Номер провадження: 11/813/3/22
Справа № 1/445/11-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляції прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2021 року по кримінальній справі №6, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.209 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_7 закрито.

01 листопада 2021 року ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту на майно, який був накладений під час досудового розслідування у кримінальній справі.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2021 року було задоволено клопотання ОСОБА_7 та скасований арешт на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_7 накладений під час досудового розслідування у кримінальній справі №6 постановами старшого слідчого в особливо важливих справах головного слідчого управління МВС України ОСОБА_11 від 26 червня 2009 року, 10 серпня 2010 року та 26 вересня 2010 року.

Вимоги, наведені в апеляціях та узагальнення доводів осіб, які їх подали

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_10 подали аналогічні за змістом апеляції, в яких просили скасувати ухвалу та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи апеляцій обґрунтували тим, що закриття справи з підстав, зазначених у статтях 7 та 7-1 КПК України (в редакції 1960 року) не звільняє особу від обов`язку відшкодувати в установленому законом порядку матеріальні збитки, завдані нею державним, громадським організаціям або громадянам.

Відповідно до довідки до обвинувального висновку (т.109, а.с.240) у вказаній кримінальній справі подані, в тому числі до обвинуваченого ОСОБА_7 , цивільні позови на загальну суму 1 627 233 грн. 44 коп., зокрема такими потерпілими, як: ОСОБА_12 на суму 329 377 грн. (т.3, а.с. 171), ОСОБА_13 на суму 32420 грн. (т.9, а.с. 199, т.10 а.с. 276), ОСОБА_14 на суму 135 787 грн.(т.11 а.с.263, т.12 а.с.294), ОСОБА_15 на суму 80 000 грн. (т.12, а.с.77), ОСОБА_16 на суму 106 939,44 грн.(т.14, а.с.170), ОСОБА_17 на суму 125 443 грн. (т.36, а.с.119), ОСОБА_18 на суму 90 154 грн. (т.40, а.с. 121), ОСОБА_10 на суму 120 365 грн. (т.42, а.с. 86), Карьєва на суму 102 654 грн. (т.44, а.с. 95), ОСОБА_19 на суму 127 354 грн. (т.31, а.с. 83), ОСОБА_20 на суму 204 124 грн.(т.28, а.с. 93), ОСОБА_21 на суму 132 165 грн.(т.28, а.с. 101), ОСОБА_22 на суму 10 065 грн. (т.31, а.с. 103), ОСОБА_23 на суму 30 376 грн. (т.36, а.с. 39.).

На теперішній час жоден з вищевказаних цивільних позовів судом не розглянуті. Крім того, ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів не визнав, і відповідно не має наміру в добровільному порядку відшкодовувати матеріальну шкоду потерпілим, що завдана внаслідок вчинення ним вищевказаних злочинів.

У зв`язку з цим скасування арешту на майно ОСОБА_7 унеможливить забезпечення заявлених до підсудного цивільних позовів, порушить права потерпілих у даній кримінальній справі та сприятиме ухиленню ОСОБА_7 від обов`язку відшкодувати потерпілим завдані матеріальні збитки.

Крім того прокурор та потерпілі послались на положення ч.6 ст.126 КПК України (в редакції 1960 року) та наголосили про те, що саме до компетенції слідчого належить скасування накладеного арешту.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 , а також потерпіла ОСОБА_8 підтримали доводи апеляцій та просили їх задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляцій прокурора та потерпілих та просив залишити оскаржену ухвалу без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позиції учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи наведені в поданих апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Згідно з ч.1 ст.365 КПК України (в редакції 1960 року), суд апеляційної інстанції переглядає ухвалу суду в межах апеляційної скарги.

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 11 лютого 2020 року ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.209 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_7 закрито.

Разом з цим судом першої інстанції не було вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, які було вжито на стадії досудового розслідування, а саме щодо арешту майна, яке належить ОСОБА_7 і який був накладений слідчим з метою забезпечення цивільних позовів потерпілих.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України).

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до статті 126 КПК України (в редакції 1960 року), чинного на час накладення слідчим арешту на майно обвинуваченого ОСОБА_7 , зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Після закінчення кримінальної справи відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після закінчення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Під час розгляду справи колегія суддів апеляційного суду керується тим, що арешт на майно обвинуваченого ОСОБА_7 був накладений під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна обвинуваченого ОСОБА_7 , поширюються норми КПК України 1960 року.

Після завершення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, та у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17.

Крім того Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 червня 2020 року по справі № 727/2878/19; провадження № 14-516цс19 зробила правовий висновок про те, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до частин 5 та 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

З огляду на вищевикладену правову позицію Верховного Суду апеляційний суд дійшов висновку про незаконність та необґрунтованість оскарженої ухвали суду першої інстанції про скасування арешту на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_7 , оскільки, в даному випадку, таке питання має бути розглянуте в порядку цивільного судочинства.

При цьому вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

За таких обставин ухвала Малиновського районного суду м.Одеси від 08 листопада 2021 року підлягає скасуванню, а провадження за клопотанням обвинуваченого ОСОБА_7 про скасування арешту на майно підлягає закриттю з наведених у мотивувальній частині даної ухвали підстав.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 365, 366, 367, 377 КПК України (в редакції 1960 року), пунктом 9 розділу «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Одеського апеляційного суду, -

УХВАЛИЛА:

Апеляції прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_10 частково задовольнити.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2021 року, якою у кримінальній справі №6 скасований арешт на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_7 накладений постановами старшого слідчого в особливо важливих справах головного слідчого управління МВС України ОСОБА_11 від 26 червня 2009 року, 10 серпня 2010 року та 26 вересня 2010 року скасувати.

Закрити провадження за клопотанням ОСОБА_7 про скасування арешту на майно накладеного постановами старшого слідчого в особливо важливих справах головного слідчого управління МВС України ОСОБА_11 від 26 червня 2009 року, 10 серпня 2010 року та 26 вересня 2010 року.

Роз`яснити ОСОБА_7 його право на звернення з клопотанням про скасування арешту на майно в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_24 ОСОБА_25 ОСОБА_26