Справа № 489/1/23
Провадження № 1-кп/489/1/23
Ленінський районний суд міста Миколаєва
Ухвала

іменем України

06 січня 2023 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001569 від 12.09.2022 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 114-2 ч. 3, 436-2 ч. 1 та 436-2 ч. 3 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_7 ,

встановив:

До Ленінського районного суду міста Миколаєва надійшов обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні.

В ході підготовчого судового засідання прокурор просив призначити обвинувальний акт до судового розгляду, зазначивши про те, що він відповідає вимогам закону. Крім того, прокурор просив продовжити відносно обвинуваченого строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який закінчується 09.01.2023, на 60 днів.

Обвинувачений та його захисник не заперечували проти призначення провадження до судового розгляду, проти продовження строку запобіжного заходу заперечували, вважаючи можливим змінити запобіжний захід на більш м`який у виді домашнього арешту або змінити суму заставу в меншому розмірі.

Заслухавши учасників підготовчого засідання, вивчивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, суд приходить до таких висновків.

Згідно з ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 337 КПК України визначено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

У зв`язку з цим, на суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні покладений обов`язок перевіряти обвинувальний акт на відповідність вимогам закону, та у випадку, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України - суд відповідно до приписів п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України має право повернути обвинувальний акт прокурору.

Не звільняє суд від такого обов`язку перевірки обвинувального акту на його відповідність вимогам закону і те, що відповідно до ст. 338 КПК України прокурор вже в ході судового розгляду має змогу змінити обвинувачення в суді, оскільки, по-перше, зміна прокурором обвинувачення на підставі ст. 338 КПК України стосується зміни кваліфікації та/або обсягу обвинувачення, а не приведення обвинувального акту у відповідність до вимог закону за його формою та змістом, по-друге, таке право прокурору надане на стадії судового розгляду кримінального провадження, а суд зобов`язаний перевірити обвинувальний акт на його відповідність вимогам закону до цього - на стадії підготовчого провадження.

Згідно з висновками, викладеними у Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі №161/7092/20, вбачається, що «оскільки кримінальний процесуальний закон не містить вичерпного переліку порушень у складанні обвинувального акта, що обумовлює його повернення, норма п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України відсилає до ст. 291 КПК України, що надає можливість визначити перелік порушень, які є похідними від закріплених у цій статті вимог до підсумкового документа досудового розслідування: порушення, які стосуються змісту та форми самого обвинувального акта (неправильність або відсутність в обвинувальному акті такої інформації, як дата і місце його складання та затвердження; формулювання обвинувачення; правова кваліфікація кримінального правопорушення тощо); порушення, які стосуються змісту та наявності додатків до обвинувального акта (недоліки реєстру матеріалів досудового розслідування; недолучення розписки підозрюваного про отримання копії обвинувального акта тощо)».

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета вчиненого, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Таким чином, час вчинення кримінального правопорушення належить до основних елементів предмету доказування з огляду на вимоги п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України.

Проте в направленому до суду обвинувальному акті містяться розбіжності в частині зазначення часу вчинення інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень. Зокрема, при викладі фактичних обставин кримінальних правопорушень, передбачених статтею 436-2 частини 1 та 2 КК України, та формулюванні обвинувачення за вказаною статтею обвинувальний акт містить відомості про те, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив вказані діяння «протягом червня 2022 року (точного часу органом досудового розслідування не встановлено)». Однак при подальшому викладі обставин кримінального правопорушення обвинувальний акт містить зазначення того, що вказані діяння були вчинені щонайменше з 20.07.2022, та обвинувальний акт взагалі не містить викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, вчиненого в червні 2022 року, що, у свою чергу, вказує на суперечність викладених в обвинувальному акті обставин щодо часу вчинення інкримінованих обвинуваченому діянь та формулюванні обвинувачення за ними.

При цьому дані розбіжності щодо часу вчинення кримінального правопорушення свідчать про неконкретність обвинувачення, пред`явленого обвинуваченому, в частині зазначення фактичних обставин кримінального правопорушення, а саме: встановлення часу вчинення кримінального правопорушення.

Також при зазначенні правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулюванні обвинувачення, в обвинувальному акті зазначено про те, що обвинувачений ОСОБА_5 обвинувачується, зокрема у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 436-2 КК України, тобто у виправдовуванні, визнанні правомірною та запереченні збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, а також глорифікації осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань Російської Федерації, та ч. 3 ст. 436-2 КК України, тобто у виправдовуванні, визнанні правомірною та запереченні збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, а також глорифікації осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань Російської Федерації, яке вчинене повторно.

