Справа № 314/882/23
Провадження № 1-кс/314/215/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2023 м. Вільнянськ

Слідчий суддя Вільнянського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 , секретар ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні клопотання старшого дізнавача Сектору дізнання Відділення поліції № 2 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізької області капітана поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_4 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000042, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.03.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України,

за участю володільця майна ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

09.03.2023 до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання старшого дізнавача Сектору дізнання Відділення поліції № 2 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізької області капітана поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_4 , про арешт майна.

Згідно з матеріалами клопотання, Сектором дізнання Відділення поліції № 2 Запорізького РУП ГУНП в Запорізької області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного доЄдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000042 від 09.03.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 08.03.2023 до Відділення поліції № 2 Запорізького РУП ГУНП в Запорізької області надійшло повідомлення від інспектора СПК ВП Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області про те, що під час несення служби на пропускному пункті № 2, який розташований по вул. Центральній, 2, с. Матвіївка Запорізького району Запорізької області, об 11 годині 40 хвилин було зупинено автомобіль "FIAT", реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перевозив брухт чорного металу без відповідних дозвільних документів.

08.03.2023 слідчим СВ Відділення поліції № 2 Запорізького РУП ГУНП в Запорізької області лейтенантом поліції ОСОБА_6 проведено огляд відкритої ділянки місцевості, яка розташована поблизу пропускного пункту № 2 по вул. Центральній, 2, с. Матвіївка Запорізького району Запорізької області, де на момент проведення огляду знаходився автомобіль "FIAT Ducato", реєстраційний номер НОМЕР_1 , в кузові якого знаходилися металеві вироби. Під час огляду було виявлено та вилучено:

- видаткова накладна ФОП ОСОБА_5 № 8 від 08.03.2023;

- автомобіль "FIAT Ducato", реєстраційний номер НОМЕР_1 , з металевими виробами у кузові (металеві труби, пічка металева газова, шафа металева, котел металевий та інший дрібний метал).

Вилучене в ході огляду визнано речовими доказами.

Зважаючи, що на теперішній час походження виявлених у кузові автомобіля "FIAT Ducato", реєстраційний номер НОМЕР_1 , металевих виробів не встановлено, оскільки на вилученому майні могли зберегтися сліди або інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, для встановлення об`єктивної істини у даному кримінальному провадженні, з метою збереження речових доказів, дізнавач за погодженням з прокурором просить накласти арешт на видаткову накладну ФОП ОСОБА_5 № 8 від 08.03.2023, автомобіль "FIAT Ducato", реєстраційний номер НОМЕР_1 , з металевими виробами у кузові (металеві труби, пічка металева газова, шафа металева, котел металевий та інший дрібний метал), в обсязі тимчасового позбавлення права на користування, розпорядження та відчуження вказаних речей.

У судове засідання дізнавач та прокурор не з`явились, про причини неявки не повідомили, будь-яких заяв, у тому числі щодо розгляду клопотання за їх відсутності, не подавали, у зв`язку з чим причина їх неявки визнана неповажною, слідчий суддя, враховуючи введений в Україні воєнний стан, вважає за можливе провести розгляд клопотання за їх відсутності.

Володілець тимчасово вилученого майна ОСОБА_5 заперечував проти клопотання, зазначив, що він хоча і зареєстрований як фізична особа-підприємець, однак не здійснює діяльності щодо заготівлі металобрухту, переробки металобрухту тощо. 08.03.2023 він прибирав на території власного домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вирішив зібрати належні йому вживані металеві речі, а саме труби, піч, котел та інше, які зберігалися на території його домоволодіння, та перевезти їх на склад, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . З цією метою він виписав видаткову накладну на внутрішнє переміщення металевих виробів, погрузив їх в автомобіль "FIAT Ducato", реєстраційний номер НОМЕР_1 , та направився до складу, однак був зупинений на блок-посту. Зазначив, що вказані у клопотанні дізнавача вживані металеві речі належать особисто йому, жодних порушень норм законодавства ним не було допущено, клопотання, на його думку, не обґрунтоване, тому задоволенню не підлягає.

Перевіривши надані матеріали клопотання та дослідивши докази по даних матеріалах, вислухавши думку володільця майна, слідчий суддя вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів, зокрема арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

За загальними правилами, передбаченими ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження допускається лише у разі, якщо слідчий, дізнавач, прокурор доведе, що:

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Положеннями ч. 1, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Згідно зі ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя згідно з вимогами ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Таким чином, слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого кримінального правопорушення. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Слідчим суддею встановлено, що 09.03.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000042 внесено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України.

Із фабули витягу з ЄРДР кримінального провадження № 0000042 випливає, що 08.03.2023 до відділення поліції № 2 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення від інспектора СПК ВП Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області про те, що під час несення служби на пропускному пункті № 2, який розташований по вул. Центральній, 2, с. Матвіївка Запорізького району Запорізької області, об 11 годині 40 хвилин було зупинено автомобіль "FIAT", реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перевозив брухт чорного металу без відповідних дозвільних документів.

