Справа №705/133/16-к
1-в/705/372/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року м. Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

захисника ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

представника ДУ «Центр пробації» ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання захисника ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Умань Черкаської області, який проживає по АДРЕСА_1 , засудженого 10.02.2016 Уманським міськрайонним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік,

про звільнення від призначеного покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку з випробуванням,

ВСТАНОВИВ:

До Уманського міськрайонного суду Черкаської області надійшло клопотання захисника ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 про звільнення від призначеного покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку з випробуванням.

Клопотання мотивоване тим, що вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.02.2016 ОСОБА_4 був засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, до покарання у виді обмеження волі на строк один рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік. Вирок набрав законної сили 11.03.2016. Іспитовий строк по даному вироку закінчився 12.03.2017. Покладені на нього вироком суду зобов`язання ОСОБА_4 виконував належним чином. У матеріалах особової справи відсутні дані про ухилення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання, зокрема притягнення його до кримінальної відповідальності за ст. 389 КК України.

В Уманському міськрайонному суді Черкаської області розглядається кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186 КК України.

На даний час відсутній вирок суду, яким визнано винним та засуджено ОСОБА_4 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а тому беручи до уваги презумпцію невинуватості, вважається, що ОСОБА_4 за час іспитового строку до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався.

Враховуючи, що на даний час закінчився іспитовий строк із випробуванням по вироку Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.02.2016, наявні підстави для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання на підставі ст. 78 КК України.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_3 та засуджений ОСОБА_4 підтримали клопотання та просили його задовольнити.

Прокурор Уманської окружної прокуратури ОСОБА_6 у судовому засіданні просив у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 відмовити з метою запобігання порушення вимог ст. ст. 71, 72, ч. 3 ст. 78 КК України у разі визнання ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Представник ДУ «Центр пробації» ОСОБА_5 у судовому засіданні відносно клопотання покаладалась на думку суду.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання та особової справи засудженого, суд доходить такого висновку.

У судовому засіданні встановлено, що вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.02.2016 ОСОБА_4 засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді обмеження волі на строк один рік. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на 1 рік. Вирок набрав законної сили 11.03.2016.

ОСОБА_4 перебуває на обліку в Уманському районному відділі ДУ «Центр пробації» філії ДУ «Центр пробації» в Черкаській області з 23.03.2016.

Зобов`язано засудженого ОСОБА_4 з`являтися на реєстрацію до кримінально-виконавчої інспекції Уманського районного підрозділу і призначено йому днем явки 1-й понеділок кожного місяця.

З матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_4 вбачається, що останній виконав покладені судом обов`язки, відсутні дані про ухилення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання, зокрема притягнення його до кримінальної відповідальності.

22.11.2016 обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, скеровано до суду.

Проте відомостей щодо притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, матеріали провадження не містять та суду не надані.

Відповідно до довідки Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20.04.2022 № 7817, яка знаходиться в матеріалах особової справи засудженого, кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 перебуває на розгляді.

Суд зазначає, що в п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Частиною 2 статті 2 Кримінального кодексу України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Статтею 533 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Наведені норми чинного законодавства закріплюють один із основних принципів кримінального судочинства презумпцію невинуватості, відповідно до якого ніхто не може бути визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, а також підданий кримінальному покаранню, інакше як за вироком суду й у порядку, визначеному законом.

Аналізуючи положення законодавства, суд зазначає, що особа, обвинувачена у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватою, доки її вина не буде доведена в законному порядку і не встановлена вироком суду, який набрав законної сили.

Зазначене кореспондується з позицією Конституційного Суду України, згідно з якою сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність, оскільки особа не несе кримінальної відповідальності, доки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили (Рішення від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99).