Однак, як при викладі фактичних обставин кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 436-2 та ч. 3 ст. 436-2 КК України, так і формулюванні обвинувачення за вказаними статтями обвинувальний акт не містить зазначення в діях обвинуваченого такої кваліфікуючої ознаки, передбаченої диспозицією ч. 3 ст. 436-2 КК України, як повторність, яка вказана в обвинувальному акті у правовій кваліфікації інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Крім того, виклад в обвинувальному акті фактичних обставин кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 436-2 та ч. 3 ст. 436-2 КК України, та формулювання обвинувачення за вказаними фактами здійснені не у хронологічному порядку їх вчинення, оскільки спочатку зазначено про вчинені ОСОБА_5 діяння, що мали місце 20.07.2022, після того - 17.08.2022, далі - знов 20.07.2022, після чого - 08.08.2022 та 31.08.2022, що у свою чергу також позбавляє обвинуваченого права бути обізнаним щодо того, щодо якого із викладених в обвинувальному акті вказаних фактів кримінальних правопорушень, передбачених диспозиціями ст. 436-2 КК України, його дії кваліфіковані як вчинені повторно, враховуючи той факт, що повторність в діях ОСОБА_5 вказана лише при зазначенні саме правової кваліфікації інкримінованих йому кримінальних правопорушень з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та взагалі відсутня у викладі фактичних обставин кримінальних правопорушень та формулюванні обвинувачення.

Також фактичні обставини кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 436-2 та ч. 3 ст. 436-2 КК України, та формулювання обвинувачення за вказаними фактами із зазначенням відповідної правової кваліфікації викладені в обвинувальному акті таким чином, що спочатку йде перелік вчинених обвинуваченим діянь, які були скоєні в різні періоди часу та за різних обставин, після чого зазначено, що вказані діяння кваліфікуються за окремими нормами закону України про кримінальну відповідальність, а саме за ч. 1 ст. 436-2 та ч. 3 ст. 436-2 КК України.

Однак при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення та формулюванні обвинувачення взагалі не вказано про те, яке саме із діянь, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_5 , кваліфікується за ч. 1 ст. 436-2 КК України, а яке за ч. 3 ст. 436-2 КК України. Вказане, у свою чергу, позбавляє обвинуваченого права бути чітко та однозначно проінформованим про суть пред`явленого йому обвинувачення за вказаними фактами та його правову кваліфікацію, враховуючи також стиль викладу фактичних обставин інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, при якому спочатку викладені всі вчинені діяння, які до того ж зазначені не у хронологічному порядку їх скоєння, після чого зазначена їхня правова кваліфікація за різними частинами статті закону України про кримінальну відповідальність без вказівки на те, яке саме діяння із вчинених обвинуваченим кваліфіковане за частинами 1 чи другою статті 436-2 КК України.

Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» № 8 від 24.10.2003 року, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити дані про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Також відповідно до сталої практики ЄСПЛ, кваліфікація правопорушення як кримінального дає особі, яка обвинувачується у його вчиненні, додаткові гарантії бути чітко та однозначно проінформованим про обставини пред`явленого їй звинувачення з метою забезпечення її права знати суть пред`явленого обвинувачення, висунутих проти неї, щоб мати змогу захищатися від нього.

Натомість вказані суперечності змісту обвинувального акта між фактичними обставинами кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, сформульованим обвинуваченням та правовою кваліфікацією кримінальних правопорушень, а також не зазначення того, яке саме із ряду інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень кваліфікується за різними частинами однієї статті КК України позбавляють обвинуваченого права бути негайно і детально поінформованим про характер і обсяг обвинувачення, висунутого проти нього, що має наслідком порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому вказані недоліки обвинувального акту та порушення прав обвинуваченого бути обізнаними про суть пред`явленого йому обвинувачення не можуть бути самостійно усунуті судом в ході судового розгляду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України визначено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

В п. 34 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» Суд зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

За такого, з урахуванням процитованих вище положень закону та практики Європейського суду з прав людини, суперечності обвинувального акту описаних вище істотних обставин інкримінованого особі кримінального правопорушення щодо часу його вчинення, які відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України підлягають встановленню та доказуванню, формулювання обвинувачення, з урахуванням визначених ст. 337 КПК України меж судового розгляду та передбаченого ст. 42 КПК України права обвинуваченого знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують, що є невід`ємною умовою реалізації права на справедливий суд, вказують на те, що обвинувальний акт в даній частині є таким, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України, що унеможливлює призначення такого обвинувального акта до судового розгляду.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

За таких обставин, у зв`язку з невідповідністю обвинувального акта вимогам КПК України - останній підлягає поверненню прокурору.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 15.09.2022 відносно ОСОБА_5 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 11.11.2022 включно з можливістю внесення застави в сумі 2600000 грн, строк дії якого продовжений до 09.01.2023 включно ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 11.11.2022.

