Справа № 591/4391/19
Провадження № 1-кп/591/103/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2023 року Зарічний районний суд м.Суми в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

представників потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження щодо обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Богодухів Харківської області, громадянина України, який працює поліцейським роти №3 батальйону управління патрульної поліції в Сумській області Департаменту патрульної поліції, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

19.08.2018 близько 14-45 год. поліцейський роти №3 батальйону управління патрульної поліції в Сумській області ОСОБА_4 порушив п. 3.1, 8.7.3 е), 8.10 Правил дорожнього руху України за таких обставин, а саме: перебуваючи на службі у форменому одязі та виконуючи невідкладне службове завдання, керуючи службовим автомобілем «Toyota Prius», реєстраційний номер НОМЕР_1 на блакитному фоні, що належить Управлінню патрульної поліції в Сумській області, рухаючись по вул. Петропавлівська зі сторони центру м. Суми в бік вул. 20 років Перемоги з увімкненими проблисковими маячками синього та червоного кольорів і спеціальним звуковим сигналом, при виїзді на перехрестя вул. Петропавлівська та вул. Перекопської, на якому для нього був увімкнений червоний сигнал світлофору, зневажив безпекою дорожнього руху, не впевнився, що це буде безпечно для інших учасників руху, що призвело до зіткнення з автомобілем «Audi А4», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , який рухався по вказаному перехрестю на зелений сигнал світлофорного об`єкта, від чого автомобіль «Toyota Prius» відкинуло на пішоходів, які в цей час перебували на тротуарі вул. Петропавлівської, внаслідок чого пішохід ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді розриву печінки, відриву жовчного міхура, за очеревинної гематоми, перелому 12 ребра справа, правобічного гемотораксу; пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, лінійного перелому кісток склепіння та основи черепу, пластинчатої субдуральної гематоми, субарахноідального крововиливу, розриву барабанної перетинки справа, тупої травми лівої поперекової ділянки, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження; пішохід ОСОБА_7 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, множинних переломів кісток обличчя (стінок гайморових пазух, латеральних стінок орбіт, верхньої щелепи, кісток носу, носової перетинки, правої виличної кістки), після травматичної екстракції 1-го зубу зліва на верхній щелепі, після травматичного відлому коронок 2-го зубу справа та зліва на верхній щелепі, забійної рани голови, обличчя, гематоми повік, субкон`юктивального крововиливу обох очей, саден волосяної частини голови, обличчя, верхніх та нижніх кінцівок.

Допущені водієм ОСОБА_4 порушення вимог п. 3.1, 8.7.3 е), 8.10 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками, що настали. Дії водія ОСОБА_4 по порушенню ПДР умисні, форма вини до наслідків, що настали - необережна (злочинна самовпевненість).

У судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, пояснив, що має посвідчення водія з 2010 року, а патрульним поліції працює з 2017 року. У зазначений в обвинувальному акті день і час він разом із своєю напарницею виконував службове завдання, пов`язане із розбійним нападом. З цією метою їхав на вказаний виклик на автомобілі патрульної поліції з вул. Кооперативна через вул. Петропавлівську на вул. Прокоф`єва зі швидкістю 75-76 км/год, вживаючи усіх необхідних заходів безпеки, а саме: ввімкнувши світлові проблискові маячки, сирену і додаткову сирену. Коли під`їжджав до перехрестя, де сталась ДТП, то для його руху був увімкнений червоний сигнал світлофору, але у нього були увімкнені проблискові маячки та звукова сирена протягом усього шляху слідування. Крім того, перед пішохідними переходами, що біля Філармонії, він подав додаткову сирену і наближення автомобіля Ауді він не бачив. За таких обставин, вважав, що у нього було право першочергового проїзду перехрестя і водій Ауді повинен був надати йому перевагу у русі, але цього не зробив. В результаті чого автомобіль Ауді зіткнувся з автомобілем під його керуванням. Від такого удару автомобіль під його керуванням перекинуло, а його викинуло з автомобіля через лобове скло. Потім приїхала швидка. Наступного після ДТП дня він дізнався, що внаслідок ДТП постраждало 5 пішоходів, а про ступінь тяжкості їх ушкоджень дізнався в судовому засіданні. У потерпілих пробачення не просив та не відшкодовував їм шкоду. Вважав, що ДТП сталась з тієї причини, що водій Ауді не врахував ті обставини, що він їхав з проблисковими маячками та ввімкненою сиреною. Також, на його переконання, органи досудового розслідування з незрозумілих причин не взяли ці обставини до уваги і звинуватили у цій події тільки його.

Крім того, сторона захисту стверджувала про відсутність в обвинувальному акті повної та докладної інформації щодо висунутого обвинувачення. Зокрема, захист вважає, що обвинувальний акт не містить відомостей про те, що конкретно ОСОБА_4 «зневажив…», що саме повинен був зробити, але не зробив, у чому саме полягає з боку ОСОБА_4 «не забезпечення безпеки руху» при наближенні до перехрестя. Крім того, сторона захисту вважає, що не відповідає фактичним обставинам зазначена в обвинувальному акті інформація, що саме водій службового автомобіля ОСОБА_4 скоїв зіткнення з іншим автомобілем, оскільки було все навпаки. Також, сторона захисту вважала, що у кримінальному проваджені не надано відповіді на питання: чому ОСОБА_4 повинен був зупинятись на червоний сигнал світлофора на перехресті під час виконання невідкладного службового завдання, рухаючись з увімкненими світловими і звуковими сигналами і відсутності перешкод в напрямку руху службового автомобіля. На їх переконання, ОСОБА_4 виконував невідкладне службове завдання і керувався положеннями розділу 3 ПДР, а тому у нього була відсутня необхідність і підстави для застосування гальмування чи інші дій, бо шлях для службового автомобіля був вільний, ним було вжито всі, передбачені правилами дорожнього руху заходи безпеки: увімкнені світлові маяки для візуального інформування водіїв в полі руху; увімкнена звукова сигналізація (сирена) для інформування/попередження інших водіїв, які знаходяться за полем візуальної видимості; ОСОБА_4 не було відомо і він не міг передбачити, що інший водій знехтує вимогами п.32.,12.3,.2.3 б), 1.4 ПДР та створить перешкоду для службового автомобіля.

Але, суд вважає такі твердження сторони захисту безпідставними.

Так, обвинувальний акт містить виклад обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими і доводив в суді, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, що повністю відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Крім того, в даному випадку сутність і характер обвинувачення, що інкриміновано ОСОБА_4 не порушує базовий міжнародний стандарт, закріплений у п. «а» ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема йому було детально поінформовано зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого обвинувачення.

Тому відсутні підстави ставити під сумнів легітимність висунутого обвинувачення.

Також, суд критично відноситься до позиції ОСОБА_4 щодо нерозуміння обвинувачення, а, тим більше, до нерозуміння ним, як працівником патрульної поліції, суті і змісту Правил дорожнього руху. Крім того, всебічно, повно, дослідивши надані докази, суд вважає, що обставини події, як вони зазначені в обвинувальному акті, підтверджені цими дослідженими в суді доказами.

Так, згідно наданих документів, відповідно до дислокації сил та засобів 19.08.2018 року з 08-00 год до 19-00 год. поліцейський роти №3 батальйону УПП в Сумській області ДПП ОСОБА_4 спільно з поліцейським цієї роти ОСОБА_12 несли службу в складі екіпажу «Руно-0101» на службовому автомобілі «Toyota Prius» н.з. НОМЕР_1 , бортовий номер « НОМЕР_3 », який згідно Наказу закріплений за ОСОБА_4 (а.с. 48-60 - т.2).