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 квітня 2010 року у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» вказав, що презумпція невинуватості, втілена в п. 2 ст. 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 грудня 2009 року в справі «Шагін проти України» зазначив, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції, є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 (див. рішення у справі "Альне де Рібемон проти Франції" (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 35, серія A, № 308). Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, "яку обвинувачено у вчиненні злочину", є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, а й поширюється на заяви, що їх роблять інші державні посадові особи стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах і які спонукають громадськість до думки про вину підозрюваного та визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом (див. висновки з відповідної практики Суду, наприклад, в рішенні у справі "Хужин та інші проти Росії" (Khuzhin and Others v. Russia), № 13470/02, п. 93, від 23 жовтня 2008 року) Достатньо мати - навіть за відсутності будь-якого формального висновку - певні підстави припускати, що відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним (див. рішення у справі "Бьомер проти Німеччини" (Bohmer v. Germany), N 37568/97, п. 54, від 3 жовтня 2002 року). У цьому зв`язку Суд наголосив на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною в тому чи іншому злочині (див. рішення у справі "Дактарас проти Литви" (Daktaras v. Lithuania), N 42095/98, п. 41, ECHR 2000-X).

При цьому, суд зазначає, що відсутність законодавчого регулювання ситуації щодо необхідності після закінчення іспитового строку звільнити особу від відбування покарання за умови, що вона виконала всі обов`язки та за відсутності обвинувального вироку суду щодо вчинення нею нового кримінального правопорушення у період іспитового строку, реалізуючи тим самим презумпцію невинуватості, та, з іншого боку, необхідності застосування ст. ст. 71, 72, ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення, не може бути підставою для відмови у задоволенні даного клопотання, оскільки це може призвести до порушення принципу презумпції невинуватості та порушення прав особи.

На даний час ОСОБА_4 не можливо вважати таким, що вчинив нове кримінальне правопорушення, оскільки доказів того, що ОСОБА_4 визнано судом винуватим у вчиненні інших кримінальних правопорушень і вирок суду набрав законної сили, до суду не надано.

У такому випадку відмова суду у задоволенні клопотання захисника про звільнення від призначеного покарання з випробуванням після закінчення іспитового строку з підстави внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, затримання чи обрання запобіжного заходу, перебування на розгляді суду обвинувального акту тощо, не ґрунтуватиметься на вимогах законодавства та порушуватиме принцип презумпції невинуватості і може трактуватися, як передчасне висловлювання думки щодо винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Суд зазначає, що ч. 1 ст. 78 Кримінального кодексу України встановлено, що після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, звільняється судом від призначеного йому покарання.

Згідно зі ст. 165 Кримінально-виконавчого кодексу України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, за поданням уповноваженого органу з питань пробації звільняється судом від призначеного йому покарання, нагляд припиняється і засуджений знімається з обліку в зазначеному органі.

Відповідно до положень п. 6 глави 3 розділу ІХ Порядку здійснення нагляду та проведення соціально-виховної роботи із засудженими до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, стосовно звільненого з випробуванням, який виконав покладені на нього судом обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення (що підтверджується вимогою), після закінчення іспитового строку до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого проживає звільнений з випробуванням, надсилаються клопотання та його особова справа для вирішення питання про звільнення його від призначеного покарання.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 виконав покладені судом обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, доказів протилежного суду не надано.

Враховуючи те, що на момент закінчення іспитового строку та на час розгляду клопотання відносно ОСОБА_4 відсутній обвинувальний вирок суду, який би набрав законної сили, ОСОБА_4 не можливо вважати таким, що вчинив нове кримінальне правопорушення.

Іспитовий строк станом на час розгляду клопотання закінчився.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про звільнення від призначеного покарання з випробуванням після закінчення іспитового строку.

З огляду на вище викладене, враховуючи, що іспитовий строк на час розгляду клопотання закінчився, протягом іспитового строку засуджений виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, суд дійшов висновку, що клопотання слід задовольнити та звільнити засудженого від призначеного покарання.

Керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 2, 78 КК України, ст. ст. 17, 369-372, 376, 392-395, 532, 537, 539 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити.

Звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від покарання у виді одного року обмеження волі, призначеного вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 лютого 2016 року, у зв`язку із закінченням іспитового строку.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду через Уманський міськрайонний суд Черкаської області протягом семи днів з дня проголошення ухвали.

Суддя ОСОБА_7 ОСОБА_8