Дата документу 15.11.2022 Справа № 320/4587/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/4587/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1261/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 21 вересня 2022 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополь, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, не працює, має на утриманні малолітнього сина, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.13 ч.2 ст.115 КК України,

за участю захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 21 вересня 2022 року, якою задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 19 листопада 2022 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів буде недостатнім для забезпечення запобігання цим ризикам.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокуратура щодо продовження строку тримання під вартою без наявності матеріалів кримінальної справи та обрати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_6 зазначає, що матеріали кримінальної справи знаходяться на тимчасово окупованій території України.

Разом з тим, у порушення презумпції невинуватості, розумності строків, а також порушуючи принцип законності він знаходиться під вартою без наявності матеріалів кримінальної справи.

Крім того, суд, не досліджуючи матеріали справи кримінального провадження, задовольнив клопотання прокурора, який не має відношення до цієї справи.

Апелянт вказує про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Окрім цього, обвинувачений ОСОБА_6 вважає, що для прийняття справедливого, законного та мотивованого судового рішення у суду мають бути повні матеріали кримінальної справи, які, як вже було зазначено раніше, відсутні, що позбавляє суд можливості розглядати справу.

В доповнення до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що за період тримання під вартою, починаючи з 16 лютого 2018 року і до сьогодні (тобто за 4 роки і 7 місяців) жодними органами досудового розслідування, прокуратурою та судом не встановлено жодних достовірних доказів обґрунтованості підозри.

Так само, згідно з письмовими матеріалами даного кримінального провадження, немає жодного доказу про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків.

Згідно з ухвалою суду, 20 вересня 2022 року до Комунарського районного суду міста Запоріжжя надійшло клопотання прокурора Мелітопольської окружної прокуратури ОСОБА_8 про продовження строку тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000577 від 16 лютого 2018 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.13 ч.2 ст.115 КК України, яке обґрунтоване таким.

14 червня 2018 року до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області Мелітопольською окружною прокуратурою по кримінальному провадженню №0000577 від 16 лютого 2018 року направлено обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.13 ч.2 ст.115 КК України.

Відповідно до ч.7 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", розпорядження голови Верховного Суду від 14 вересня 2022 року №4/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області на Комунарський районний суд міста Запоріжжя.

Ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2022 року ОСОБА_6 продовжено термін дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 25 вересня 2022 року включно.

В судовому засіданні прокурор підтримала клопотання про продовження у відношенні до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, мотивуючи тим, що на даний час продовжують існувати передбачені ст.177 КПК України, ризики щодо невиконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

В судовому засіданні обвинувачений та його захисник проти даного клопотання заперечували, вважають його необґрунтованим через недоведеність прокурором ризиків передбачених ст.177 КПК України.

Прокурор у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлений належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за його участі не заявляв.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника - адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством, а доводи сторони захисту про протилежне є непереконливими та суперечать змісту самого клопотання.

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі. Крім того, ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, в т.ч. за умисне вбивство (п.9 ч.2 ст.115 КК України), знову обвинувачується в умисному вбивстві, легального доходу та міцних соціальних зв`язків не має, зареєстрований та проживав у м.Мелітополі Запорізької області, що на цей час є тимчасово окупованою територією, всі докази у провадженні ще не досліджені.

Отже, існує ризик того, що обвинувачений, з метою уникнення покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим у вищевказаному кримінальному правопорушенні, може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у провадженні, а також вчинити інше правопорушення.

Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Отже, задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

Виходячи з правової позиції Європейського Суду з прав людини викладеної у п. 65 рішення «Корнійчук проти України» (аналогічні позиції висловлені у рішеннях «Штепа проти України», «Строган проти України»), національні суди зобов`язані при вирішенні питання про застосування (продовження) запобіжного заходу розглянути можливість застосування до підозрюваного, обвинуваченого будь-якого альтернативного, менш обтяжливого запобіжного заходу.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходу будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Свої висновки про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд належним чином вмотивував.

Доводи апелянта про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, не є переконливими, оскільки ці доводи були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він знаходиться під вартою без наявності матеріалів кримінальної справи, на думку колегії суддів, правильність висновків суду не спростовують та не зменшують встановлених ризиків, які є високими.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо недоведеності обвинувачення має перевіряти суд першої інстанції при розгляді справи по суті.

Перевірка вказаного питання на цій стадії провадження до компетенції апеляційного суду не відноситься.

Виходячи з системного аналізу кримінального процесуального законодавства, на думку колегії суддів, визначальним при продовженні строку тримання особи під вартою під час судового провадження є доведеність того, що ризики, про які ідеться в клопотанні, не зменшились, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, та існують об`єктивні обставини, які перешкоджають розгляду провадження по суті до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Колегія суддів вважає, що прокурором доведено, що вказані обставини у цьому провадженні існують, тому суд дійшов правильного висновку про необхідність задоволення поданого клопотання.

Твердження обвинуваченого про те, що повноваження прокурора, який подав клопотання, не підтверджені, є безпідставними та спростовуються відповідною постановою про зміну групи прокурорів у кримінальному провадженні, яка долучена до клопотання.

Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.

Кримінальне провадження не розглянуто по суті з об`єктивних причин.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вказаної ухали суду, при апеляційному її перегляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 21 вересня 2022 року, якою задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 19 листопада 2022 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_9