08.03.2023 слідчим СВ Відділення поліції № 2 Запорізького РУП ГУНП в Запорізької області лейтенантом поліції ОСОБА_6 проведено огляд відкритої ділянки місцевості, яка розташована поблизу пропускного пункту № 2 по АДРЕСА_3 , в ході якого виявлено та вилучено:

- видаткова накладна ФОП ОСОБА_5 № 8 від 08.03.2023;

- автомобіль "FIAT Ducato", реєстраційний номер НОМЕР_1 , з металевими виробами у кузові (металеві труби, пічка металева газова, шафа металева, котел металевий та інший дрібний метал).

Постановою дізнавача від 09.03.2023 вищевказані речі визнані речовими доказами.

Згідно з ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Разом з тим, клопотання дізнавача не у повній мірі відповідає вищевказаним вимогам кримінального процесуального законодавства. Так, дізнавач обмежився лише викладенням змісту норм законодавства, без описання підстав, мети та викладу обставин, якими обґрунтовується необхідність арешту вилученого під час огляду майна.

Згідно зі ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя повинен врахувати, зокрема правову підставу для арешту майна.

Зі змісту клопотання про арешт майна вбачається, що необхідність такого арешту була обумовлена визнанням вищезазначеного майна речовими доказами.

Завданням арешту зазначеного майна слідчий визначив запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, а метою встановлення об`єктивної істини у даному кримінальному провадженні та збереження речових доказів.

В свою чергу, частиною 1 статті 213 КК України передбачена відповідальність за здійснення заготівлі металобрухту, переробки брухту кольорових і чорних металів фізичними особами без дотримання вимог законодавства щодо державної реєстрації як суб`єкта господарювання, організація незаконних пунктів прийому, схову та збуту металобрухту.

Однак, жодних обґрунтувань щодо незаконності походження металевих виробів, на які дізнавач за погодженням з прокурором просить накласти арешт, органом дізнання не надано і в клопотанні не зазначено.

Також до клопотання про арешт майна не долучено відповідних доказів, які б могли свідчити про незаконність походження вилучених металевих виробів.

Так само не надано жодних доказів або обґрунтувань того, що автомобіль "FIAT Ducato", реєстраційний номер НОМЕР_1 , видаткова накладна ФОП ОСОБА_5 № 8 від 08.03.2023, відповідають критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, тобто були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, або були об`єктом кримінально протиправних дій, або набуті кримінально протиправним шляхом. Не містить клопотання і посилань на ті обставини, які саме сліди вони мають, у зв`язку з чим їх визнано речовими доказами.

Крім того, у порушення вимог ч. 11 ст. 170 КПК України у клопотанні не зазначено підстави для накладення заборони на використання та розпорядження автомобіля "FIAT Ducato", реєстраційний номер НОМЕР_1 , його володільцем ОСОБА_5 , яким чином дії володільця можуть призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, тобтощо саме може змінити, пошкодити або знищити ОСОБА_5 , якщо автомобіль не має на собі будь-якої доказової інформації, а факт наявності металевих виробів у кузові автомобіля вже зафіксовано протоколом огляду.

Сам факт формального набуття згідно постанови дізнавача від 09.03.2023 процесуального статусу речового доказу, яким є вилучене майно, а саме видаткова накладна ФОП ОСОБА_5 № 8 від 08.03.2023 та автомобіль "FIAT Ducato", реєстраційний номер НОМЕР_1 , з металевими виробами у кузові (металеві труби, пічка металева газова, шафа металева, котел металевий та інший дрібний метал), не свідчить про відповідність вказаного майна визначеним ст. 98 КПК України критеріям речових доказів у кримінальному провадженні та не є безумовною підставою для арешту цього майна.

При розгляді заяв про втручання держави у здійснення права власності Європейський суд з прав людини спершу розглядає, чи таке втручання здійснювалося для досягнення соціально значущої мети, а також у межах існуючого законодавства. Щодо першого критерію, Суд залишає державі можливість самостійного оцінювання.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності, у розумінні Конвенції, вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22.09.1994, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (наприклад, рішення від 21.02.1986 у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

При здійсненні оцінки правомірності та виправданості допустимих обмежень прав і свобод Європейський суд з прав людини послідовно вирішує чотири групи питань: 1) чи було оскаржуване обмеження (втручання) передбачене законом; 2) чи переслідувало воно одну з легітимних цілей, зазначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини; 3) чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві»; 4) чи було воно пропорційним до тієї правомірної мети, якої намагалися досягти.

Згідно з вимогами ст. 171 КПК України, у клопотанні повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити таки захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У той же час наведені докази, що були предметом перевірки, на переконання слідчого судді, свідчать про недоведеність стороною обвинувачення існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 213 КК України за обставин, що наведені у клопотанні дізнавача про арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Таким чином, наведені в клопотанні доводи щодо необхідності арешту майна є неспроможними, ризики можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна, на яка ставиться питання про арешт, жодним чином не обґрунтовані та не підтверджені.

За таких підстав, слідчий суддя вважає клопотання дізнавача про накладання арешту на видаткову накладну ФОП ОСОБА_5 № 8 від 08.03.2023 та автомобіль "FIAT Ducato", реєстраційний номер НОМЕР_1 , з металевими виробами у кузові (металеві труби, пічка металева газова, шафа металева, котел металевий та інший дрібний метал), безпідставним та немотивованим, а відтак таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 131-132, 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання старшого дізнавача Сектору дізнання Відділення поліції № 2 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізької області капітана поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_4 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000042, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.03.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення, а власником в цей же строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1

13.03.2023