Єдиний унікальний номер 341/1780/17
Номер провадження 1-кп/341/58/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого в особі захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.10.2016 за об`єднаним № 0000384 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не працюючого, не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 296 КК України.

в с т а н о в и в:

Органами досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні хуліганства, тобто у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчиненого групою осіб.

Відповідно до обвинувального акта 14.10.2016 близько 21-00 години неповнолітні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , автомобілем «таксі» приїхали у с. Крилос Галицького району для зустрічі з дівчатами ОСОБА_8 і ОСОБА_9 . Прибувши до вказаного населеного пункту, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зустрілись з ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , після чого всі разом пішли на територію місцевої школи, де біля приміщення спортивного залу спілкувались між собою, а близько 22-00 години направились до магазину, де на них чекала сестра ОСОБА_9 ОСОБА_10 .

Разом з ОСОБА_10 біля магазину були ОСОБА_11 та неповнолітній ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з якими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 познайомились та почали спілкуватись між собою. Під час спілкування ОСОБА_12 , будучи місцевим жителем та проявляючи зверхність до ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , почав словесно чіплятися до своїх нових знайомих і тим самим провокувати їх на конфлікт. У результаті цього ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 покинули компанію перелічених вище місцевих жителів та пішли у напрямку будинку культури.

Така поведінка ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не сподобалась ОСОБА_12 і він почав викрикувати у їх сторону образливі та нецензурні слова. Однак, вказані особи, незважаючи на вигуки ОСОБА_12 , продовжували йти по вулиці зі своїми дівчатами. Це ще більше розлютило ОСОБА_12 і він, використовуючи дану обставину, як малозначимий привід для вчинення хуліганських дій, підбіг до ОСОБА_7 і безпричинно, з хуліганських спонукань, ігноруючи встановлені в суспільстві норми та правила поведінки, грубо порушуючи громадський порядок, усвідомлюючи протиправність своїх дій та маючи намір заподіяти останньому тілесні ушкодження, і бажаючи цього, у присутності інших осіб, діючи з особливою зухвалістю, відчуваючи перевагу, оскільки є місцевим жителем, умисно наніс ОСОБА_7 один удар рукою у ділянку попереку, а коли той розвернувся, щоб подивитись хто його ударив, наніс ОСОБА_7 ще один удар ногою у живіт, у результаті чого спричинив останньому фізичний біль. Після цього ОСОБА_12 намагався нанести ОСОБА_7 ще декілька ударів по тілу, однак останній, ухиляючись від них, відійшов у сторону і тим самим уник цих ударів.

Побачивши це, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 почали кричати до ОСОБА_12 навіщо він це робить і при цьому, намагаючись заспокоїти останнього, спробували відтягнути його у сторону. Однак ОСОБА_12 вирвався від них, різко підбіг до ОСОБА_6 , і продовжуючи злочинні дії, умисно наніс йому один удар кулаком у ліву ділянку голови, у результаті чого теж заподіяв йому фізичний біль. У відповідь на це, ОСОБА_6 , захищаючись, відштовхнув ОСОБА_12 від себе, але той схопив його за одяг і вони обоє впали на землю, де продовжили шарпати один одного.

До лежачих на землі ОСОБА_6 та ОСОБА_12 підбігли ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , які розтягнули їх у різні сторони, після чого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , намагаючись уникнути подальшого конфлікту, пішли у напрямку с. Комарів Галицького району, а ОСОБА_12 залишився з ОСОБА_11 на дорозі та продовжив викрикувати у їх сторону образливі та нецензурні слова.

Відійшовши від місця конфлікту на безпечну відстань, ОСОБА_6 по телефону викликав у село автомобіль «таксі», після чого разом з ОСОБА_7 і дівчатами направився до території місцевої школи, де стали очікувати приїзду «таксі», яке прибуло до вказаного населеного пункту близько 23-30 години.

Тим часом ОСОБА_12 , маючи намір продовжити свої хуліганські дії, пішов до будинку культури, де відбувалась дискотека, і розповів про конфлікт з ОСОБА_6 неповнолітнім ОСОБА_13 та ОСОБА_4 , попросивши їх допомогти йому знайти ОСОБА_6 та побити його. ОСОБА_13 погодився на пропозицію ОСОБА_12 , після чого зателефонував до ОСОБА_8 та, дізнавшись, що вона з ОСОБА_6 знаходяться біля школи, разом з ОСОБА_12 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 та іншими місцевими жителями пішли у вказаному напрямку.

