Провадження № 11-кп/824/197/2023 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 з доповненнями, захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 з доповненнями, та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року задоволено частково клопотання прокурора щодо продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 .Строк дії ухвали визначено тривалістю до 13 квітня 2021 року.Відмовлено у задоволенні клопотань ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про взяття на особисту поруку обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 . Задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_15 , про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. Змінено обвинуваченому ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, заборонивши йому цілодобово залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Змінено обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, заборонивши йому цілодобово залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Роз`яснено обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , що відповідно до ч.5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції України з метою контролю за їх поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому вони перебувають, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на них зобов`язань. Покладено на обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 додаткові обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

1.Здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

2.Утриматись від спілкування із потерпілим ОСОБА_16 ;

3.Носити електронний засіб контролю.

Ухвалу в частині застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання органу Національної поліції України за місцем проживання обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

Обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 звільнити з-під варти в порядку ст. 202 КПК України.

В обґрунтування судового рішення зазначається, що обставин, які б спростовували твердження прокурора щодо неможливості досягнення обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_6 процесуальної поведінки шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, або обставин, які б свідчили про значне зменшення актуальності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, в судовому засіданні не встановлено, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останніх і при цьому судом враховано дані про їх особу, а саме те, що вони є раніше судимими за вчинення різних злочинів, в тому числі проти життя і здоров`я особи, а на даний час обвинувачуються у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, зокрема і особливо тяжкого, яке, згідно обвинувачення, було вчинено організованою групою на території Київського СІЗО, тобто режимного об`єкту, та пов`язане з погрозою вбивством, насильством щодо працівників правоохоронних органів у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків. Ці обставини, за відсутності належних та обґрунтованих даних, які б переконливо доводили про зменшення актуальності ризиків відповідної поведінки обвинувачених, яка може зашкодити кримінальному провадженню, свідчать про підвищену небезпеку протиправних дій ОСОБА_8 та ОСОБА_6 що в свою чергу, на переконання суду, створює реальні ризики як щодо їх можливості за першої нагоди переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших підозрюваних у кримінальному провадженні, так і перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні клопотання прокурора. Негайно звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 з-під варти.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою через неповноту судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Так, апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції порушено вимоги ст.194 КПК України - застосування запобіжного заходу за відсутністю доказів на підтвердження вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Крім того, як стверджує захисник, судом першої інстанції порушено ст.5 Параграф 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - розгляд клопотання за відсутністю розумної підозри щодо причетності підзахисного до кримінальних правопорушень, які йому інкримінуються.

Також судом ігноровано рішення Європейського суду з прав людини у справі «Калашніков проти Росії» від 15 липня 2002 року щодо існування презумпції залишення на свободі.

Апелянт стверджує, що судом першої інстанції окрім іншого, ігноровано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод щодо обов`язкової наявності суттєвих і наявних підстав та належної їх конкретизації при обранні (продовженні) запобіжного заходу.

Крім того, судом першої інстанції ігноровано вимоги ч.2 ст.177 КПК України.

Судом ігноровано рішення Європейського суду з прав людини - «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року як джерело права - неприпустимості обов`язкового позбавлення свободи до вироку суду.

В свою чергу, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_17 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_17 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні клопотання прокурора. Негайно звільнити обвинуваченого ОСОБА_17 з-під варти.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою через неповноту судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обравши щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та постановленою з порушенням норм процесуального права.

Захисник звертає увагу на те, що з об`єктивних причин суд перебуває на стадії підготовчого засідання, тобто початковому етапі розгляду справи, та не має можливості хоча б поверхово на даний час надати оцінку тим доказам, яким обґрунтовується підозра, тому керується лише формулюванням та кваліфікацією, наданою стороною обвинувачення, що містяться у обвинувальному акті та додатками до клопотання, тому з метою надання правової оцінки необхідності продовження дії запобіжного заходу захисник просить звернути увагу на ряд обставин, які мають вирішальне значення для прийняття справедливого та законного рішення щодо необхідності зміни запобіжного заходу. Так, на думку суду підозра є обґрунтованою, але це не відповідає дійсності так як суд не звернув уваги на те, що підозра ґрунтується на завідомо недопустимих доказах та припущеннях.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_6 позитивно характеризується, має місце постійного проживання.