Відповідно до інформації, яка надана слідчому, відділом служби «102» УОАЗОР ГУНП , 19.08.2018 о 14-39 год. на спеціальну лінію «102» надійшло анонімне повідомлення про вчинення розбійного нападу на особу, яка разом із 4 невідомими перебуває під мостом з боку ТЦ «Мануфактура». На вказане повідомлення диспетчерською службою негайно було задіяно 3 патрульних наряди поліції, шляхом направлення завдання на планшетні пристрої через ІТП «Цунамі»: «Руно-0113», «Руно-0152» та «Руно-0114». У той же час відповідно до записів радіоперемов на міському каналі (між диспетчерською службою «Сула», нарядами поліції УПП в Сумській області «Руно» та Сумським ВП «Каскад»), о 14-42 год. в радіоефірі патрульний екіпаж «Руно-0101» у складі: ОСОБА_13 та ОСОБА_4 , який знаходився на вул. Кооперативна, повідомив, що він вільний від завдання (хоча відповідно до ІТП «Цунамі» не підтвердив виконання попереднього завдання по вул. Козацький вал, через що не міг бути задіяним для обслуговування іншого завдання). У цей же час, вищевказаний патрульний наряд поліції «Руно-0152» у складі: ОСОБА_14 та ОСОБА_15 через радіоефір надав вказівку патрульному екіпажу «Руно-0101» слідувати в бік вул. Прокоф`єва, Вікінг, щоб здійснювати перекриття біля річки. Диспетчерською службою будь-яких вказівок щодо зміни задання патрульному наряду поліції «Руно-0101» не надавалося. В подальшому було повідомлено, що екіпаж «Руно-0101» потрапив у ДТП на вул. Петропавлівська (а.с. 40-47 - т.2).

За фактом ДТП, що мала місце 19.08.2018 за участю службового автомобіля Тойота Пріус під керуванням поліцейського роти №3 УПП в Сумській області ОСОБА_4 було проведено службове розслідування, але суд вважає, що висновок, який складений за результатами такого розслідування, є неналежним доказом, оскільки не підтверджує і не спростовує обставин, які зазначені в обвинувальному акті складеному відносно ОСОБА_4 (а.с. 8-39 - т.2). Крім того, вказаний висновок складається з опису документів і показань осіб, частина з яких безпосередньо допитувалась судом. За таких обставин, дотримуючись принципу безпосередності дослідження показань і документів, який передбачено ст.23 КПК України, суд не бере до уваги складений за результатами службового розслідування висновок, а оцінює письмові докази та покази свідків, потерпілих і обвинуваченого, які отримав безпосередньо під час судового розгляду.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 розповів про те, що перед ДТП вони з дружиною вийшли з магазину АТБ та, прямуючи вулицею Петропавлівська, зупинились на перехресті цієї вулиці з вул. Перекопською, і чекали доки увімкниться на світлофорі для їх руху зелене світло. Потім побачив як на них боком рухається автомобіль патрульної поліції, відчув удар, а коли відкрив очі, то він вже лежав на землі під магазином. Від удару поліцейського автомобіля він отримав тяжкі тілесні ушкодження, про які зазначено в обвинувальному акті.

Згідно висновку експерта №749 ОСОБА_6 знаходився на стаціонарному лікуванні у реанімаційному та хірургічному відділеннях СОКЛ з 19 серпня по 11 вересня 2018 року з тілесними ушкодженнями, які за своїм характером могли утворитись при ДТП. При цьому, тілесні ушкодження в ділянці живота та грудної клітини були небезпечними для життя і за цією ознакою кваліфіковані як тяжкі тілесні ушкодження; ушкодження у вигляді перелому сідничної кістки справа та правих відділів крижі не були небезпечними для життя, спричинили тривалий розлад здоров`я і за цими ознаками віднесені до середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Ушкодження голови та обличчя кваліфіковано як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (а.с. 67 - т.2).

Потерпіла ОСОБА_7 показала суду, що пам`ятає тільки те, що вони з чоловіком робили покупки у магазині АТБ, після чого пам`ятає, як отямилась у лікарні, а саму подію ДТП вона не пам`ятає взагалі.

Згідно висновку експерта №750 потерпіла ОСОБА_7 лікувалась після отриманих в результаті ДТП травм у нейрохірургічному та стоматологічному відділеннях СОКЛ у період з 19.08.2018 по 17.09.2018 року, а отримані нею тілесні ушкодження (у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, множинних переломів кісток обличчя (стінок гайморових пазух, латеральних стінок орбіт, верхньої щелепи, кісток носу, носової перетинки, правої виличної кістки), після травматичної екстракції 1-го зубу зліва на верхній щелепі, після травматичного відлому коронок 2-го зубу справа та зліва на верхній щелепі, забійної рани голови, обличчя, гематоми повік, субкон`юктивального крововиливу обох очей, саден волосяної частини голови, обличчя, верхніх та нижніх кінцівок) кваліфіковано експертом як середньої тяжкості тілесні ушкодження (а.с.80-82 - т.2).

У судовому засіданні допитана потерпіла ОСОБА_11 , але остання обставин ДТП не пам`ятає взагалі, оскільки в результаті ДТП отримала тяжку черепно-мозкову травму.

Допитаний як свідок її чоловік - ОСОБА_16 також не міг повідомити про обставини ДТП, оскільки через отримані травми втрачав свідомість. Пам`ятає тільки як вони з дружиною ОСОБА_11 вийшли з двору будинку АДРЕСА_2 та рухались у центр міста, а потім пам`ятає як він лежав на асфальті і йому перехожі надавали допомогу, потім пам`ятає вже лікування у лікарні.

Отримані потерпілою ОСОБА_11 в результаті ДТП тілесні ушкодження голови віднесено експертом до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпечності для життя, а ушкодження в ділянці лівої нирки кваліфіковано як легкі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, що підтверджується відповідним висновком №751. Також висновок містить відомості про те, що потерпла провела у лікарні на стаціонарному лікуванні в реанімаційному, нейрохірургічному та неврологічному відділеннях СОКЛ період з 19.08.2018 по 27.09.2018 року (а.с. 72-74 - т.2)

Протоколом огляду місця події від 19.08.2018 року та додатками до нього зафіксоване місце дорожньо-транспортної пригоди: перехрестя вулиць Петропавлівська-Перекопська, кінцеве положення автомобілів Ауді А4 та Тoyota Prius після зіткнення, а також пошкодження, які отримали автомобілі в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, протокол містить відомості про те, що ДТП сталась на регульованому світлофорними об`єктами перехресті, яке вкрито асфальтобетонним покриттям, на момент пригоди погода була сонячною, а проїзна частина знаходилась в сухому стані. Також у протоколі та додатку до нього - схемі зазначено слідову картину, зокрема, сліди юзу, подряпин та речовини бурого кольору на дорожньому покритті та на пішохідній зоні, зафіксовано розташування осипу скла та уламків пластику з автомобілів (а.с. 191-202 - т.1).

З наданої на запит слідчого циклограми роботи світлофорного об`єкту встановленого на перехресті вулиці Петропавлівської та вул. Перекопської у м. Суми вбачається, що цей світлофор працює у двухфазному режимі регулювання дорожнього руху з 06-30 год. до 21-00 год. і коли для транспорту, який рухається по вул. Петропавлівська, увімкнений червоний сигнал світлофору, то для транспортних засобів, які рухаються по вул. Перекопська, світить зелений сигнал світлофору (а.с. 271-273 - т.1).

Свідок ОСОБА_17 суду розповів, що став очевидцем ДТП, коли був на роботі та як водій здійснював перевезення пасажирів на маршрутному таксі «Рута». В цей момент він, рухаючись в напрямку центра міста, зупинився на червоний сигнал світлофору на перехресті вулиць Петропавлівська-Перекопська та побачив як метрів за 200 від перехрестя по зустрічній полосі дороги в напряму із центра міста, тобто назустріч йому, рухався патрульний поліцейський автомобіль, з ввімкненими проблисковими маячками. При цьому, поліцейському автомобілю, як і йому, був увімкнений червоний сигнал світлофору. Спочатку патрульний автомобіль їхав без сирени, але потім різко почав набирати швидкість та метрів за 20 до перехрестя ввімкнув сирену. В цей час на перехрестя по вул.Перекопській виїхав автомобіль Ауді, для якого на світлофорі було увімкнене зелене світло та який рухався без порушень Правил і не змінював швидкості. Відбулось зіткнення. На його переконання, у водія автомобіля Ауді не було можливості в цій ситуації уникнути ДТП.

