Постанова

Іменем України

10 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 639/552/19

провадження № 51-1113 км 22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_6.,

суддів ОСОБА_7., ОСОБА_8.

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_9.,

прокурора ОСОБА_10.,

засудженого ОСОБА_1 (у режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 квітня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року у кримінальному провадженні № 0002015 за обвинуваченням

ОСОБА_1 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше в силу ст. 89 КК України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 квітня 2020 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією всього майна, що є у його власності.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь потерпілої ОСОБА_2 8213,23 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 35 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_3 , судові рішення щодо якого не оскаржено.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року апеляційні скарги залишені без задоволення, а вирок районного суду - без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для здоров`я потерпілої, за попередньою змовою із ОСОБА_3 за таких обставин.

Так, 29 жовтня 2018 року приблизно о 04:00 год. ОСОБА_1 , знаходячись разом із ОСОБА_3 поблизу терміналу автостанції метро «Холодна Гора» у м. Харкові, побачили раніше незнайому ОСОБА_2 , яка тримала у руці мобільний телефон, а також жіночу і спортивну сумки.

У цей час ОСОБА_1 вступив у злочинну змову з ОСОБА_3 на вчинення розбійного нападу на потерпілу, поєднаного із застосуванням насильства, з метою заволодіння її майном. Реалізуючи свій умисел, засуджені підійшли ззаду до ОСОБА_2 , після чого ОСОБА_3 , з метою придушення її волі до можливого супротиву, діючи узгоджено із ОСОБА_1 , наніс удар ребром долоні по потилиці потерпілої, від чого вона впала на землю, вдарившись обличчям об асфальт.

Надалі ОСОБА_1 , упевнившись, що ОСОБА_2 неспроможна чинити опір, схопив потерпілу, що лежала на землі, однією рукою, а іншою закрив їй рот, щоб вона не кричала. Після цього засуджені умисно, відкрито заволоділи належними потерпілій грошима, телефоном та іншим майном на загальну суму 2332,91 грн. та зникли з місця вчинення злочину.

В результаті злочинних дій потерпілій ОСОБА_2 було заподіяно закриту черепно-мозкову травму у формі струсу головного мозку, множинні садна та синці обличчя, травматична екстракція 2-х зубів, а також перелом носу, садна та гематоми, що відповідно до висновку експерта є легкими тілесними ушкодженнями, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає про неповноту розгляду, оскільки у справі не було проведено ряд експертиз, стверджує, що вирок ґрунтується на неналежних доказах, які не підтверджують його винуватості.

Крім того, допит у суді потерпілої та свідків проведено з порушенням вимог процесуального закону; протоколи огляду дисків із відеозаписами з камер спостереження є недопустимим доказом, оскільки отримані без ухвали слідчого судді; недопустимим доказом є протокол проведення слідчого експерименту, оскільки показання під час цієї слідчої дії він давав під тиском з боку правоохоронних органів.

Також засуджений вказує, що йому усупереч ст. 290 КПК України не були відкриті усі матеріали справи, а саме, відеозаписи слідчих дій.

Засуджений стверджує про неправильну кваліфікацію судом його дій, оскільки він жодних ударів потерпілій не завдавав, його дії не були небезпечними для її життя чи здоров`я.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений у судовому засіданні підтримав скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор у суді касаційної інстанції заперечувала проти задоволення скарги та просила залишити судові рішення без зміни.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Доводи засудженого щодо неповноти судового розгляду, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії подій стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог статті 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Мотиви суду

У касаційній скарзі засуджений стверджує, що докази у справі є неналежними, оскільки кожен із них, сам по собі окремо не підтверджує факт вчинення ним за попередньою змовою групою осіб нападу на потерпілу з метою заволодіння її майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я.

Неналежними доказами засуджений вважає відеозапис із камер відеоспостереження та протокол огляду предметів від 11 листопада 2018 року, які, за його твердженням, не містять фіксації обставин вчинення ним кримінального правопорушення.