Щодо доведеності ризиків, то відсутні належні докази взагалі наявності ризиків і не враховано наявність міцних соціальних зв`язків: сім`я, постійне місце проживання, що свідчать про високий рівень морально-етичних якостей особистості.

Щодо наявності зазначеного судом ризику впливу на свідків або переховування, то обвинувачений не вчиняв дій, які б свідчили про наміри ухилення або переховування від органів слідства або суду. Під час досудового розслідування були допитані свідки, але жодного впливу на них обвинуваченим вчинено не було та заяв або скарг до правоохоронних органів щодо цього не надходило.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просить апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинувачених ОСОБА_18 , ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_18 залишити без задоволення.

Вважає, що вказані апеляційні скарги не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Звертає увагу, що відмова суду в задоволенні клопотання учасників процесу при відправленні правосуддя не може сприйматись як упередженість, оскільки у таких випадках суддя приймає відповідне процесуальне рішення у межах наданих йому повноважень, визначених кримінальним процесуальним законом.

Зазначає, що з дотриманням визначеного порядку, 15.02.2021 судом розглянуто та задоволено заявлене прокурором клопотання. Як наслідок, продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 шляхом постановлення відповідної ухвали з відображенням відомостей, регламентованих положеннями статей 183, 315, 331 та 372 КПК України, у повному обсязі.

Зазначає, що враховуючи продовження судом 15.02.2021строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 під час судового розгляду унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої пред`явлено обвинувачення. Це у повній мірі узгоджується із положеннями ч.2 ст. 422-1 КПК України.

Вважає, пред`явлене обвинувачення обґрунтоване, поміж іншого, викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного спостерігача у тому, що останні можуть бути причетними до вчинення інкримінованих їм кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із загальновідомим рішенням Європейського суду з прав людини «Влох проти Польщі». Такі факти були враховані судом при і постановлені оскаржуваного рішення. У зв`язку із вказаним ухвалене судом 15.02.2021 оскаржуване рішення суду першої інстанції повністю відповідає положенням статей 331, 372 та главі 18 КПК України.

Окрім цього, перелік таких доказів, які дають підстави обвинувачувати вказаних осіб у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушеннях прокурором відображено у заявленому клопотанні, на виконання вимог п.3 ч.1 ст. 184 КПК України.

Також прокурором, у відповідності до положень п.5 ч.1 ст. 184 КПК України у заявленому клопотанні відображено виклад обставин, на підставі яких прокурор дійшов висновку про наявність кількох ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 цього Кодексу.

У зв`язку із вказаним, 15.02.2021 судом за результатом всебічного, повного й неупередженого дослідженні всіх обставин заявленого клопотання прокурором, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, зважаючи, окрім іншого, на відомості про особи обвинувачених, постановлено законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення. Також, відповідно до положень ч. 4 ст. 183 КПК України, судом приймаючи до уваги, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , обвинувачуються у вчиненні ряду тяжких та особливо тяжких злочинів із застосуванням насильства та погроз такого застосування, обґрунтовано обрано щодо них такий запобіжний захід без визначення розміру застави.

Крім того, посилання апелянтів на те, що нібито ухвалення оскаржуваного рішення поза межами строків досудового розслідування з ігноруванням не вирішених обставин, які свідчать про наявність підстав для закриття кримінального провадження, то,такі ж аргументи адвоката ОСОБА_7 стосовно строків слідства, а також усіх інших наведених у його скарзі, вже неодноразово були розглянуті, визнані необґрунтованими та безпідставними та як наслідок відхилені Київським апеляційним судом під час розгляду поданих останнім скарг на рішення Шевченківського районного суду міста Києва про продовження строку тримання під вартою стосовно інших обвинувачених у цьому ж кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України, у зв`язку з відсутністю клопотання про розгляд апеляційних скарг за участю сторін, апеляційний розгляд здійснюється без участі сторін кримінального провадження.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи викладені в апеляційних скаргах захисників обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Правовими приписами ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ч. 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Строк дії ухвали про тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 визначено тривалістю до 13.04.2021 року.