Свідок ОСОБА_12 суду розповіла, що в день ДТП вона заступила на службу з обвинуваченим. Відпрацьовуючи виклик на вул. Козацький Вал, вони отримали виклик про розбійний напад, тому виникла необхідність швидко дістатись до вул.20 років Перемоги, щоб перекрити міст з вул. Прокоф`єва. Вона та ОСОБА_4 швидко сіли до автомобіля, ОСОБА_4 за кермо, а вона поряд - на пасажирське сидіння, увімкнули проблискові маячки та сирену, і поїхали. Під час руху вона мало слідкувала за дорогою, бо завершувала оформлення попереднього виклику. Але точно пам`ятає, що рухались вони на однаковій, незначній швидкості, 50-60 км/год, по вул. Петропавлівська, без прискорень, сирена та проблискові маячки були увімкнені протягом усього шляху слідування. Обставин самого ДТП вона не пам`ятає. Пам`ятає тільки, що відчула удар в лівий бік службового автомобіля, на якому вони рухались. Пізніше прийшла до тями вже у лікарні. Потерпілою у справі відмовилась бути, бо на її переконання, водій Ауді, який чує сирену та бачить проблискові маячки, повинен був надати їм перевагу у русі, а обвинувачений ОСОБА_4 вжив усі необхідні заходи безпеки руху.

Допитаний як свідок водій Ауді ОСОБА_10 повідомив, що рухався з вул. Г.Кондратьєва зі швидкістю близько 40-50 км/год. Попереду нього рухався інший автомобіль, який на перехресті вулиць Перекопська -Петропавлівська повертав праворуч. Огляд цього перехрестя обмежений. Коли він перетинав вказане перехрестя на зелений сигнал світлофору і коли вже виїхав на саме перехрестя, то почув сирену і відразу, через секунду, побачивши поліцейський автомобіль, трапився удар, а саме: його автомобіль зіткнувся з поліцейським автомобілем, вдаривши його у лівий бік, від чого останній перекинуло на дах та викинуло на пішохідну зону, а автомобіль під його керуванням розвернуло. Поліцейський автомобіль він побачив безпосередньо перед ударом, сирени, коли наближався чи виїжджав на перехрестя, то не чув. Впевнений, що сирена була увімкнена безпосередньо перед самим зіткненням.

Свідок ОСОБА_18 суду повідомила, що їхала в автомобілі Ауді на пасажирському задньому сидінні, за пасажирським переднім сидінням. В момент перед зіткненням, коли вони виїхали на перехрестя, вона діставала з сумочки свій телефон, тому обставини ДТП не бачила, а лише почула звук сирени і одразу відбувся удар. Потім прийшла до тями та відчула сильний головний біль.

Свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 суду повідомили, що моменту зіткнення автомобілів вони не бачили, але, коли стояли на зупинці громадського транспорту на вул. Петропавлівська, що біля магазину АТБ, то почули звук, схожий на сирену, після чого через секунду почули хлопок. Потім зрозуміли, що відбулось ДТП та побачили потерпілих, які лежали на асфальті.

Свідок ОСОБА_21 також суду повідомив, що самого ДТП не бачив, але, працюючи у приміщенні неподалік перехрестя, чув спочатку звук сирени, що наближається, а потім хлопок, і зрозумів, що сталось ДТП з поліцейським автомобілем.

Свідок ОСОБА_22 , яка проживає у будинку біля перехрестя, де сталась ДТП, також повідомила, що в момент зіткнення автомобілів була на кухні та чула звуки сильного гальмування та потужний удар.

Свідок ОСОБА_23 на момент ДТП знаходилась на перехресті вулиць Петропавлівська-Перекопська, маючи намір переходити проїзну частину зі сторони ресторану «Олів`є». Для її руху був увімкнений червоний сигнал світлофору. Вона почула досить гучний звук сирени, розвернулась на цей звук та побачила поліцейський автомобіль, який рухався по вул. Петропавлівська навпроти Філармонії, супроводжувала поглядом поліцейський автомобіль та побачила момент зіткнення двох автомобілів, а саме: як в поліцейський автомобіль в`їхав інший автомобіль, після чого поліцейський автомобіль відкинуло у дерево та на людей, які знаходились на тротуарі. Відразу побігла до потерпілих надавати першу домедичну допомогу, оскільки мала навички у цьому питанні. Бачила як обвинувачений вийшов з автомобіля та попрохав її викликати швидку, а сам намагався витягнути напарницю зі службового автомобіля.

З відеозапису, який було зафіксовано відеокамерою зовнішнього спостереження, яка розташована на фасаді приміщення за адресою м. Суми, вул. Петропавлівська, 65, ресторану «Олів`є», вбачається, що о 14:44:13 на проїзній частині, що охоплюється камерою, в правій полосі руху з`являється поліцейський автомобіль Тoyota Prius білого кольору, який рухається по вул. Петропавлівська, в напрямку: з центра міста в бік вул. 20 років Перемоги, не знижуючи швидкості та не гальмуючи, хоча на світлофорному об`єкті для його напрямку руху увімкнене червоне світло. Коли цей автомобіль виїхав на перехрестя, то відбулось зіткнення поліцейського автомобіля з автомобілем Ауді, який перетинав перехрестя, рухаючись по вул. Перекопська перпендикулярно поліцейському автомобілю. Від зіткнення автомобіль патрульної поліції перекинувся на правий бік та його юзом понесло на тротуар, де перебували перехожі (а.с. 210 - т.1).

Відеозаписом з камери спостереження, що знаходилась на фасаді магазину «Жар і Ко», по вул. Петропавлівська, 68, та охоплює частину тротуару, розташовану на розі вулиць Петропавлівська - Перекопська, зафіксовано, що о 14:46:52 по тротуару до перехрестя підходить молода пара та зупиняються біля світлофору. Також до цього пішохідного переходу о 14:44:58 підійшли інші хлопець і дівчина. Відразу після чого автомобіль поліції, рухаючись правим боком, юзом потрапляє на тротуар, здійснює наїзд на вказаних 4-х пішоходів та перевертається (а.с. 211 - т.1).

Аналогічні відомості про обставини події зафіксовані і у відповідних протоколах огляду вищезазначених відеозаписів (а.с. 205-208 - т.1).

На відеозаписі з відеореєстратора, який був розташований на панелі автомобіля патрульної поліції, за кермом якого перебував обвинувачений, зафіксовано як цей автомобіль о 14:45:04 від`їжджає від будівлі універмагу «Київ» та рухається в бік Покровської площі. О 14:45:49 автомобіль патрульної поліції зупиняється позаду маршрутного таксі на світлофорі, маючи намір здійснювати поворот на вул. Петропавлівську. При цьому, декілька секунд ліворуч полоси для руху були вільними і поліцейські мали об`єктивну можливість об`їхати маршрутне таксі та поїхати на вул. Петропавлівську з метою виконання завдання щодо розбою, але цього не зробили, а стояли та спокійно чекали доки увімкниться дозволяючий сигнал світлофору для руху транспорту по полосі, на якій вони зупинились. О 14:46:56, тобто більше ніж через хвилину, коли на світлофорному об`єкті увімкнулась стрілка для повороту праворуч, то автомобіль патрульної поліції спокійно, не поспішаючи та не обганяючи, продовжив свій рух за маршрутним таксі. О 14:47:22, коли маршрутне таксі припаркувалось на зупинці громадського транспорту біля ЦУМу, автомобіль патрульної поліції почав рухатись по вул. Петропавлівська з прискоренням. О 14:47:40, наближаючись до перехрестя, де сталась ДТП, чітко видно як на світлофорі для поліцейського автомобіля увімкнений червоний сигнал світлофору, попереду поліцейського автомобіля в попутному напрямку автомобілів немає, а перехрестя вулиць Петропавлівська - Перекопська пересікають автомобілі, оскільки згідно наданої циклограми роботи світлофору для напрямку їх руху був увімкнений зелений сигнал, що дозволяв рухатись у вказаному напрямку. Але обвинувачений, керуючи автомобілем та спостерігаючи таку обстановку на дорозі, не вживав заходів для забезпечення безпеки руху: не гальмував перед перехрестям, рухаючись на забороняючий сигнал світлофору (а.с.212 - т.1).