З таким твердженням суд касаційної інстанції не погоджується.

Відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Суд оцінює докази згідно ст. 94 цього Кодексу за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідження всіх обставин кримінального провадження. При цьому оцінці підлягає не тільки кожен доказ окремо, а й сукупність усіх зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Тобто, наведена норма процесуального закону вимагає від суду зробити ґрунтовну, всебічну оцінку сукупності усіх зібраних у справі доказів, співставити їх між собою та зробити остаточний висновок на підставі повного обсягу усіх досліджених доказів. Жоден окремо взятий доказ не має наперед встановленої сили. Отже, суд робить свій висновок не на окремо взятому доказі, а на сукупності доказів (як прямих, так і непрямих), які доповнюють та уточнюють один одного.

Судові рішення свідчать, що суди дали відповідно до ст. 94 КПК України належну оцінку як показанням ОСОБА_1 , який вину визнав частково, так і показанням ОСОБА_3 , який у судовому засіданні підтвердив обставини скоєння ним спільно із ОСОБА_1 злочину. Також суд взяв до уваги показання потерпілої, яка розповіла про обставини нападу на неї, та під час слідчої дії - упізнання особи, впізнала ОСОБА_1 , який спільно з іншим чоловіком ( ОСОБА_3 ) здійснила на неї напад. Показаннями свідка ОСОБА_4 встановлено, що вона хоча й не була безпосереднім очевидцем події, проте бачила потерпілу ОСОБА_2 одразу після нападу та підтвердила, що обличчя останньої було в крові, потерпіла повідомила їй, що на неї напали, відібрали телефон та речі, і просила викликати поліцію та швидку медичну допомогу.

Також суд послався на відтворення запису з камер відеоспостереження, де зафіксовано осіб чоловічої статі, які в зазначений у вироку період часу з`являлися в полі зору камер; на протокол огляду відеозапису, під час якого потерпіла підтвердила, що на цих записах вона впізнає чоловіків, які напали на неї. Крім того, суд взяв до уваги висновки судово-медичної експертизи, яка підтвердила, що у потерпілої ОСОБА_2 були виявлені: закрита черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку з наявністю саден, гематом у ділянці лобу та закрита щелепно-лицьова травма у вигляді поперечного перелому спинки носу з наявністю саден та гематом, рубці на тильній поверхні лівої кисті у ділянці проекції 3, 4 та 5 п`ястково-фалангових суглобів, які є наслідком загоєння тілесних ушкоджень, що є легкими тілесними ушкодженнями, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Відтвореним відеозаписом із приміщення ломбарду «Свіжа Копійка» встановлено, що 09 листопада 2018 року чоловік, одягнений у куртку темного кольору, здав у заклад мобільний телефон «Samsung J105H Galaxy J1 Mini», що належав потерпілій. Згідно довідки ПТ «Ломбард «Свіжа Копійка», вказаний мобільний телефон здав саме ОСОБА_1 .

Отже, висновки про винуватість особи судом зроблені на сукупності та взаємозв`язку усіх доказів, яким суд дав відповідну оцінку.

Наведені в касаційній скарзі засудженого доводи про недопустимість низки доказів у кримінальному провадженні були предметом аналізу та перевірки судів першої і апеляційної інстанцій.

Згідно з приписами статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо його отримано в порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.

У касаційній скарзі засуджений вказує на порушення вимог ч.ч. 5, 6 ст. 95 КПК України під час допиту в судовому засіданні потерпілої та свідків, оскільки, на його думку, вони висловлювали свої власні думки, а не факти, що тягне за собою недопустимість цих доказів. Дані доводи є надуманими.

