Номер провадження: 11-кп/813/476/22
Справа № 521/3499/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представник цивільного відповідача ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника цивільного відповідача КП «Одесміськелектротранс» - ОСОБА_9 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 25 червня 2021 року в рамках кримінального провадження № 0000949, внесеного до ЄРДР 21.03.2019 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Удобне, Білгород-Дністровського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, офіційно непрацевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Київського районного суду м. Одеси від 06.12.2019 року за ч. 2 ст. 296 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки, зі звільненням від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 2 роки,

-у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

встановив:
Зміст оскарженого судового рішення.
Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік та 6 місяців.

У відповідності до положень ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначених за даним вироком та попереднім вироком Київського районного суду м. Одеси від 06.12.2019 року, з урахуванням положень п. 6 ч.1 ст. 72 КК України, остаточно визначено покарання у виді обмеження волі строком на три роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік та шість місяців.

У відповідності до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у вигляді обмеження волі, з випробуванням, встановивши іспитовий строк на 1 (один) рік, з покладанням обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України,

Цивільний позов потерпілої про відшкодування матеріальної шкоди задоволено у повному обсязі, моральної - частково.

Стягнуто з Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» на користь ОСОБА_10 суму завданих матеріальних збитків у розмірі 46 142 гривень 60 коп.

Стягнуто з Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» на користь ОСОБА_10 , за завдану моральну шкоду внаслідок скоєного злочину, суму у розмірі 50 000 (п`ятдесят) тисяч гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у сумі 7693,12 (сім тисяч шістсот дев`яносто три ) гривні 12 копійок.

Заходи забезпечення кримінального провадження, а саме арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 29.03.2019 року (спр. № 521/5269/19, пр. № 1-кс/521/2473/19), скасовано.

Вироком вирішено питанням щодо долі речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 20.03.2019 року о 15 годині 30 хвилин ОСОБА_7 допустив порушення вимог п. п. 2.3 (б), 10.1, 21.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, а саме: керуючи технічно справним тролейбусом марки «ЗІУ-9» з бортовим номером НОМЕР_1 , рухаючись по маршруту № 11, здійснюючи посадку пасажирів на зупинці міського транспорту під назвою «Суднобудівна», розташованою біля буд. № 13 вулиці Суднобудівній в м. Одесі уважним не був, діючи необережно, проявивши злочинну недбалість, не дочекавшись повного зачинення дверей, не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав рух в результаті чого допустив випадіння пасажира ОСОБА_10 з середніх дверей тролейбуса на проїзну частину та наїзд на останню.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого осколкового перелому обох щиколоток лівої гомілки зі зміщенням, ушкодженням дистального міжгомілкового синдесмоза та підвивихом стопи назовні, відкритий крайовий перелом основи проксимальної та дистальної фаланги 1-го пальця лівої стопи з задовільним стоянням відламків, забійно-рвана рана в області 1-го між пальцевого проміжку лівої стопи, які спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день і за цим критерієм відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не оскаржуючи вирок у частині призначення покарання обвинуваченим, представник цивільного відповідача КП «Одесміськелектротранс» ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, у якій просить вирок суду скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_10 до КП «ОМЕТ» про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 46 142, 60 грн. та моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. та відмовити у позові.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник зазначає, що

- судом не було враховано, що відповідно до висновків ВП ВС, викладених у постанові від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована, можливе за умови, що згідно з цим договором або законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Цивільно-правова відповідальність трамвая застрахована в ТОВ «СК «Гардіан» на підставі чинного на дату ДТП договору, відповідно до якого страховий ліміт матеріальної шкоди становить 100 000 грн., що не перевищує розмір заявлених позовних вимог;

- попри посилання позивачки на отримані тілесні ушкодження, причинно-наслідкового зв`язку між ними та ДТП ОСОБА_10 не доведено;

- розмір стягнутої моральної шкоди судом належним чином обґрунтовано не було;

- КП «Одесміськелектротранс» є єдиним у м. Одесі підприємством, яке перевозить найбільшу кількість пільгових категорій пасажирів, є соціально орієнтованим видом транспорту, який щодо низької вартості проїзду є найбільш привабливим для широких верств населення. У зв`язку із значним збільшенням собівартості перевезення одного пасажира, зростання мінімальної заробітної плати, вартості матеріалів на ремонт і технічне обслуговування рухомого складу, трамвайних колій, контактно-кабельних мереж, на сьогоднішній день КП «Одесміськелектротранс» знаходить у скрутному матеріальному становищі.

Позиції учасників судового розгляду.
Представник цивільного відповідача ОСОБА_9 , яка діє в інтересах КП «Одесміськелектротранс», підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
Захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 подала заяву про розгляд справи у її відсутності, вирок суду просила залишити без змін.