Аналогічні відомості про обстановку перед ДТП зафіксовані і у протоколі огляду предмету - вказаної мікро-СD з відеозаписом з відеореєстратора автомобіля патрульної поліції (а.с.213 - т.1).

Під час досудового розслідування було проведено слідчі експерименти з водіями обох автомобілів, які потрапили у ДТП, і у відповідних протоколах та схемах до цих протоколів зафіксовано дані, які повідомляли ОСОБА_10 та ОСОБА_4 у ході проведення слідчих дій, зокрема кожен з водіїв повідомив слідчому ймовірне місце зіткнення автомобілів, швидкості руху транспортних засобів при перетині перехрестя, а також - напрямки руху кожного з транспортних засобів - учасників ДТП. Крім того, під час проведення вказаної слідчої дії встановлювалась об`єктивна видимість транспортного засобу поліцейських з місця водія автомобіля Ауді, а також місце, знаходячись на якому, водій Ауді почув сирену.

Так, під час проведення слідчого експерименту за участю водія Ауді ОСОБА_10 було встановлено, що у момент знаходження автомобіля Ауді від місця зіткнення на відстані, яку він долає за 2 сек., з робочого місця водія вказаного автомобіля, автомобіля Тойота Пріус, який знаходиться на відстані, що він долає за 2 секунди - не проглядається. Видимість обмежує кут будівлі. При знаходженні автомобіля Ауді від місця зіткнення на відстані, яку він долає за 1 секунду, автомобіль Тойота також не проглядається. При цьому він знаходиться на відстані, яка відповідає відстані його руху за 1 секунду. При подальшому наближенні у полі зору водія автомобіля Ауді з`являється правий кут автомобіля Тойота Пріус (а.с.224-234 - т.1).

В ході проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_4 було встановлено, що видимість автомобіля Ауді з робочого місця водія автомобіля Тойота Пріус та аналогічно видимість з робочого місця водія автомобіля Ауді - автомобіля Тойота Пріус наступає, коли транспортні засоби знаходяться на відстані 19,4 м до місця зіткнення. Також ОСОБА_4 вказав місце, де він подав звуковий сигнал і воно знаходилось на відстані 74,8 метра від місця зіткнення, яке він вказав (а.с.235-245 - т.1).

Не дивлячись на те, що вказана слідча дія - слідчий експеримент-був проведений з ОСОБА_4 в статусі свідка, суд вважає, що відсутні підстави для визнання такого доказу недопустимим.

Так, згідно п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК суд має визнати недопустимими докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні. Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод. Така позиція неодноразово висловлювалась Верховним судом (наприклад, постанова Третьої палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 31.03.2021 у справі №333/1539/16-к).

Із матеріалів кримінального провадження слідує, що до чи під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_4 , були відсутні дані про те, що саме він є особою винуватою у вчиненні ДТП. Під час цієї слідчої дії ОСОБА_4 була надана можливість висловити свою власну точку зору з приводу усіх обставин ДТП і в такий спосіб вплинути на вирішення справи, що не суперечить засаді верховенства права. При цьому слід зазначити, що він не стверджував про винуватість у ДТП та взагалі не надавав ніякої оцінки своїм діям. Слідчу дію проведено з метою отримання, перевірки та уточнення відомостей про обставини ДТП, а не одержання від свідка викривальних показань. Але, експертиза, за якою було встановлено, що саме дії ОСОБА_4 призвели до негативних наслідків, отримана органом досудового розслідування після проведення цієї слідчої дії. І саме після отримання висновку за результатами проведеної комплексної експертизи, ОСОБА_4 оголошено підозру.

Отже, протокол проведення слідчого експерименту від 05.09.2018 зі свідком ОСОБА_4 є допустимим доказом, а відомості, про які останній зазначав під час проведення такої слідчої дії, були взяті до уваги і досліджувались як вихідні дані експертами в ході проведення експертного дослідження.

Згідно висновків №1487 та №1486, що були надані за результатами проведення судових автотехнічних експертиз (технічних станів транспортних засобів), усі системи обох автомобілів (Ауді та Тойоти Пріус), а саме: рульове керування, гальмівна система, ходова частина, а також проблискові маячки і система звукового сигналу автомобіля Тойота Пріус - на момент огляду і до ДТП виконували свої функції та були у працездатному стані, а виявлені механічні пошкодження ходової частини автомобіля Ауді та гальмівної і ходової систем автомобіля Тойота Пріус - утворились під час ДТП. (а.с.85-95, 99-109 - т.2).

Відповідно до висновку транспортно-трасологічної експертизи №1488, виходячи зі слідової картини місця ДТП, було встановлено місце зіткнення автомобіля Ауді та автомобіля Тойота Пріус на проїзній частині перехрестя вулиць Петропавлівська - Перекопська, а також - з урахуванням проведеного дослідження механічних пошкоджень транспортних засобів, було встановлено, що кут між повздовжніми вісями автомобіля Ауді та автомобіля Тойота Пріус на момент первинного контакту складав 900 (а.с. 113-119 - т.2).

Також у справі було проведено комплексну судову автотехнічну, фототехнічну, комп`ютерно-технічну експертизи та експертизи відео-, звукозапису №21616/21617/5145/5146/12265, згідно якої, виходячи з відеозапису, вилученому з відеоархіватора ресторану «Олів`є», швидкість руху автомобіля Тойота Пріус складала приблизно 78 км/год. Крім того, експерти дійшли висновку про те, що в даній дорожньо-транспортній ситуації водій ОСОБА_10 повинен був діяти у відповідності до вимог п.3.2 та п.12.3 ПДР, але не мав технічної можливості попередити дорожньо-транспортну пригоду шляхом виконання вимог вказаних пунктів ПДР. В той же час, водій ОСОБА_4 в даній дорожньо-транспортній ситуації повинен був діяти у відповідності з вимогами п.п. 3.1, 8.7.3 е), 8.10 ПДР, технічна можливість попередити виникнення ДТП для водія автомобіля Тойота Пріус визначалась шляхом виконання вказаних пунктів ПДР, для чого у нього були відсутні перешкоди технічного характеру і за таких обставин в даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля Тойота Пріус ОСОБА_4 не відповідали вимогам пп.3.1, 8.7.3 е), 8.10 ПДР та знаходяться з технічної точки зору у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 123-149 - т.2).

Суд вважає вказаний висновок експерта повним, обґрунтованим та таким, що відповідає фактичним обставинам справи, а також - не суперечить іншим доказам, які досліджувались судом та яким вище надана оцінка. Натомість, позиція захисту про те, що висновок ґрунтується на мінімальних даних і тільки на показах ОСОБА_10 щодо моменту виявлення ним звукового сигналу сирени поліцейського автомобіля, є безпідставною і такою, що не заслуговує на увагу. Жодних даних, які б свідчили про неповноту проведених експертних досліджень, про необґрунтованість висновків комплексної експертизи №21616/21617/5145/5146/12265 від 07.06.2019 року, або таких, які б викликали сумніви в їх правильності, матеріали справи не містять. Висновки проведеної експертизи є достатньо обґрунтованими, логічними та об`єктивними, надані в межах компетенції експертів, порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи не встановлено, а тому не було підстав для проведення повторної або додаткової судової експертизи, як і немає підстав для визнання такого висновку експертів незаконним чи необґрунтованим.

