Справа №584/1122/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/117/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

13 березня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м. Суми кримінальне провадження № 584/1122/19 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Путивльського районного суду Сумської області від 17.02.2021, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 309 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 порушує питання про пом`якшення покарання, оскільки при призначенні покарання з достатньою повнотою не враховані наявні пом`якшуючих покарання обставини.

Вироком Путивльського районного суду Сумської області від 17.02.2021 ОСОБА_11 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 309 КК, і йому призначене покарання: за ч. 2 ст. 185 КК у виді двох років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК у виді чотирьох років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 309 КК у виді одного року обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, шляхом часткового складання покарань за вироком Путивльського районного суду Сумської області від 17.02.2021 та вироком Путивльського районного суду Сумської області від 24.12.2019, призначене до відбування остаточне покарання у виді чотирьох років шести місяців позбавлення волі. Стягнуто на користь держави витрати за проведення експертизи в розмірі 1570,10 грн.

Згідно вироку, у травні 2019 року ОСОБА_11 поїхав до с. Мінакове Путивльського району Сумської області, де на ділянці місцевості за фермами посіяв коноплю, після проростання якої зірвав листя та верхівки, висушивши та подрібнивши їх, а потім зберігав цю речовину за місцем мешкання без мети збуту. 09.07.2019 у ОСОБА_11 була виявлена і вилучена вказана речовина рослинного походження, що є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено канабісом, загальною масою в перерахунку на висушену речовину 13,29 г. 14.10.2019 близько 21:00 ОСОБА_11 проник через незачинене вікно до будинку АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_12 , звідки повторно, таємно викрав телевізор на суму 950 грн. 21.12.2019 близько 20:15 ОСОБА_11 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в магазині «Продукти 421» ТОВ «АТБ-маркет» по пр. І. Путивльського, 36 в м. Путивль Сумської області, повторно, таємно викрав продукти харчування на загальну суму 342,90 грн, які сховав у одязі та пройшов повз каси на вихід. Вийшовши з магазину, ОСОБА_11 зупинився біля входу. У цей час до охоронця магазину ОСОБА_13 підійшли сторонні покупці та повідомили про вчинення крадіжки ОСОБА_11 , до якого ОСОБА_13 підійшла з метою повернення викраденого майна, але останній розуміючи, що його злочинні дії викрито, продовжив їх та намагався втекти з місця події, однак послизнувся і впав, після чого був затриманий.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційну скаргу обвинуваченого і просила пом`якшити йому призначене покарання, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 309 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі обвинуваченого не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_11 про призначення йому більш м`якого покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання підлягає також врахуванню й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання повинно бути пропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12). При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Призначаючи покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_11 кримінальних правопорушень, особу винного, який раніше судимий, не одружений, не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліках у лікарів не перебуває, позицію потерпілої та представника потерпілого, які претензій до обвинуваченого не мають, обставини, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також обтяжуючі покарання обставини рецидив злочину, вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК у стані алкогольного сп`яніння, й дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у межах санкцій ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК, врахувавши вимоги ст. 68 і 70 КК, яке на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень. При цьому визначене судом покарання не потягло за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_11 про те, що суд першої інстанції з достатньою повнотою не врахував пом`якшуючи покарання обставини, задоволенню не підлягають, оскільки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а судом першої інстанції були враховані усі обставини справи у їх сукупності.

Твердження ОСОБА_11 про часткове відшкодування спричиненої шкоди не мають місця, оскільки викрадене обвинуваченим у потерпілої ОСОБА_12 та ТОВ «АТБ-маркет» майно було вилучено працівниками поліції.

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_11 покарання як за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 309 КК, так і на підставі ч. 1 ст. 70 і ч. 4 ст. 70 КК є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, а будь-яких законних підстав для ще більшого пом`якшення покарання колегією суддів не встановлено.

Разом з тим, відповідно ч. 5 ст. 74 КК, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК, а згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі.

Санкцією ч. 1 ст. 309 КК (в редакції чинній на час ухвалення вироку) встановлене покарання у виді штрафу від 1000 до 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або виправними роботами на строк до 2-х років, або арештом на строк до 6 місяців, або обмеженням волі на строк до 5 років.

Згідно класифікації, наведеній у ст. 12 КК, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 309 КК відноситься до категорії кримінальних проступків.

Станом на день апеляційного розгляду кримінального провадження колегією суддів, ураховуючи день вчинення ОСОБА_11 кримінального проступку за ч. 1 ст. 309 КК (09.07.2019), закінчився трирічний строк притягнення до кримінальної відповідальності, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 49 КК. ОСОБА_11 не ухилявся від органу досудового розслідування та суду, а також відсутні відомості про вчинення ним іншого кримінального правопорушення, внаслідок чого строк давності не зупинявся та не переривався. При цьому останній не звертався з клопотанням про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК на підставі ст. 49 КК, що унеможливлює згідно ч. 8 ст. 284 КПК його звільнення з наведених підстав.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого (ч. 1-2 ст. 404 КПК).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду в частині призначення ОСОБА_11 покарання за ч. 1 ст. 309 КК і на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 і ч. 5 ст. 74 КК звільнити його від покарання у зв`язку із закінченням строку давності. При цьому вирок суду першої інстанції в іншій частині колегія суддів вважає за необхідне залишити без змін, незважаючи на звільнення від призначеного покарання за ч. 1 ст. 309 КК, оскільки визначене за цією нормою матеріального закону покарання було поглинене судом першої інстанції за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 1 ст. 70 КК як менш суворе більш суворим (ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК), з чим погоджується і колегія суддів, внаслідок чого зазначені обставини не вплинули на остаточне покарання, призначене за ч. 4 ст. 70 КК до відбуття.

Керуючись, ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Путивльського районного суду Сумської області від 17.02.2021 відносно ОСОБА_14 в частині засудження за ч. 1 ст. 309 КК України змінити.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_14 від призначеного за ч. 1 ст. 309 КК України покарання у зв`язку із закінченням строку давності.

Вважати ОСОБА_14 засудженим до покарання, призначеного судом першої інстанції:

- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді двох років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, вважати ОСОБА_6 засудженим до покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань за вироком Путивльського районного суду Сумської області від 17.02.2021 та вироком Путивльського районного суду Сумської області від 24.12.2019, вважати ОСОБА_6 засудженим до остаточного покарання у виді чотирьох років шести місяців позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4