Постанова

іменем України

04 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 569/16625/16-к

провадження № 51-2661 км 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

захисника (в режимі відеоконференції ) ОСОБА_7 ,

перекладача ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0005145 від 24 липня 2016 року за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина російської федерації, уродженця та мешканця хутора Озірці с. Поліське Березнівського району Рівненської області,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України,

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 13 червня 2022 року.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 21 березня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 27 липня 2016 року по 21 березня 2022 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення з два дні позбавлення волі.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_6 задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_9 500 000 грн, ОСОБА_10 600 000 грн та ОСОБА_11 500 000 грн.

Згідно вироку ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 23 липня 2016 року приблизно о 21:30, маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном та на умисне вбивство з корисливих мотивів, взявши із собою кухонну сокиру-молоток, шляхом вільного доступу, незаконно проник до робочого місця потерпілого ОСОБА_12 , а саме кв. АДРЕСА_1 , де умисно вчинив на нього напад, заподіявши не менше 13 ударів обухом сокири в ділянку голови та тіла, а також не менше 4 ударів браншою ножиць в ділянку шиї, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості (легкі та тяжкі тілесні ушкодження). Після чого, продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на відкрите заволодіння чужим майном, ОСОБА_6 , шляхом вільного доступу до шафи, яка знаходилась у ванній кімнаті, відкрито викрав з неї 49 365 грн.

Таким чином ОСОБА_6 з метою відкритого викрадення чужого майна та протиправного заподіяння смерті іншій людині з корисливих мотивів, незаконно проник до робочого кабінету ОСОБА_12 , де, завдавши потерпілому тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості, незаконно заволодів його грошовими коштами та пішов з місця вчинення злочину, а потерпілий ОСОБА_12 від отриманих тілесних ушкоджень помер.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 13 червня 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 27 липня 2016 року по 13 червня 2022 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення з два дні позбавлення волі.

Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок місцевого суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому зазначає, що неправильна кваліфікація дій обвинуваченого позбавила останнього можливості повністю визнати себе винним, оскільки ОСОБА_6 визнавав лише факт заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_12 , однак заперечував наявність корисливого умислу, внаслідок чого суд дійшов помилкового висновку про часткове визнання вини.

Одночасно захисник вказує, що місцевим судом фактично не було вирішено клопотання сторони захисту щодо зміни правової кваліфікації дій обвинуваченого та визнання доказів недопустимими, у зв`язку з тим, що в матеріалах справи відсутня постанова керівника органу досудового розслідування про доручення здійснення такого розслідування після внесення відомостей до ЄРДР.

Також захисник наголошує, що апеляційний суд, залишаючи вирок місцевого суду без зміни, належним чином доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони захисту не перевірив, а постановлене рішення не обґрунтував, чим порушив вимоги КПК України.

Крім того, захисник зазначає, що судом апеляційної інстанції було залишено поза увагою неправильність кваліфікації дій ОСОБА_6 судом першої інстанції. При цьому, посилаючись на показання надані засудженим під час проведення слідчого експерименту за його участю, стверджує, що умисел на викрадення коштів у останнього виник після вбивства потерпілого, а відтак, згідно п. 10 Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», корисливий мотив як кваліфікуюча ознака в матеріалах провадження відсутня, а тому дії ОСОБА_6 підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 115 КК України з призначенням відповідного покарання, передбаченого санкцією цієї статті.

Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 , не погоджуючись з доводами сторони захисту, просив касаційну скаргу захисника залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно дост. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, зроблено з додержанням ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

Зокрема, до таких висновків місцевий суд дійшов на підставі показань обвинуваченого ОСОБА_6 , який свою вину визнав частково та надавав суду пояснення щодо обставин вбивства ОСОБА_12 , а також заперечував щодо наявності у нього умислу на заволодіння грошовими коштами потерпілого. При цьому суд врахував показання обвинуваченого в частині встановлення часу, місця та обставин нанесення ударів потерпілому, які сторона захисту не заперечувала, а показання про те, що він не брав кошти загиблого і не мав умислу на їх заволодіння, суд оцінив критично, обґрунтовуючи свою позицію тим, що така позиція обвинуваченого направлена виключно на уникнення притягнення до кримінальної відповідальності та спростовуються показами потерпілих, свідків та іншими дослідженими в судовому засіданні доказами.