Також, суд не погоджується з позицією сторони захисту про те, що водій поліцейського автомобіля мав безумовне право на першочерговий проїзд перехрестя.

Так, відповідно до п. 3.1 ПДР водії оперативних транспортних засобів, виконуючи невідкладне службове завдання, можуть відступати від вимог розділів 8 (крім сигналів регулювальника), 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 26, 27 та пункту 28.1 цих Правил за умови увімкнення проблискового маячка синього або червоного кольору і спеціального звукового сигналу та забезпечення безпеки дорожнього руху. За відсутності необхідності додаткового привертання уваги учасників дорожнього руху спеціальний звуковий сигнал може бути вимкнений.

Згідно п. 8.7.3 е) ПДР червоний сигнал забороняє рух.

Пунктом 8.10 ПДР передбачено, що у разі подання світлофором сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 Розмітка 1.12 (стоп-лінія) (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.69 5.69 "Місце зупинки", якщо їх немає - не ближче 10 м перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.

Таким чином, згідно вказаних норм водії спеціальних транспортних засобів, виконуючи невідкладне службове завдання, зокрема і при проїзді перехресть мають перевагу руху. Водночас, своїми діями вони не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Тобто, перед перехрестям, де увімкнений забороняючий сигнал світлофору для руху, водії спеціальних транспортних засобів повинні не тільки увімкнути проблисковий маячок синього або червоного кольору і спеціальний звуковий сигнал, а і, головне - забезпечити безпеку дорожнього руху. В даному випадку за вказаних обставин ОСОБА_4 для забезпечення безпеки повинен був виконати вимоги п. 8.10 ПДР, але не виконав їх, а, навпаки, створив такі умови, при яких водій іншого транспортного засобу (Ауді) був позбавлений технічної можливості надати дорогу автомобілю Тойота Пріус. І прикрим в даній ситуації є те, що ОСОБА_4 так і не зрозумів за весь цей час, що ніяке виконання службового завдання, яким би воно невідкладним не було, а також увімкнення ним проблискових маячків і спеціального звукового сигналу не звільняло його від обов`язку виконати вказані Правила дорожнього руху, а також - так і не визнав того, що в цій конкретній ситуації саме його дії стали причиною ДТП і жахливих наслідків.

Суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 доведена в повному обсязі вищезазначеними доказами та його дії слід кваліфікувати за ч.2 ст.286 КК України, оскільки він порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме: п.п.3.1, 8.7.3 е), 8.10 Правил дорожнього руху України, що призвело до зіткнення з автомобілем Ауді А4, з послідуючим викиданням автомобіля Тойота Пріус під керуванням обвинуваченого на пішоходів, які в цей час перебували на тротуарі, внаслідок чого пішоходи ОСОБА_6 та ОСОБА_11 отримали тяжкі тілесні ушкодження, а ОСОБА_7 - середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Щодо позиції захисника про те, що обвинувальний акт складено в рамках неіснуючого кримінального провадження слід зазначити наступне. Зокрема, захисник ще під час проведення підготовчого судового засідання звертав увагу на те, що в обвинувальному акті зазначено дату кримінального провадження 19.08.2019 року, в той час коли кримінальне провадження №0002709 має дату 19.08.2018року (а.с. 138 - т.1). Але, суд вважає, що в даному випадку номер кримінального провадження вказаний вірно, а в даті внесення відомостей до ЄРДР під час складання обвинувального акту допущена очевидна описка щодо року кримінального провадження. Водночас, вказана описка ніяким чином не порушує права обвинуваченого, не впливає на обсяг пред`явленого обвинувачення, на допустимість та оцінку доказів і не дає підстав стверджувати, що обвинувальний акт складено в рамках неіснуючого провадження.

Суд вважає необґрунтованими і доводи сторони захисту про те, що відеореєстратор та електронний накопичувач карти були вилучені та отримані органом досудового розслідування з грубим порушенням ч.5 ст.171 КПК України, а тому вони, як речові докази і висновок комплексної експертизи №21616/21617/5145/5146/12265 від 07.06.2019, на їх переконання, є неналежними і недопустимими доказами.

Так, згідно ч.5 ст.171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. Тобто, вказана норма закону регулює не порядок отримання доказів, а визначає строки звернення до слідчого судді з клопотанням про вжиття заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту.

Водночас, як вбачається з досліджених судом доказів, відеореєстратор та електронний накопичувач карта micro SD ємкістю 32GB були вилучені з автомобіля Тойота Пріус в ході огляду місця події 19.08.2018 року, що повністю відповідає порядку здобуття доказів, який передбачено ч.5 ст.237 КПК України, а відповідно, і критеріям допустимості, що визначені ст.86 КПК України.

Ухвалою слідчого судді від 23.08.2018 року слідчому було поновлено строк на звернення до слідчого судді з клопотанням про арешт майна та накладено арешт на вказане майно.

Під час розгляду клопотання щодо поновлення строку та накладення арешту на майно, власники майна - представник Департаменту ПП був присутній. Зазначена ухвала слідчого судді в апеляційному порядку не оскаржувалась, заперечення на неї під час підготовчого судового засідання учасниками не подавались. Тобто, така ухвала є законною, такою, що відповідає засадам кримінального провадження і не порушує прав власності учасників.

Крім того, слід зазначити, що арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, передбачених ст.131 КПК України , суть якого полягає у тимчасовому, до скасування у встановленому порядку, позбавленні за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна (частина перша статті 170 КПК України).

В даному випадку, як вбачається з ухвали слідчого судді від 23.08.2018 року арешт на відеореєстратор та на електронний накопичувач було накладено з метою забезпечення їх збереження як речових доказів.

За таких обставин, в даному випадку речові докази здобуті в порядку, передбаченому чинним КПК, арешт накладений з метою їх збереження з дотриманням вимог КПК, а тому відсутні підстави для визнання недопустимими цих речових доказів, а також висновку експертів, як похідного від них, на думку сторони захисту, доказу.

Крім того, під час підготовчого судового засідання та судового розгляду сторона захисту піднімала питання порушення органами досудового розслідування вимог КПК України щодо підслідності у даному кримінальному проваджені і на цій підставі просила визнати усі зібрані неуповноваженим органом докази недопустимими. Зокрема, посилаючись на те, що ОСОБА_4 є працівником правоохоронного органу, на думку сторони захисту, слідчий ГУНП на виконання вимог ст.216 КПК України повинен був спрямувати кримінальне провадження №0002709 від 19.08.2018 року за підслідністю до ТУ ДБР розташованого у м.Полтава, але не зробив цього. Внаслідок цього розслідування кримінального провадження, складання і підписання обвинувального акту у відношенні співробітника поліції здійснювалось неуповноваженим органом та неуповноваженими особами, що порушило права ОСОБА_4 (а.с. 137-138 - т.1).

Але, суд вважає, що вказані доводи не впливають на доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а також не свідчать про недопустимість зібраних доказів.

Так, як вбачається з вищевикладеного, сукупність наданих стороною обвинувачення і досліджених під час судового розгляду доказів є достатньою для обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

При цьому, під час дослідження та оцінки кожного доказу окремо, суд визнав їх належними, допустимими та достовірними, а сторона захисту - не оспорювала належність та достовірність зазначених доказів, а лише стверджувала про їх недопустимість з процесуальних підстав, зокрема внаслідок здійснення досудового розслідування неуповноваженим органом, з порушенням правил підслідності.

Дійсно, відповідно до приписів ст. 216 КПК України підслідність з розслідування злочинів, вчинених працівником правоохоронного органу, станом на час вчиненої ОСОБА_4 події ДТП, було віднесено до компетенції слідчих органів Державного бюро розслідувань.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, після внесення відомостей в ЄРДР проводити досудове розслідування було доручено слідчим СВ Сумського ВП ГУНП в Сумській області, а потім, постановою від 20.08.2018 року, виконуючий обов`язки прокурора Сумської області доручив здійснення кримінального провадження №0002709 слідчому управлінню ГУНП в Сумській області.