Інші учасники судового провадження у судове засідання не прибули, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги належним чином, однак відповідно до приписів ч. 4 ст. 405 КПК України їх неприбуття не перешкоджає проведенню розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.
Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновок суду про доведеність вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, відповідає фактичним обставинам справи, які ніким не оспорюються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

Щодо доводів апеляційної скарги представника цивільного відповідача КП «Одесміськелектротранс», щодо неправильного вирішення судом першої інстанції цивільного позову, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
За змістом приписів ст.ст.55, 124 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

У ч.2 ст.127 КПК України визначено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також визначити порядок її відшкодування.

Цих вимог закону під час вирішення цивільного позову судом першої інстанції не дотримано.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_10 з метою відшкодування заподіяної їй внаслідок учинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, матеріальної та моральної шкоди звернулась з цивільним позовом до КП «Одесміськелектротранс», з яким ОСОБА_7 на момент вчинення кримінального правопорушення перебував у трудових відносинах (т.1 а.п.22-25).

17.11.2020 року КП «Одесміськелектротранс» подало до суду першої інстанції відзив на цивільний позов з клопотанням про залучення третьої особи без самостійних вимог на боці відповідача ТДВ «Страхова компанія «Гардін», у зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність трамваїв була застрахована в ТДВ «СК «Гардін» на підставі чинного на дату ДТП договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів № Т-У-У/2018/534 від 01.11.2018 року.

Згідно з яким ТДВ «Страхова компанія «Гардін» застраховано належний КП «Одесміськелектротранс» тролейбус ЗІУ-689, бортовий номер НОМЕР_1 , і цей договір на момент ДТП був чинний. За його ж змістом у разі настання страхового випадку страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування, зокрема, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю третіх осіб, зі встановленим лімітом у сумі 50 000 гривень (т.1 а.п. 90-103).

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно зі ст. 22 Закону Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 1961-IV (далі Закону №1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст.37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону № 1961-IV).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV)

Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17.

Водночас у Законі № 1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто цей Закон спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 цього Закону).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність винної особи. А тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

ЦК України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України).

Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи прав інших осіб, у спосіб, передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо застосування законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, у постанові від 05 червня 2018 року (справа № 910/7449/17, провадження № 12-104гс18),

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18) вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку укладення страховою компанією договору зі страхувальником після виключення із членства в МТСБУ- винною особою.

На момент вчинення кримінального правопорушення цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу було застраховано в ТДВ «СК «Гардін» та був чинним поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тож, у справі, що знаходиться на апеляційному розгляді саме на ТДВ «Страхова компанія «Гардін» покладається основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП,та саме страхова компанія є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Враховуючи вищевикладене, оскільки ТДВ «Страхова компанія «Гардін» не було залучено до справи у якості співвідповідача, апеляційний суд приходять до висновку про безпідставність стягнення з КП «Одесміськелектротранс» усієї суми матеріальної шкоди, завданої в наслідок ДТП.

Оцінюючи наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з КП «Одесміськелектротранс» суму завданої моральної шкоди, апеляційний суд виходить з такого.

Дійсно, пунктом 3.4.2 договору страхування, укладеним між ТДВ «Страхова компанія «Гардін» та КП «Одесміськелектротранс», передбачено, що страховик не відповідає за заподіяння моральної шкоди третім особам.

Поряд з цим, відповідно до положень ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів» страховиком відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Таким чином, чинним законодавством встановлено обов`язок страховика відшкодувати потерпілій особі, яка зазнала ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральну шкоду у відсотковому співвідношенні до виплати за шкоду, апеляційний суд вважає не доцільним розгляд позовних вимог про відшкодування моральної шкоди без залучення страхової компанії як належного відповідача.
З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України, саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.

При цьому, суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.

Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Вирішення даного спору без участі у справі належного відповідача було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов.
Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача.
Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного відповідача.
Проте, всупереч наведеним вище вимог національного законодавства суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню фактичних обставин справи, не роз`яснив потерпілій ОСОБА_10 порядку розгляду її цивільного позову та можливості залучення до участі у кримінальному провадженні в якості цивільного відповідача страхової компанії, що мало наслідком ухвалення помилкового та передчасного рішення у справі.
Враховуючи вказане, заявлений у справі цивільний позовпотерпілої ОСОБА_10 суд вважає за доцільне залишити без розгляду, враховуючи те, що він не відповідає вимогам ст.ст. 51, 175 ЦПК України.
Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України - особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, потерпілій ОСОБА_10 підлягає роз`яснення її право заявити цивільний позов в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ч.6 ст.9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 цього Кодексу.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне застосувати загальні засади кримінального провадження, а саме положення ч.1 ст.9 КПК України, з яких вбачається, що під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу представника цивільного відповідача задовольнити частково, вирок суду в частині вирішення цивільного позову скасувати та залишити позов без розгляду.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача КП «Одесміськелектротранс» - ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 25 червня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,скасувати в частині цивільного позову та залишити позов без розгляду, роз`яснити право на звернення в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4