За такого, оскільки строк тримання обвинуваченого під вартою спливає 09.01.2023, тому суд безумовно зобов`язаний розглянути по суті заявлене прокурором клопотання щодо доцільності його продовження.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Вирішуючи заявлене прокурором клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, суд приймає до уваги ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, які відносяться до особливо тяжких (ч. 3 ст. 114-2 КК України), тяжких (ч. 3 ст. 436-2 КК України) та нетяжких (ч. 1 ст. 436-2 КК України) злочинів, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні злочинів, в яких він обвинувачується, його особу, необхідність уникнення визначених ст. 177 КПК України ризиків переховування від суду та вчинення інших кримінальних правопорушень.

Відповідно до п. 36 Рішення ЄСПЛ у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.05.2010 (остаточне 20.08.2010), «суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує».

У п. 48 рішення "Чеботарь проти Молдови" № 35615/06 від 13.11.07 р. - Європейський Суд з прав людини зазначив "Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання".

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Сам факт подання до суду обвинувального акту та те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні відповідних кримінальних правопорушень є свідченням обґрунтованої підозри.

Крім того, суд також враховує ту обставину, що на даний час не відпали підстави, за яких було обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а саме: можливість вчинення інших кримінальних правопорушень та ухилення від суду через тяжкість обвинувачення, факту обвинувачення у вчиненні ряду умисних кримінальних правопорушень. Крім того, обвинувачений не працює та не має стабільного джерела доходу. Вказані обставини свідчать про продовження існування на даний час вищевказаних ризиків, які були встановлені при застосуванні відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд враховує, що нових ризиків прокурор не навів, проте з часу застосування до обвинуваченого запобіжного заходу не могли виникнути нові ризики, а вже існуючі ризики є суттєвими та такими, що не дають достатніх підстав обрати суду на даному етапі судового провадження інший, більш м`який запобіжний захід, аніж тримання під вартою.

Будь-яких достатніх даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які існували під час застосування обвинуваченому запобіжного заходу, внаслідок чого існували б підстави для відмови прокурору в продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

При цьому не можуть бути підставою для відмови в задоволенні клопотання прокурора заперечення сторони захисту на те, що можливо запобігти вказаним ризикам шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні, серед іншого, особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачене позбавлення волі на строк до дванадцяти років, має достатню обізнаність, щоб усвідомлювати розмір покарання, що йому загрожує. Крім того, суд враховує, що зареєстроване місце проживання обвинуваченого знаходиться за межами Миколаївської області, а в місті Миколаєві він проживає без реєстрації, та суду не було надано жодних належних та допустимих доказів щодо того, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки. Також він офіційно не працевлаштований та не має стабільного джерела доходу, обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, що вказує на те, що запобігти встановленим під час застосування запобіжного заходу ризикам неможливо шляхом застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою.

Також суд не вбачає підстав для зменшення розміру застави, за умови внесення якої останній підлягав би звільненню з під варти, оскільки слідчим суддею при застосуванні запобіжного заходу сума застави в розмірі 2600000 грн була визначена з урахуванням обставин кримінального правопорушення, його мотиву та тяжкості, особи ОСОБА_5 та його матеріального стану. При цьому стороною захисту не було надано суду жодних належних та допустимих доказів щодо того, що станом на даний час вказані обставини не змінилися.

Крім того, твердження сторони захисту про те, що визначена слідчим суддею сума застави є завідомо непомірною для обвинуваченого, не підтверджені жодними доказами та суду не було надано будь-яких даних щодо майнового та сімейного стану обвинуваченого, внаслідок чого можливо було дійти висновку про можливість зменшення визначеної слідчим суддею суми застави відносно ОСОБА_5 ..

Таким чином, враховуючи положення ч. 3 ст. 315 КПК України, суд приходить до висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою на 60 днів.

Керуючись статтями 314, 315, 372 КПК України, суд

постановив:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на шістдесят днів - з 06.01.2023 до 06.03.2023 включно, з правом внесення застави в сумі 2 600 000 грн, за умови внесення якої залишити чинними обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, які були покладені на нього ухвалою слідчого судді про застосування запобіжного заходу від 15.09.2022, прибувати за всіма викликами слідчого, прокурора та суду та не виїжджати за межі міста Миколаєва, повідомляти про зміну місця проживання за засоби зв`язку.

Обвинувальний акт у кримінальному №0001569 від 12.09.2022 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 114-2 ч. 3, 436-2 ч. 1 та 436-2 ч. 3 КК України, повернути прокурору через його невідповідність вимогам КПК України.

Ухвала суду в частині продовження строку запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга в частині повернення обвинувального акту прокурору протягом семи днів з дня її оголошення до Миколаївського апеляційного суду через Ленінський районний суд міста Миколаєва, а в частині продовження строку запобіжного заходу - протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Судді ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_3