Аудіозапис судового засідання свідчить, що потерпіла ОСОБА_2 та свідки були допитані в судовому засіданні з дотриманням усіх вимог процесуального закону, повідомляли відомі їм обставини події та висловлювалися щодо фактів, які вони сприймали особисто. Сторони кримінального провадження мали можливість ставити запитання свідкам з метою з`ясування достовірності їх показань. Жодного тиску чи навідних запитань, як про це зазначає засуджений, до свідків не застосовувалося. Тому зазначені показання суд вірно визнав допустимими доказами.

Так само обґрунтовано визнано допустимими доказами протоколи проведення слідчих експериментів із підозрюваними ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки та уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального провадження, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент.

Під час проведення слідчих експериментів від 05 грудня 2018 року за участю підозрюваних ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із застосуванням технічних засобів фіксації (відеокамери), протоколи яких були досліджені, а відеозаписи переглянуті учасниками провадження в суді першої інстанції, підозрювані у присутності понятих, без примусу і за власною згодою розповіли та показали про обставини вчинення ними нападу на потерпілу та заволодіння її майном. Про відсутність будь-якого тиску на підозрюваних підтвердив свідок ОСОБА_5 , який був залучений у якості понятого під час проведення слідчих експериментів. Свідок пояснив, що підозрювані надавали показання добровільно, жодного примусу з боку працівників поліції не було, після проведення слідчої дії був складений протокол, який всі учасники підписали без зауважень та заперечень.

Суд звертає увагу на той факт, що надані ОСОБА_1 під час слідчого експерименту пояснення в цілому не суперечать його версії подій, наданої під час судового розгляду, окрім мотивів, з яких він забрав мобільний телефон потерпілої. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли переконливого висновку про відсутність тиску з боку правоохоронних органів під час проведення слідчого експерименту із підозрюваним ОСОБА_1 .

Крім того, ОСОБА_1 в касаційній скарзі не посилається на будь-які докази, які б підтверджували, що заява про погане поводження є небезпідставною. Відповідно до практики Суду для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування за заявою про застосування методів, які порушують статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, така заява має бути «небезпідставною». Тобто особа, яка заявляє про погане поводження з нею, має навести конкретні обставини такого поводження і надати певне підтвердження цим обставинам або, якщо це неможливо з об`єктивних причин, повідомити інформацію, яка дає можливість перевірити, чи має заява певні підстави (постанова від 29 жовтня 2019 року у справі № 515/2020/16-к) .

У цьому провадженні ні засуджений, ні його захисник з заявами про тиск з боку правоохоронних органів до прокуратури не звертались. Зазначені засудженим у касаційній скарзі відомості не містять інформації про використання насильства з метою примусити його діяти всупереч його волі. Тому Суд відхиляє цей довід, як необґрунтований.

Не є слушними й доводи засудженого щодо недопустимості таких доказів, як протоколи огляду дисків із відеозаписами з камер спостереження.

Відповідно до ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим. Відповідно до положень частин 1-3 ст. 22 цього Кодексукримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій, у тому числі, шляхом витребування та одержання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, відомостей, висновків експертів тощо.

Отже, виходячи із законодавчих норм, сторона обвинувачення наділена правом витребування у певних осіб документів на підтвердження фактів, які стосуються даного кримінального провадження. Якщо ж особа, яка має в своєму розпорядженні зазначені документи, не згодна надати їх, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу II КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що диск із відеозаписом з камер відеоспостереження ломбарду «Свіжа Копійка» був добровільно наданий генеральним директором цього закладу на запит слідчого, що підтверджується відповідними документами у матеріалах кримінального провадження, а отже у слідчого не було необхідності звертитися з клопотанням до слідчого судді для отримання цих відеозаписів у порядку, передбаченому ст. 160 КПК України. Відтак немає підстав стверджувати, що ці докази були отримані слідчим з порушенням положень закону.

При перегляді цих відеозаписів у судовому засіданні ніхто не заперечував достовірність цих відеозаписів і їх відповідність тим обставинам, які відбувалися у приміщенні ломбарду.