Крім того, місцевим судом було враховано показання потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_9 щодо лікарської діяльності загиблого, а також показання свідка ОСОБА_10 , яка повідомила суду обставини, за яких ОСОБА_6 проходив лікування у її батька ОСОБА_12 .

Також судом першої інстанції в основу обвинувального вироку було покладено показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , які зазначали, що лікувалися у лікаря ОСОБА_12 , в день вбивства були у нього на прийомі, проходили лікування та після проведених процедур розраховувались грошима, кожен платив вказану лікарем суму, про що робили відповідний запис у журналі, при цьому розрахунок проводився у ванній кімнаті.

За результатом допиту вказаних осіб, місцевий суд зазначив, що їх показання повною мірою доводять позицію сторони обвинувачення про наявність в кабінеті ОСОБА_12 , де проводився прийом хворих ( АДРЕСА_2 ) суми коштів в розмірі 49 365 гривень, які зникли після проникнення в кабінет ОСОБА_6 та вбивства ОСОБА_12 .

Крім того, суд послався на показання свідка ОСОБА_35 , який пояснював, що 23 липня 2016 року він домовився про зустріч з лікарем ОСОБА_12 , та коли заходив на прийом, то бачив обвинуваченого, який сидів на лавці. Після прийому лікаря запропонував йому підвезти його додому, однак у останнього були справи і він попросив зачекати на вулиці. Коли свідок виходив на вулицю, то побачив, що обвинувачений зайшов у під`їзд. Через 15 хвилин він зателефонував до лікаря, але той трубки не взяв і він вирішив зайти до нього. Коли відкрив двері, то почув якийсь грохот і слова обвинуваченого, «зачекайте лікар зайнятий». Він вийшов на двір, через 3-5 хвилин вийшов обвинувачений з якоюсь сумкою в руках. Потім свідок зайшов у квартиру і побачив кров на підлозі та лікаря ОСОБА_12 , який лежав в неприродній позі.

Одночасно суд першої інстанції врахував показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_32 , які в ході допиту, з-поміж іншого, вказували, що в день вчинення злочину бачили ОСОБА_6 , на подвір`ї біля будинку ОСОБА_12 , де вони проходили лікування.

Також місцевим судом було прийнято до уваги показання свідка ОСОБА_37 , який зазначав, що ОСОБА_6 лікувався у лікаря ОСОБА_12 , а в день вбивства обвинувачений дав йому 300 доларів США та просив нікому не розказувати, що він його бачив.

Заслухавши вказаних осіб, місцевий суд дійшов висновку, що їх показання є достовірними, послідовними та такими, що узгоджуються з іншими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.

Разом з тим місцевим судом досліджено як докази винуватості ОСОБА_6 фактичні дані, що містяться: у протоколі огляду місця події від 23 липня 2016 року; у протоколі огляду речей від 25 липня 2016 року; у протоколі огляду трупа від 25 липня 2016 року; у протоколі огляду від 25 липня 2016 року (огляд речей (одягу) ОСОБА_6 ); у протоколі проведення слідчого експерименту від 27 липня 2016 року за участю ОСОБА_6 ; у протоколі огляду від 02 листопада 2016 року (огляд зошиту із записами ОСОБА_12 щодо внесення свідками грошових коштів за лікування).