У той час ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , попрощавшись з дівчатами, пішли до автомобіля «таксі», який зупинився біля входу на територію школи. Однак, коли вони обоє підійшли до транспортного засобу, до ОСОБА_6 підбіг ОСОБА_11 , який, продовжуючи розпочаті ОСОБА_12 хуліганські дії, маючи намір перешкодити ОСОБА_14 сісти у транспортний засіб, обхопив його ззаду руками і зі словами, що вони уже нікуди не їдуть, став утримувати останнього біля автомобіля.

У цей час до ОСОБА_6 підбіг ОСОБА_4 , який разом з ОСОБА_11 повалили ОСОБА_6 на землю і, відчуваючи чисельну перевагу, безпричинно з хуліганських спонукань, ігноруючи встановлені в суспільстві норми та правила поведінки, грубо порушуючи громадський порядок, у присутності інших осіб, почали наносити йому удари руками і ногами у різні ділянки тіла, у результаті чого своїми спільними діями заподіяли ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді синців у ділянці голови та синців і саден у ділянці обох ніг, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Ухиляючись від ударів, ОСОБА_6 перекотився на ліву сторону та піднявся на ноги, після чого до нього підійшов ОСОБА_15 , який активно приєднавшись до хуліганських дій своїх товаришів, безпричинно, з хуліганських спонукань, та маючи намір заподіяти ОСОБА_6 тілесні ушкодження, і бажаючи цього, у присутності інших осіб, діючи з особливою зухвалістю, умисно наніс останньому декілька ударів рукою у ділянку щелепи з правої сторони, у результаті чого заподіяв ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому кута нижньої щелепи справа зі зміщенням відломків, що викликало необхідність у проведенні операції «Металоостеосинтез 17.10.2016», які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, як таких, що викликали тривалий розлад здоров`я і не є небезпечними для життя у момент спричинення та закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, що відноситься до легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я.

Після цього у даний конфлікт з метою його припинення втрутилися інші місцеві жителі, після чого ОСОБА_15 з ОСОБА_11 відвели ОСОБА_6 за приміщення школи, де продовжуючи хуліганські дії, разом з ОСОБА_12 та ОСОБА_4 умисно нанесли йому ще декілька ударів кулаками та ногами у різні ділянки тіла і, припинивши свої злочинні дії, покинули місце вчинення злочину.

Дії ОСОБА_4 органами досудового розслідування кваліфікувано за частиною 2 статті 296 КК України як вчинення хуліганства, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчиненого групою осіб.

Ухвалою суду від 22.03.2022 ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 296 КК України на підставі ст. 49 КК України, у редакції чинній до 01.07.2020, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 закрито у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності. Цивільний позов ОСОБА_6 у частині вимог до ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Ухвалою колегії суддів Івано-Франківського апеляційного суду від 11.08.2022 ухвалу Галицького районного суду від 22.03.2022 щодо обвинуваченого ОСОБА_4 скасовано, призначено новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

У судовому засіданні 11.04.2023 року ОСОБА_4 подав заяву про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності, яку підтримав. При цьому зазначив, що у зв`язку з важким матеріальним становищем він був вимушений виїхати на заробітки у Польшу, де пропрацював три місяці. Жодним чином він не переховувався від органів досудового розслідування чи суду. У зв`язку із цим він не мів з`являтись у судові засідання. Однак, після приїзду з Польші одразу з`явився на виклик до суду.

Прокурор щодо задоволення клопотання не заперечував. Зазначив, що наявні правові підстави для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, оскільки з дня вчинення відповідного діяння минуло більше п`яти років. Крім цього, просив врахувати правовий висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України.

Представник потерпілого в особі захисника - адвоката ОСОБА_16 , підтриманого потерпілим, погодився щодо підстав звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв"язку із закінченням строків давності з огляду на останню позицію Верховного Суду з цього питання, водночас зазначивши, що кримінальне провадження може бути закрито на підставі ст. 49 КК Украіни тільки у разі встановлення усіх обставин справи.

Надаючи правову оцінку клопотанню, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 12 КК України (у редакції, чинній на час вчинення відповідного діяння), злочин, передбачений частиною другою статті 296 КК України, є злочином, за який передбачено покарання, зокрема, у виді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на строк до чотирьох років. Тобто, діяння, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 кваліфіковано як злочин середньої тяжкості.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 49 КК України (у редакції, чинній на час вчинення відповідного діяння) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості.

Аналогічні норми щодо строків давності містяться і у чинній редакції статті 49 КК України.

Відповідно до частини 4 статті 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Дотримання умов, передбачених частинами 13 статті 49 КК України, є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, яка подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України.