Так само не вбачається порушень закону під час отримання слідчим записів із камер відеоспостереження на місці події біля метро. Як убачається з протоколу огляду місця події від 29 жовтня 2018 року, під час цієї слідчої дії була зафіксована наявність камер відеоспостереження на території, що прилягає до метро Холодна Гора (термінал). У подальшому слідчим були отримані диски з цих відеокамер, які були оглянуті, визнані речовими доказами та приєднані до матеріалів провадження.

Слід зазначити, що у касаційній скарзі не ставиться під сумнів сам факт наявності таких дисків та відповідність їх змісту фактичним обставинам, що може істотно вплинути на кримінальне провадження. А лише зазначається про відсутність у матеріалах провадження документів на підтвердження того, яким чином дані диски були долучені до справи.

Частиною 4 ст. 291 КПК України визначено вичерпний перелік документів, які додаються до обвинувального акта. Це, зокрема :1) реєстр матеріалів досудового розслідування; 2) цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; 3) розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297 - 1 цього Кодексу).

Надання суду інших документів до початку судового розгляду забороняється.

Документи, інші матеріали, надані суду під час судового провадження його учасниками, судові рішення та інші документи і матеріали, що мають значення для цього кримінального провадження, долучаються до обвинувального акта і є матеріалами кримінального провадження (кримінальною справою).

Лише якщо в учасників провадження виникне питання щодо перевірки доказів з огляду на їх належність та допустимість, суд має перевірити ці обставини, в тому числі шляхом витребування та приєднання до справи відповідних процесуальних документів з подальшим наданням їм оцінки.

Під час судового розгляду захист не заявляв клопотання про витребування та приєднати до справи будь-яких інших доказів на підтвердження допустимості вказаних протоколів огляду відеозаписів. Тобто, сторона захисту не скористалася своїми правами у вільному, змагальному процесі. Не висловлювалося таких доводів і в апеляційних скаргах. За таких обставин, зважаючи на вищенаведені доводи, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушень вимог процесуального закону під час збирання доказів. З таким твердженням погоджується і суд касаційної інстанції.

Порядок відкриття матеріалів регулюється ст. 290 КПК України, за змістом якої прокурор або слідчий повідомляють про надання підозрюваному та його захиснику доступу до матеріалів досудового розслідування. Факт надання доступу до цих матеріалів сторона захисту підтверджує шляхом підписання протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

Матеріали провадження свідчать, що підозрюваному ОСОБА_1 та його захиснику було надано доступ до усіх матеріалів кримінального провадження, у тому числі дисків із записами слідчих дій, жодних зауважень або заяв про неповноту наданих матеріалів не надходило. Таким чином, суд касаційної інстанції не встановив порушень вимог кримінального процесуального закону під час досудового та судового слідства.

Що стосується твердження ОСОБА_1 про неправильну кваліфікацію судом його дій внаслідок того, що він жодних тілесних ушкоджень потерпілій не завдавав, то слід зазначити наступне.

Розбій є окремим спеціальним різновидом суспільно небезпечного діяння проти власності, яке складається з двох нерозривних, взаємозалежних дій: нападу і насильства.

У розбої напад завжди пов`язаний із насильством або погрозою його застосування. Зусилля нападника спрямовані насамперед проти особи (потерпілого, власника майна); застосовуються проти її волі та/або поза її волею. Метою такого насильства є намір відразу подавити опір потерпілого й упередити його протидію нападу. Нападник покладається й обирає форми (способи) насильства, які самі по собі становлять реальну небезпеку для життя і здоров`я потерпілого у разі їх негайного застосування чи впродовж тривання нападу. В уяві нападника таке насильство забезпечує безперешкодний перехід чужого майна на його користь або уможливлення його утримання, якщо воно вже у нього перебувало.

Має значення місце, пора доби, обстановка, обставини, форма та порядок перебігу нападу і застосування насильства. При цьому слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.

Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні.