Постановлене рішення суд мотивував тим, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 294, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 342, ч. 4 ст. 345, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 393 КК України, які за ступнем тяжкості належать до тяжких та особливо тяжких злочинів, та які, згідно обвинувачення, було вчинено організованою групою на території Київського СІЗО, тобто режимного об`єкту, та пов`язане з погрозою вбивством, насильством щодо працівників правоохоронних органів у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків. Судом першої інстанції також було враховано дані про особу обвинувачених, а саме те, що вони є раніше судимими за вчинення різних злочинів, у тому числі проти життя і здоров`я особи. З огляду на матеріали провадження та встановлені обставини в ході розгляду питання про продовження щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,судом було констатовано актуальність ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинувачених,яка може зашкодити кримінальному провадженню, свідчить про підвищену небезпеку протиправних дій ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , що в свою чергу, на переконання суду, створює реальні ризики як щодо їх можливості за першої нагоди переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших підозрюваних у кримінальному провадженні, так і перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Відтак, суд вважав виправданим подальше тримання обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 під вартою, пославшись на те, що у деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дає змогу гарантувати явку обвинуваченого до суду, зокрема, з урахуванням його особистості, характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання. Так, «особливими випадками» відповідно до позицій Європейського суду з прав людини є справи, у яких існують конкретні вказівки на справжні інтереси суспільства, які попри презумпцію невинуватості переважують правила поваги до особистої свободи та виправдовують тримання особи під вартою. Вирішуючи питання щодо реальності ризиків непроцесуальної поведінки обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 суд має кервався наявністю відповідних підстав, які свідчать про необхідність подальшого ізолювання особи від суспільства з метою забезпечення інтересів невизначеного кола громадян. Також, відповідно до положень ч. 4 ст. 183 КПК України, суд першої інстанції вважав за можливе при постановленні ухвали про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_6 не визначати розмір застави, оскільки останні обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень із застосуванням насильства.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України, повинен врахувати вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, особисті обставини його життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. ч. 6 та 7 ст. 176 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 строку тримання під вартою, повно та об`єктивно досліджено всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу.

Враховуючи, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, які, у відповідності до ст. 12 КК України, відносяться в тому числі, до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, а також дані про особу кожного з обвинувачених, які є раніше судимими за вчинення різних злочинів, в тому числі проти життя і здоров`я особи та які вказують на те, що обвинувачені, перебуваючи на волі, зможуть переховуватись від суду, незаконно впливати на інших підозрюваних, обвинувачених, свідків у цьому кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Більше того, колегія суддів повністю погоджується з позицією суду першої інстанції про недостатність застосування до обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, зважаючи на обставини інкримінованих їм кримінальних правопорушень, вчинених на території Київського СІЗО, тобто режимного об`єкту, та пов`язане з погрозою вбивством, насильством щодо працівників правоохоронних органів у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків.

Що стосується доводів захисника обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 про відсутність в матеріалах провадження доказів, які підтверджують обґрунтованість підозри у вчиненні обвинуваченими кримінальних правопорушень, колегія суддів зазначає, що оскаржувана ухвала суду, постановлена в порядку ст. 331 КПК України, тобто на стадії судового розгляду після отримання обвинувального акта щодо обвинувачених.

Розгляд питання щодо доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою, розглядається судом з позиції обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_8 та ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 294, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 342, ч. 4 ст. 345, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 393 КК України.