Судом також було прийнято до уваги надані стороною обвинувачення протоколи пред`явлення особи для впізнання по фотокарткам від 24 липня 2016 року за участю ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_25 , ОСОБА_38 , ОСОБА_35 , ОСОБА_39 , згідно яких вказані особи впізнали ОСОБА_6 як особу, яка 23 липня 2016 року (день вбивства ОСОБА_12 ) була у дворі по АДРЕСА_3 .

Крім того, місцевим судом було враховано висновок судово-медичної експертизи від 29 листопада 2016 року № 404, висновок судово-медичної експертизи від 15 серпня 2016 року № 787, висновок медико-криміналістичної експертизи від 11 листопада 2016 року № 191-мк, висновок медико-криміналістичної експертизи від 10 листопада 2016 року № 174-мк, висновок медико-криміналістичної експертизи від 10 листопада 2016 року № 154-мк, висновок судово-медичної експертизи від 29 листопада 2016 року № 489/404, висновок судової імунологічної експертизи від 02 серпня 2016 року № 197/16, висновок судової імунологічної експертизи від 03 серпня 2016 року № 2.2-200/16, висновок судової молекулярно-генетичної експертизи від 04 жовтня 2016 року № 10/351, висновок судової одорологічної експертизи від 06 вересня 2016 року № 8/19-16, висновок судової молекулярно-генетичної експертизи від 09 вересня 2016 року № 10/347, висновок судової молекулярно-генетичної експертизи від 05 вересня 2016 року № 10/345, висновок судової молекулярно-генетичної експертизи від 01 вересня 2016 року № 10/344, висновок судової молекулярно-генетичної експертизи від 05 вересня 2016 року № 10/350, висновок судової молекулярно-генетичної експертизи від 29 серпня 2016 року № 10/352, висновок медико-криміналістичної експертизи від 29 вересня 2016 року № 155-мк, висновок судової трасологічної експертизи від 07 листопада 2016 року № 1115/16, висновок судової дактилоскопічної експертизи від 29 липня 2016 року № 1.3.-607/16, висновок судової дактилоскопічної експертизи від 19 жовтня 2016 року № 1.3.-622/16, та інші докази, досліджені судом, які наведені у вироку.

Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Що стосується доводів сторони захисту про неправильну кваліфікацію дій засудженого, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, у своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 стверджує, що корисливий умисел у ОСОБА_6 виник вже після вбивства потерпілого, а тому його дії необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 115 КК України.

Однак, на переконання Суду, така позиція сторони захисту є необґрунтованою та повною мірою спростовується висновками судів попередніх інстанцій.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, встановив, що першочергово умисел обвинуваченого ОСОБА_6 був направлений саме на вчинення розбою, а в подальшому, під час скоєння цього злочину, ОСОБА_6 , керуючись корисливим мотивом, вчинив умисне вбивство потерпілого ОСОБА_12 .

Зокрема, таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі пояснень свідків, які зазначали, що 23 липня 2016 року проходили лікування у потерпілого ОСОБА_12 та після процедур у ванній кімнаті сплачували вказану лікарем суму грошових коштів, в межах 2000-3000 грн, про що в подальшому розписувались у відповідному журналі. При цьому, показання свідків судом першої інстанції визнані такими, що підтверджують зазначені в обвинувальному акті обставини, а саме факт наявності у ОСОБА_12 станом на 23 липня 2016 року грошових коштів у сумі 49 365 грн, які після вбивства потерпілого зникли з його кабінету.

Крім того, місцевий суд послався на показання свідка ОСОБА_35 щодо обставин, за яких він 23 липня 2016 року бачив обвинуваченого та показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_32 , а також на наявні в матеріалах справи протоколи пред`явлення ОСОБА_6 для впізнання за фотознімками як на докази того, що обвинувачений дійсно в день вчинення злочину знаходився на подвір`ї біля будинку де здійснював свою діяльність ОСОБА_12 .

Також в основу своїх висновків місцевий суд поклав і показання свідка ОСОБА_37 про наявність у обвинуваченого після інкримінованих йому подій великої суми грошей, значну частину яких обвинувачений передав свідку.