На думку сторони захисту, здійснення досудового розслідування неуповноваженими особами призводить до необхідності визнання усіх доказів у кримінальному провадженні недопустимими.

Уважаю, що при розгляді цього питання підлягає застосуванню висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17.

Зокрема, у вказаній справі Велика Палата зазначила, що відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, - захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

З урахуванням такого правового висновку великої палати Верховного суду, суд звертає увагу, що під час судового розгляду сторона захисту не навела конкретних та переконливих аргументів, стосовного того, яким чином здійснення досудового розслідування слідчим управлінням ГУНП в Сумській області істотно обмежила права ОСОБА_4 , зокрема в порівнянні з тим становищем, в якому він перебував, якщо б його розслідувало ТУ ДБР розташоване у м.Полтава.

А відтак наведені обставини не свідчать про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і прав ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №00002709.

Окремо слід зазначити, що Державне бюро розслідувань розпочало свою діяльність згідно повідомлення директора, яке опубліковано в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» №221, тільки 27.11.2018 року.

В той же час, відомості про кримінальне провадження №00002709 було внесено до ЄРДР 19.08.2018 року, тобто до початку роботи органу ДБР.

Крім того, як вбачається з матеріалів, до 27.11.2018 року було зібрано усі вагомі докази, які стали вихідними даними для проведення комплексного експертного дослідження і на підставі яких експерти встановлювали відповідність дій водіїв обох автомобілів Правилам дорожнього руху ( а саме: проведено огляд місця події, допитані усі учасники та очевидці події, проведені слідчі експерименти, отримані відеоматеріали з камер спостереження та з відеореєстратора, проведено автотехнічні та судово-медичні експертизи). На момент збору таких доказів і аж до отримання висновків комплексної експертизи ОСОБА_4 мав статус свідка і тільки після отримання висновків його статус змінився на статус підозрюваного, оскільки саме його дії, згідно висновків експертів, не відповідали вимогам пп.3,1, 8.7.3 е), 8.10 ПДР. Після оголошення ОСОБА_4 про підозру доказів не збиралось і орган досудового розслідування вирішував лише процесуальні питання (щодо відсторонення від посади, застосування запобіжного заходу, виконання вимог ст.290 КПК України, складання обвинувального акту та направлення його до суду).

Тобто, докази у даному кримінальному проваджені були отримані: уповноваженими на це особами (органами), так як розслідування злочинів, передбачених ст.286 КК України, є компетенцією органів поліції; способами і засобами, які призначені для одержання певних доказів; у процесі отримання доказів органами поліції були дотримані вимоги закону, що визначають порядок проведення конкретних дій, їхню послідовність, склад учасників; отримані під час розслідування докази були закріплені належним чином.

Будь-яких проявів упередженості під час досудового розслідування з боку слідчих чи прокурорів судом не було встановлено і стороною захисту скарг на поведінку, яка б свідчила про упередженість органів досудового розслідування, не заявлялось.

Також суд вважає, що немає жодних підстав стверджувати про те, що досудове розслідування проводилось в даному випадку неефективно, і стороною захисту не наведено жодного доводу чи прикладу, з огляду на які можна було б говорити, що органи поліції діяли в даному кримінальному провадженні неефективно чи упереджено.

Крім того, під час дослідження та оцінки таких доказів, будь-яких сумнів щодо їх походження, їх надійності і достовірності, у суду не виникло. Водночас, такі докази містять максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, і під час їх дослідження у змагальній процедурі сторона захисту мала усі можливості заперечити сутність цієї інформації або надати дані на її спростування, але не спростувала.

За таких обставин позиція сторони захисту про необхідність визнання недопустимими всіх доказів у кримінальному провадженні через те, що досудове розслідування відносно ОСОБА_4 проводив орган поліції, є безпідставною, а позиція про те, що обвинувальний акт підписаний неуповноваженими особами - необґрунтованою.

Вирішуючи питання про призначення покарання, суд враховує, що ОСОБА_4 вчинив тяжкий необережний злочин, є не судимою особою, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку в нарко- та псих- диспансерах не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину, з грудня 2021 року має статус учасника бойових дій.

Пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Суд вважає, що вказані позитивні дані про особу обвинуваченого, без жодної обставини, що пом`якшує покарання, є недостатніми для застосування до ОСОБА_4 положень ст.ст.69,75 КК України, тому з урахуванням наведеного, а також, беручи до уваги те, що ОСОБА_4 так і не усвідомив суспільної небезпеки своїх дій та наслідків таких дій, не намагався відшкодувати потерпілим завдану шкоду, не просив у них пробачення та не цікавився їх станом здоров`я, не висловлював жалю, - вважає за необхідне призначити йому як основне, так і додаткове покарання у межах, передбачених санкцією ч.2 ст.286 КК України, а саме: у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами.

Крім того, у справі було подано цивільні позови.

Так, прокурором в інтересах держави в особі Сумської обласної ради подано позов про стягнення з ОСОБА_4 витрат на лікування потерпілих від злочину на суму 138 023,77 грн., який мотивовано тим, що внаслідок злочину, який вчинив ОСОБА_4 , потерпілі отримали тілесні ушкодження, у зв`язку з чим лікувались в КЗ «Сумська обласна клінічна лікарня» та на їх лікування було витрачено кошти в сумі: 19 908,47 грн. на лікування потерпілої ОСОБА_7 , 51 995, 43 грн. на лікування ОСОБА_6 та 66119,87 грн. на лікування потерпілої ОСОБА_11 . Оскільки ОСОБА_4 у добровільному порядку вказані суми витрат не відшкодував, то на підставі ст.1206 ЦК просили стягнути з нього на користь Сумської обласної ради вказані суми, що витрачені закладом охорони здоров`я на лікування потерпілих (а.с.15-17 - т.1).

У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Цивільний відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні вимоги позову не визнав.

Суд, вислухавши учасників процесу вважає, що вказаний позов підлягає задоволенню, виходячи з таких обставин.

За загальним правилом встановленим ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину (ст. 1206 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат" питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року (далі - Прядок).

Пунктом 3 Порядку встановлено, що визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора.

Згідно вказаного Порядку сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого форма 003(у) або інших документів, які підтверджують дати госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу.

Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання.

Стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я.

У даному випадку, судом встановлено, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, завдав шкоду здоров`ю потерпілих, у зв`язку з чим вони лікувались в КЗ «Сумська обласна клінічна лікарня». Крім того, на підтвердження обставин позову прокурором надано розрахунки витрат затрачених на лікування потерпілих ( ОСОБА_24 - 66 119,87 грн. - а.с. 152 - т.2, ОСОБА_7 - 19 908,47 грн. - а.с.154 - т.2, ОСОБА_6 - 51 995,43 грн. - а.с.156 - т.2). Дані довідки відповідають вимогам вищенаведеного Порядку і не викликають сумнівів суду щодо їх належності та допустимості. Будь-яких доказів, які б спростовували вказані обставини, суду відповідач і його представник не надали.

Між вказаними витратами та діянням ОСОБА_4 є причинний зв`язок, відтак зазначені кошти мають бути стягнуті з відповідача для зарахування на користь Сумської обласної ради.

