами ст. 39 КПК України (Кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру).

Наведене дає підстави дійти висновку про відсутність в ОСОБА_7 такого психічного захворювання, яке, зокрема, перешкоджає його утриманню в умовах слідчого ізолятора.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_7 має цивільну дружину, яка є інвалідом ІІ групи та потребує його допомоги, у порядку ст. 89 КК України не судимий та має позитивну характеристику та постійне місце проживання, самі по собі не можуть слугувати підставою для застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, адже наведені обставини не можуть підтверджувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого та відсутність ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_7 місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Безпідставними є і покликання як на підставу для зміни запобіжного заходу на те, що ОСОБА_7 не оголошувався в розшук та не був підданий приводам, оскільки останній був затриманий у день вчинення інкримінованого йому злочину та з того часу утримується під вартою. Крім того, явка особи на виклики до слідчого, прокурора та суду є лише проявом її належної процесуальної поведінки, що відповідає вимогам закону, який наділяє особу, окрім прав, і певними обов`язками.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора та застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, зазначені захисником у поданій до суду апеляційній скарзі, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 2 лютого 2023 року про відмову у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу та продовження щодо ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4