Урахувавши вищенаведені обставини, з посиланням на докази, місцевий суд, встановив, що ОСОБА_6 23 липня 2016 року приблизно з 09:30 і до самого вечора перебував біля будинку, де знаходився кабінет потерпілого, та спостерігав за кількістю прийнятих ним пацієнтів. Зважаючи на те, що обвинувачений раніше сам проходив у нього лікування від алкогольної залежності та орієнтувався у вартості однієї процедури, то йому була відома приблизна сума коштів, яка мала знаходитись у кабінеті потерпілого під кінець дня. Також відповідно до вироку про наявність корисливого мотиву у ОСОБА_6 свідчило і місце вчинення злочину ванна кімната, де потерпілий зберігав гроші, отримані за проведені процедури, про що обвинувачений знав заздалегідь. Окрім того, враховуючи обране та підготовлене обвинуваченим знаряддя вчинення злочину, місцевий суд дійшов висновку, що обвинувачений бажав за допомогою цього знаряддя подолати опір потерпілого задля незаконного заволодіння його коштами.

Таким чином, у вироку в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. Зі змісту вироку вбачається, що суд у його мотивувальній частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, і з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочинів, їх наслідки.

Апеляційний суд, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника, в якій він посилався на відсутність у обвинуваченого корисливого умислу, перевіривши матеріали кримінального провадження і не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу і дати правильну юридичну оцінку вчиненому, спростував доводи сторони захисту про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого на ч. 1 ст. 115 КК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог процесуального закону в цілому дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам в частині наявності в діях обвинуваченого складу інкримінованих йому злочинів, ретельно їх перевірив, надав їм вичерпну відповідь та повною мірою обґрунтував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу залишено без задоволення.

На переконання Суду, з урахуванням обсягу доказів, оцінених та перевірених судами першої та апеляційної інстанцій, дії засудженого ОСОБА_6 за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України кваліфіковано правильно.

Також колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК України. Таке покарання з огляду на вимоги ст. 50 КК України, з урахуванням тяжкості вчинених злочинів та даних про особу засудженого, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність та принципами співмірності й індивідуалізації, відповідає основній його меті як заходу примусу.

Що стосується посилань захисника на те, що місцевим судом не було вирішено його клопотання, то Верховний Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 01 жовтня 2021 року захисником було заявлено клопотання про зміну правової кваліфікації дій обвинуваченого та визнання доказів недопустимими, у зв`язку з тим, що в матеріалах відсутня постанова про доручення проведення досудового розслідування.

Згідно журналу судового засідання від 01 жовтня 2021 року вказане клопотання було передано на розгляд колегії суддів Рівненського міського суду Рівненської області.

Перевіряючи доводи касаційної скарги у цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що захисник ОСОБА_7 , посилаючись на порушення, яке, на його думку, було допущено місцевим судом, належним чином свої доводи не обґрунтував та з огляду на те, що питання правильності кваліфікації були предметом розгляду судів попередніх інстанцій, та дії ОСОБА_6 за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України кваліфіковано правильно, про що у судових рішеннях було наведено відповідні мотиви, а повноваження слідчих, які здійснювали досудове розслідування даного кримінального провадження, підтверджуються наявними у матеріалах справи дорученням про проведення досудового розслідування та постановою про призначення групи слідчих від 24 липня 2016 року (том 1, арк. пров. 2, 4), не зазначив, яким саме чином вказане порушення, вплинуло на суть прийнятого судами рішень.

Будь-яких інших обґрунтованих підстав, що свідчать про допущення судами попередніх інстанцій істотних порушень норм матеріального та процесуального права, захисник ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі не наводить.

За таких обставин, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене засудженому судом покарання відповідає ступеню тяжкості вчинених ним злочинів та його особі, то касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського апеляційного суду від 13 червня 2022 року стосовно ОСОБА_6 - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3