Також у справі потерпілими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 завлено позов до Департаменту патрульної служби, треті особи: ОСОБА_4 та Управління патрульної поліції в Сумській області, який уточнювався в ході судового розгляду та мотивований тим, що на час ДТП, в результаті якої позивачі отримали шкоду, за кермом автомобіля був ОСОБА_4 - працівник УПП в Сумській області, яке є територіальним органом Департаменту патрульної поліції. За таких обставин, на підставі ст.22, ст.1166, ч.1 ст.1172, ст.1187 ЦК України, на їх переконання, саме Департамент патрульної поліції повинен відшкодувати завдану їх працівником матеріальну та моральну шкоду. Зокрема, на користь ОСОБА_6 просили стягнути - 31 825,15 грн. завданих матеріальних збитків, з яких 28 070,15 грн. останній витратив на покупку ліків, засобів гігієни, медичні обстеження, а 3755,00 грн. складає шкода, яка отримана ним в результаті втрати одягу та мобільного телефону. На користь ОСОБА_7 просили стягнути матеріальної шкоди на загальну суму: 62 520,24 грн., з яких: 57 265,24 грн.- кошти, що витрачені останньою на лікування, придбання предметів гігієни, відновлення втрачених органів - зубів, відновлення обличчя, а 5255,00 грн. - це вартість втраченого одягу та мобільного телефону. Крім того, вважали, що як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_6 вчиненим злочином було завдано моральних страждань, розмір яких кожен з них оцінив в 150 000,00 грн., які також просили стягнути з відповідача. Також, на їх переконання, з відповідача підлягає стягненню сума понесених кожним з позивачів витрат на правову допомогу, а саме: по 5000,00 грн. кожному (а.с.25-119 - т.1, а.с.233-234 - т.2, а.с. 124-146,184-185 - т.3).

У судовому засіданні цивільні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_6 суду розповідав про те, що з місця ДТП його швидкою доставили у лікарню, де він втратив свідомість і прийшов до тями вже у реанімаційній палаті. 21 день він лікувався на стаціонарному лікуванні, був прикутий до ліжка та потребував постійного стороннього догляду, потім ще амбулаторно проходив лікування в ортопедичному відділенні, а на даний час, оскільки він через отримані травми втратив деякі органи та переніс операції, то він потребує особливого режиму харчування та постійного лікування. Обвинувачений жодного разу пробачення у нього не просив та не відшкодовував завдану шкоду, як і не відшкодував шкоду Департамент патрульної поліції. За таких обставин, вимоги позову підтримав в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_7 в судовому засіданні зазначала, що отримала в результаті ДТП ті тілесні ушкодження, про які зазначено в обвинувальному акті, у зв`язку з чим довгий час лікувалась. При цьому, через перелом щелепи харчувалась майже місяць через соломинку, вимушена була ремонтувати відламані зуби, робити ринопластику, в результаті чого її обличчя змінилось і їй доводилось звикати до свого нового обличчя, прибігати до допомоги психолога, вживати антидепресанти, а тепер вона потребує постійних ін`єкцій. Крім того, через отримані травми та необхідність довготривалого лікування їй довелось звільнитись роботи. При цьому як на її лікування, так і на лікування її чоловіка потребувалось багато коштів. Але, ані обвинувачений, ані інші відповідачі навіть не пропонували ніякої допомоги. І до цього часу нічого їм не виплатили та вибачення обвинувачений не просив.

Суд, вислухавши учасників процесу вважає, що вказаний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких обставин.

Відповідно до ч. 5 ст. 128, ч. 1 ст. 129 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом, та із застосуванням норм Цивільного процесуального кодексу України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Приймаючи рішення щодо цивільного позову потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суд ураховує те, що за дослідженою судом копією полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 100 - т.1) на момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу - Департаменту патрульної поліції була застрахована ПАТ «Київський страховий дім».

Але потерпілі та їх представник не пред`явили позовні вимоги до вказаної страхової компанії, тому суд залучив ПАТ «Київський страховий дім» як третю особу.

Відповідно до страхового полісу страхова сума становить: за шкоду заподіяну життю та здоров`ю - 200 000 грн., за шкоду, заподіяну майну - 100 000 грн., франшиза - 0 грн.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року (провадження № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

В даному випадку, оскільки на момент ДТП цивільно-правова відповідальність Департаменту патрульної поліції була застрахована, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на Департамент суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Потерпілими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заявлено позов щодо відшкодування матеріальної шкоди в сумі 31825,15 грн. на користь ОСОБА_6 та 62520,24 грн. на користь ОСОБА_7 . При цьому, суду надано оригінали фіскальних чеків, які підтверджують, що на лікування, придбання ліків ОСОБА_6 втратив 28 070,15 грн., а ОСОБА_7 - 57 265,24 грн. Водночас на підтвердження того, що позивачі втратили одяг та мобільні телефони на заявлені суми (3755,00 грн. та 5255,00 грн.), жодного доказу надано не було.

Таким чином, потерпілими - цивільними позивачами завлено позов про відшкодування шкоди, яка прямо передбачена п. 22.1 ст. 22, статтями 23, 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Враховуючи такі обставини, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з Департаменту патрульної поліції заявлених потерпілими та підтверджених доказами матеріальних збитків ( в розмірі 28070,15 грн. та 57265,24 грн.).

Щодо заявленої суми моральної шкоди.

Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Згідно з нормою частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

В даному випадку Департамент патрульної поліції, як особа, яка є володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким керував працівник поліції під час виконання ним службових обов`язків, повинен нести відповідальність за моральну шкоду, завдану такими джерелом.

Відповідно до ст. 23 ЦК України під моральним збитком закон передбачає фізичний біль та страждання, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, втрати немайнового характеру внаслідок душевних і фізичних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку, в тому числі із знищенням чи пошкодженням її майна, приниження ділової репутації, чи інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини фізичних і душевних страждань, ступеня вини особи, що заподіяла моральну шкоду, а також інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно пункту 3 постанови №4 Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова), моральна шкода може полягати, поряд з іншим, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункти 5, 9 Постанови).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Суд погоджується з тим, що внаслідок ДТП як позивачу ОСОБА_6 , так і позивачу ОСОБА_7 було завдано моральної шкоди, що виразилась у душевних і фізичних стражданнях, які вони зазнали внаслідок отриманих ними під час ДТП ушкоджень, а також тривалого лікування. Також суд погоджується з цивільними позивачами у тому, що через ДТП в житті кожного з позивачів відбулись вимушені зміни і до цього часу як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_7 докладають зусиль, щоб відновити своє здоров`я та налагодити нормальне життя.

Зважаючи на вказані позивачами під час розгляду цивільного позову обставини, а також - враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди становить: в сумі 150 000,00 грн. на користь ОСОБА_6 та 150 000,00 грн. на користь ОСОБА_7 .

При цьому, як зазначалось вище Департамент патрульної поліції застрахував свою цивільну відповідальність.

Відповідно до ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Пунктом 23.1 ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно до правового висновку, викладеного у пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Згідно зі ст. 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок зі виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Усупереч викладеному, незважаючи на наявність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між Департаментом патрульної поліції та ПАТ «Київський страховий дім», позов заявлено тільки до Департаменту патрульної поліції.

За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню і з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_6 підлягає стягненню 142 500,00 грн. (150 000,00 грн.(сума моральних збитків визначна судом) -7500,00 грн. (150 000,00 грн. * на 5%)), а також - на користь ОСОБА_6 142 500,00 грн. (150 000,00 грн.(сума визначена судом) - 7500,00 грн. (150 000,00 * 5%).

Крім того, за приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи зазначене, з відповідача на користь кожного з позивачів, в порядку ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3920,00 грн. на користь ОСОБА_6 (142500*100/181825,15=78,4%); 3355,00 грн. на користь ОСОБА_7 (142500*100/212520,24=67,1%).

Крім того, потерпілою ОСОБА_11 було заявлено цивільний позов до Департаменту патрульної служби та ОСОБА_4 про стягнення на підставі ст.ст.1172,1187 ЦК України з Департаменту патрульної служби та ОСОБА_4 в солідарному порядку на її користь матеріального збитку, заподіяного злочином на суму 53 325,00 грн., з яких: 46 125,00 грн. - це кошти, які були витрачені на лікування, 1200,00 - вартість окулярів з призначенням лікаря та 6000,00 грн. - вартість втраченого мобільного телефону. Крім того, просила стягнути з обох відповідачів в солідарному порядку завдану їй моральну шкоду, розмір якої оцінила в суму 500 000,00 грн. (а.с. 120-124 - т.1).