Як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2023 № 735/1121/20 щодо застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України, строки давності, визначені ст. 49 КК України є проміжками часу, у разі закінчення яких з моменту вчинення кримінального правопорушення до набрання вироком законної сили особа звільняється від кримінальної відповідальності. Передбачаючи в таких випадках відмову держави від застосування заходів кримінальної репресії, законодавець виходить із того, що з плином часу вчинене в далекому минулому діяння перестає бути показником соціальної небезпечності особи, а тривала законослухняна поведінка людини надалі свідчить про її виправлення. У цьому разі притягнення особи до кримінальної відповідальності не узгоджується принципом гуманізму та його доцільністю.

Частиною 1 ст. 49 КК України визначено диференційовані строки давності тривалість яких є пропорційною тяжкості кримінальною правопорушення й суворості покарання.

Разом з тим у ч. 2 ст. 49 КК України передбачено, що перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухиляється від досудового розслідування або суду. У такому випадку перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років, а з часу вчинення кримінального проступку п`ять років.

У разі ухилення особи від досудового розслідування або суду зупинення і відновлення вказаних строків є доцільним лише тоді, коли після з`явлення або затримання особи продовжується перебіг строку, який у кінцевому підсумку обчислюється шляхом врахування відповідною диференційованого терміну, встановленого ч. 1 ст. 49 КК України, продовженого на період ухилення особи від досудового розслідування або суду.

У разі беззастережної заміни передбачених ч. 1 ст. 49 КК України строків загальними з огляду на факт ухилення від досудового розслідування або суду, незалежно від тривалості, особа опиниться у гіршому становищі порівняно з тією особою, яка до закінчення диференційованих строків вчинить нові злочини. Зазначене є несумісним із справедливістю, яка є властивістю права, що вимагає співмірності наслідків протиправних дій їх соціальній небезпечності, та не узгоджується з принципом гуманізму.

Тому підхід, відповідно до якого ухилення підозрюваного чи обвинуваченого віл досудового розслідування або суду виключає застосування диференційованих строків давності є хибним і призводить до безпідставності заміни цих строків загальними, які встановлені ч. 2 ст. 49 КК України, що є значно тривалішими.

У разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого частиною першою статті 49 КК, подовженого на період ухилення.

Закінчення загальних строків, установлених частиною другою цієї статті (п`ятнадцять років з моменту вчинення злочину і п`ять років - проступку), є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, коли цей строк спливає раніше за диференційований, подовжений на час ухилення.

Викладене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові ВП ВС від 02.02.23 року.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання обвинуваченого та звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Щодо заявленого потерпілим ОСОБА_6 цивільного позову суд зазначає наступне.

Порядок вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні регламентований главою 9 КПК України.

Нормами кримінального процесуального закону, зокрема статтею 129 КПК України установлено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Вирішення цивільного позову при звільненні особи від кримінальної відповідальності із закриттям провадження у справі суперечить вказаним вище нормам закону.

Так, згідно п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК згода потерпілої особи необов`язкова, а цивільний позов не підлягає вирішенню по суті. Закриття провадження не звільняє особу від обов`язку відшкодувати шкоду, заподіяну діями обвинуваченого, а вимоги потерпілої особи в такому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

Закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК) є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

Водночас у разі постановлення ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду. У такому випадку позивач вправі вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.

Наведене обґрунтовано випливає з положень ч. 1 ст. 129 КПК, згідно з якими вирішення цивільного позову по суті заявлених вимог можливо лише у разі ухвалення обвинувального вироку або постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. У такому випадку суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Таким чином, враховуючи звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, заявлений потерпілим ОСОБА_6 цивільний позов про стягнення з ОСОБА_4 матеріальної шкоди необхідно залишити без розгляду, що за змістом частини 7 статті 128 КПК України не перешкоджає потерпілому пред`явленню позову в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 49, 296 КК України, статтями 128, 284, 372, 395 КПК України, суд

постановив:

Заяву ОСОБА_4 про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за частиною другою статті 296 КК України на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження від 15.10.2016 за об`єднаним № 0000384 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 КК України - закрити.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної злочином - залишити без розгляду.

Роз`яснити потерпілому ОСОБА_6 , що залишення цивільного позову без розгляду не перешкоджає його праву на звернення до суду із аналогічним позовом в порядку цивільного судочинства.

Ухвалу може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Галицький районний суд Івано-Франківської області протягом семи днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

СуддяНаталя ОСТРОВСЬКА