Тобто, у даному конкретному випадку судами було встановлено, що у ОСОБА_1 за попередньою змовою з ОСОБА_3 виник умисел на вчинення розбійного нападу з метою заволодіння майном потерпілої. Заздалегідь розподіливши між собою ролі, вони підійшли ззаду до потерпілої ОСОБА_2 , де ОСОБА_3 , діючи узгоджено, з метою подолання волі останньої до супротиву, застосовуючи фізичну силу, наніс удар ребром долоні в потилицю потерпілій, від чого вона впала, вдарившись обличчям об асфальт. Надалі ОСОБА_1 , упевнившись, що ОСОБА_2 не може чинити опір, схопив її та закрив рот, щоб вона не кричала.

Тобто, судами було встановлено, що засуджені усвідомлювали той факт, що при нанесенні удару ззаду по голові потерпілої зі значною силою, остання може впасти, отримавши тілесні ушкодження. В результаті спільних злочинних дій засуджених у потерпілої були виявлені такі тілесні ушкодження, як: поєднана закрита черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку з наявністю саден, гематом, закрита щелепно-лицьова травма у вигляді поперечного перелому спинки носу з наявністю саден, рубці на тильній поверхні лівої кисті у ділянці проекції 3, 4 та 5 п`ястково-фалангових суглобів, які є наслідком загоєння тілесних ушкоджень. Усі ці травми, враховуючи їх клінічний перебіг, належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалість якого перевищує 6 днів.

Засуджений стверджує, що внаслідок його дії потерпілій не було завдано таких тілесних ушкоджень, які би давали змогу кваліфікувати його дії за ст. 187 КК України, а тому вважає, що його дії слід кваліфікувати за ст. 186 цього Кодексу.

Суд зазначає, що у даному випадку при розмежуванні кримінально караних діянь слід звернути увагу на ступінь тяжкості отриманих потерпілою тілесних ушкоджень.

При грабежі (ст. 186 КК України) під насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, слід розуміти умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я.

У той же час розбій (ст. 187 КК України) характеризується небезпечним для життя чи здоров`я насильством, тобто, це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення.

Тому заподіяння потерпілій ОСОБА_2 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, і є кваліфікуючою ознакою даного складу злочину.

Співучасть у вчиненні злочину передбачає: об`єднання окремих зусиль кожного співучасника у взаємообумовлену спільну діяльність усіх співучасників; те, що вчинюваний співучасниками злочин є єдиний для всіх; спрямування зусиль кожного співучасника на досягнення загального результату злочину; причинний зв`язок між діяннями всіх учасників і загальним злочинним результатом. Спільна участь у вчиненні злочину може проявитися як у дії, так і в бездіяльності. Головною рисою спільної дії (бездіяльності) співучасників є те, що дії (бездіяльність) кожного з них є складовою частиною загальної діяльності з вчинення злочину. Вони діють разом, роблячи свій внесок у вчинення злочину. Дії (бездіяльність) кожного із учасників за конкретних обставин є необхідною умовою для вчинення злочинних дій (бездіяльності) іншим співучасником та настання спільного злочинного результату.

Отже, хоча ОСОБА_1 й не вчиняв дій, які безпосередньо були спрямовані на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, але, будучи об`єднаним єдиним умислом з ОСОБА_3 як співвиконавцем розбійного нападу, спрямованого на заволодіння майном потерпілої, виконав частину того обсягу дій, який вони вважали необхідним для реалізації спільного умислу.

За наведених обставин суд першої інстанції вірно кваліфікував дії винних за ч. 2 ст. 187 КК України.

Суд апеляційної інстанції розглянув апеляційні скарги захисника та обвинуваченого, доводи яких є аналогічні доводам касаційної скарги ОСОБА_1 , та дійшов висновку про залишення вироку суду першої інстанції без зміни.

Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, адже в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 370, 419 КПК України.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, а тому підстав для задоволення скарги немає.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 квітня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8