У судовому засіданні цивільний позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

ОСОБА_11 в судовому засіданні, як зазначалось вище, зазначила, що обставин ДТП вона не пам`ятає. Але через отриману тяжку черепно-мозкову травму їй довелось знову згадувати родичів. Лікувалась вона у лікарні протягом 3 місяців, але здоров`я так і не відновила, через що продовжує лікуватись і на даний час. Обвинувачений допомогу не надавав, вибачення не просив, тому позовні вимоги вона підтримує в повному обсязі.

Цивільний відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні вимоги позовів не визнав.

Суд, вислухавши учасників процесу вважає, що вказаний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з обставин, аналогічних тим, які зазначені вище в обґрунтування прийнятого рішення по цивільному позову інших потерпілих - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Так, потерпілою ОСОБА_11 заявлено позов щодо відшкодування матеріальної шкоди на суму 53325,00 грн., але, при цьому, підтвердженою оригіналами фіскальних чеків є тільки сума, яка була нею витрачена на придбання ліків - 35570,15 грн., витрачені на ліки та лікування, а решта заявлених у позові сум матеріальних збитків (на придбання ліків, вартість окулярів та мобільного телефону, які вона втратила внаслідок ДТП) не підтверджено жодним доказом.

Таким чином, на користь ОСОБА_11 підлягає відшкодуванню сума матеріальних збитків в розмірі 35570,15 грн.

Водночас, оскільки на момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу - Департаменту патрульної поліції була застрахована ПАТ «Київський страховий дім» і у позові ОСОБА_11 ставить питання про відшкодування шкоди, яка прямо передбачена п. 22.1 ст. 22, статтями 23, 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», але, при цьому, не пред`явила позовних вимог до вказаної страхової компанії, то у суду відсутні правові підстави для стягнення з Департаменту патрульної поліції та ОСОБА_4 заявлених потерпілою та підтверджених доказами матеріальних збитків ( в розмірі 35570,15 грн.).

В той же час, суд вважає, що подією ДТП та тривалим лікуванням ОСОБА_11 завдані моральні страждання, які, враховуючи вимоги розумності та справедливості, слід визначити в сумі 150 000,00 грн.

При цьому, з відповідача - Департаменту патрульної поліції - з урахуванням вищенаведених вимог ст.ст.1172,1187 ЦК України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підлягає стягненню 142 500,00 грн. (150 000,00 грн.(сума моральних збитків визначна судом) -7500,00 грн. (150 000,00 грн. * на 5%)).

Також цивільним позивачем ОСОБА_16 подано до Департаменту патрульної служби та ОСОБА_4 цивільний позов про стягнення на підставі ст.ст.1172,1187 ЦК України з вказаних відповідачів в солідарному порядку на його користь матеріального збитку та моральної шкоди. Мотивував такі вимоги тим, що зазначеним в обвинуваченні ДТП йому було заподіяно легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я і тому йому заподіяно злочином матеріальних збитків на суму 39 300,00 грн., з яких: 10 000,00 грн. - кошти, що витрачені ним на лікування, 2500,00 грн. - вартість зіпсованих особистих речей, 6000,00 грн. - вартість зіпсованого мобільного телефону, 2500,00 грн. - вартість зіпсованого годинника, 18300,00 - санаторне лікування. Крім того, оскільки йому була завдана вказаним злочином моральна шкода, то просив її стягнути з відповідачів в солідарному порядку в сумі 300 000,00 грн. (а.с. 125-127 - т.1).

ОСОБА_16 також повідомив, що тривалий час лікувався, але обвинувачений не пропонував матеріальної допомоги. За ним та дружиною доглядали батьки. Через отриману травму (надрив суглобу) він не поїхав по укладеному контракту в Китай, пересувався на милицях. Хвилювався за дружину, яка спочатку 3 дня була без тями, а потім деякий час навіть не впізнавала його. На даний час у дружини постійні головні болі, через що вони не можуть з нею відвідувати людні місця, вона страждає від перепадів настрою і це віддзеркалюється на їх відносинах. Враховуючи такі обставини, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Цивільний відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні вимоги позовів не визнав.

Суд, вислухавши учасників процесу вважає, що вказаний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з обставин, аналогічних тим, які зазначені вище в обґрунтування прийнятого рішення по цивільному позову інших потерпілих - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Так, ОСОБА_16 заявив позов щодо відшкодування матеріальної шкоди на суму 39300,00 грн. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу - Департаменту патрульної поліції була застрахована ПАТ «Київський страховий дім» і у позові ОСОБА_16 ставить питання про відшкодування шкоди, яка прямо передбачена п. 22.1 ст. 22, статтями 23, 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Але, при цьому, позивач ОСОБА_16 не пред`явив позовних вимог до вказаної страхової компанії і не підтвердив оригіналами фіскальних чеків чи іншими доказами заявлених у позові сум матеріальних збитків.

За таких обставин, у суду відсутні правові підстави для стягнення з Департаменту патрульної поліції та ОСОБА_4 заявлених цивільним позивачем сум матеріальних збитків.

В той же час, суд вважає, що подією ДТП та тривалим лікуванням ОСОБА_16 завдані моральні страждання, які, враховуючи вимоги розумності та справедливості, слід визначити в сумі 100 000,00 грн.

При цьому, з відповідача - Департаменту патрульної поліції - з урахуванням вищенаведених вимог ст.ст.1172,1187 ЦК України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підлягає стягненню 95 000,00 грн. (100 000,00 грн.(сума моральних збитків визначна судом) -5000,00 грн. (100 000,00 грн. * на 5%)).

Відповідно до ст.ст.100,174 КПК України необхідно скасувати накладений ухвалою слідчого судді арешт та вирішити долю речових доказів (а.с. 214-220 - т.1).

Згідно із ст.ст.118, 124 КПК України з ОСОБА_4 на користь держави необхідно стягнути судові витрати, пов`язані із залученням експерта у справі, на суму 49 537,00 грн. (а.с.89,97,112,122 - т.2)

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.368,370 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання за цим законом у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту затримання для відбування покарання.

Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Сумської обласної ради задовольнити повністю, стягнувши з ОСОБА_4 на користь Сумської обласної ради витрати на лікування потерпілих в сумі 138 023,77 грн.

Цивільний позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити частково, стягнувши з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_6 142 500,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди та 3920,00 грн. витрат на правову допомогу, а також - з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_7 142 500,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 3355,00 грн. витрат на правову допомогу.

Цивільний позов ОСОБА_11 задовольнити частково, стягнувши з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_11 142 500,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_16 задовольнити частково, стягнувши з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_16 95 000,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судові витрати в сумі 49 537,00 грн.

Скасувати арешт з речових доказів, а їх долю вирішити таким чином:

-автомобіль Toyota Prius, н.з. НОМЕР_1 , номер реєстрації НОМЕР_4 , який зберігається на штраф майданчику УПП в Сумській області за адресою: м. Суми, вул. Білопільський шлях, 18/1, - після набрання вироком законної сили повернути законному володільцю - Департаменту патрульної поліції;

-автомобіль Аudi А4, н.з. НОМЕР_5 , який зберігається на штраф майданчику УПП в Сумській області за адресою: м. Суми, вул. Білопільський шлях, 18/1, -після набрання вироком законної сили повернути законному володільцю - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

-оптичні диски та флешнакопичувач з відеозаписами - після набрання вироком законної сили залишитись зберігатись в матеріалах судової справи №591/4391/19 на а.с. 210-212;

-відеореєстратор з автомобіля Toyota Prius, який зберігається в камері схову речових доказів Сумського РУП ГУНП в Сумській області, - після набрання вирком законної сили повернути законному володільцю - Департаменту патрульної поліції.

Вирок суду може бути оскаржений протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м.Суми, а для засудженого - з моменту вручення копії вироку.

Суддя ОСОБА_1