У цьому контексті, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що матеріалами провадження підтверджується ті обставини кримінальних правопорушень, які інкримінуються ОСОБА_8 та ОСОБА_6 та які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що ті особи, про яких йдеться в обвинувальному акті, могли вчинити відповідні кримінальні правопорушення.

Тобто, оскаржувана захисником обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 - адвокатом ОСОБА_7 ухвала Шевченківського районного суду від 15 лютого 2021 року в мотивувальній частині містить виклад достатніх даних, які дають змогу з певним ступенем імовірності зробити висновок про можливість вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_6 протиправних дій, що в свою чергу, надає прийнятому рішенню якості обґрунтованості, з якою, як вбачається зі змісту апеляційної скарги захисника, захисник просто не погоджується.

Що стосується доводів сторони захисту про порушення судом першої інстанції гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод прав обвинувачених на свободу та особисту недоторканність (ст. 5), то варто вказати, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (справа «Летельє проти Франції»).

Враховуючи фактичні обставини кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 (ч. 1 ст. 294, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 342, ч. 4 ст. 345, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 393 КК України), а саме вчинення злочинів проти працівників правоохоронних органів, проти правосуддя та громадського порядку, колегія суддів вважає, що в цьому кримінальному провадженні наявний реальний суспільний інтерес, який у даному конкретному випадку превалює над принципом поваги до свободи особистості, що в свою чергу свідчить про виправданість продовження строку тримання під вартою.

Колегія суддів також відхиляє і доводи захисника ОСОБА_7 про те, що при вирішенні питання продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 строку тримання під вартою судом першої інстанції не було здійснено перевірку продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, адже з тексту оскаржуваного судового рішення чітко прослідковується, що судом було встановлено достатні підстави вважати, що попередньо заявлені прокурором ризики непроцесуальної поведінки обвинувачених (ризик переховуватись від суду та не виконувати процесуальні рішення суду; ризик незаконно впливати на потерпілих, свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні; ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином) продовжують існувати.

Посилання захисника обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на неврахування судом першої інстанції рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» не беруться судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки наявність підстав для тримання ОСОБА_8 та ОСОБА_6 під вартою та доцільність продовження його строку оцінювалась судом першої інстанції в кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. З огляду на встановлені обставини вчинення обвинуваченими кримінальних правопорушень, даних про їх особи та не зменшення актуальності ризиків неналежної процесуальної поведінки, суд першої інстанції, проаналізувавши можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, прийшов до висновку про необхідність подальшого ізолювання відповідних осіб від суспільства та продовження строку тримання їх під вартою.

Сама по собі обставина того, що суд першої інстанції не застосував при вирішенні питання продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 строку тримання під вартою рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» автоматично не свідчить про незаконність та необґрунтованість судового рішення, адже принцип jura novit curia («суд знає закони») передбачає, що під час здійснення кримінального провадження суд є самостійним при застосуванні закону України про кримінальну відповідальність та інших джерел права.

Стосовно позиції захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , - адвоката ОСОБА_9 про помилковість висновку суду першої інстанції про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 294, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 342, ч. 4 ст. 345, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 393 КК України, колегія суддів зазначає, що вони за своєю суттю є аналогічними доводам іншого захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та їм вже була надана належна правова оцінка апеляційним судом.

Щодо тверджень адвоката ОСОБА_9 про недоведеність прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів звертає увагу, що в ході судового розгляду при вирішенні питання доцільності продовження строків тримання під вартою прокурором було заявлено про існування обставин, які доводять наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які не були спростовані стороною захисту.

З урахуванням викладеного доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_9 про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на наявних матеріалах.

Також, в рамках апеляційного перегляду ухвали суду про продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 строку тримання під вартою, колегія суддів зауважує, що строк дії оскаржуваної ухвали є вичерпаним.

З огляду на обставини даного кримінального провадження, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України на час розгляду питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою не зменшилися та продовжують існувати.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційних скарг захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 .

Керуючись ст.ст. 176-178, 183, 194, 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4