Справа № 346/2844/21
Провадження № 11-кп/4808/579/22
Категорія ст.183 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2022 року про продовження строку тримання під вартою, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2022 року продовжено ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів до 12 січня 2023 року.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій ухвалу суду вважає незаконною та такою, що підлягає скасуванню. Звертає увагу на те, що з часу обрання йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою судом першої інстанції не розглядалось питання обґрунтованості його обвинувачення в інкримінованому кримінальному правопорушенні та не відповідає вимогам ч.3 ст.370 КПК України. Вважає, що судом при розгляді питання щодо зміни запобіжного заходу порушено його права та засади змагальності сторін в судовому процесу, та надано перевагу у доведеності перед судом своїх доказів стороні обвинувачення. Апелянт звертає увагу апеляційного суду, що Коломийським міськрайонним судом залишено його законного права про дослідження доказів у судовому провадженні при розгляді клопотання про застосування або скасування запобіжного заходу, суд не досліджує докази надані ним на його причетність до скоєння злочину. Вважає, що суддя зловживає своїм правом та ухвалює незаконні рішення щодо залишення його тримання під вартою.

ОСОБА_6 звертає увагу апеляційного суду, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на даній стадії судового провадження зменшились та перестали існувати, оскільки стороною обвинувачення надано всі письмові докази по справі, в яких немає жодного доказу про його причетність до скоєного злочину, який йому інкримінують. Суд при розгляді запобіжного заходу щодо нього не досліджує обставини справи та щодо імовірності можливих ризиків відповідно до ст.177 КПК України.

Апелянт також звертає увагу щодо незаконного відхилення судом його клопотання про відхилення зняття арешту майна.

ОСОБА_6 вказав в апеляційній скарзі, що бажає надати додаткові пояснення в суді апеляційної інстанції.

Просить скасувати або змінити щодо нього запобіжний захід тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід - особисте зобов`язання або домашній арешт.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційної скарги.

Зокрема, обвинувачений ОСОБА_6 стверджував, що під час судового розгляду судом першої інстанції досліджені докази, які повністю підтверджують його невинуватість та доводять безпідставність обвинувачення у вчиненні правопорушення, у зв`язку з чим суд першої інстанції повинен був обрати йому більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою. Крім того, звертав увагу на те, що суд першої інстанції, після ухвалення оскаржуваного судового рішення, знову безпідставно продовжив йому запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Прокурором подано клопотання про проведення розгляду провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 14.11.2022 року стосовно його запобіжного заходу у відповідності до ст. 406 КПК України за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали контрольного провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішенням Конституційного Суду України №4 р/2019 від 13.06.2019 р. визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Визнання Конституційним Судом України положення ч. 2 ст. 392 КПК України неконституційним свідчить про те, що ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному розгляду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що розгляд провадження відбувається в межах апеляційних вимог і питання щодо зміни запобіжного заходу у зв`язку із наявністю виключних обставин у виді необхідності приймати участь у похоронах загиблого брата виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції, оскільки предметом судового розгляду є конкретне судове рішення суду першої інстанції, перевірка якого щодо законності здійснюється судом з врахуванням правових підстав на час його ухвалення.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

У зв`язку з тим, що кримінальне провадження розглядається судом першої інстанції і не може бути витребувано судом апеляційної інстанції, розгляд апеляційної скарги відбувається на підставі контрольного провадження.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів контрольного провадження, на розгляді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушенні, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

На стадії досудового розслідування ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід - тримання під вартою, строк дії якого неодноразово продовжувався, востаннє його продовжено до 12 січня 2023 року.

Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , відповідно до ст.12 КК України, є відповідно особливо тяжким злочином.

Під час судового розгляду прокурор заявив клопотання про продовження раніше обраного щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, у зв`язку з тим, що встановлені під час досудового слідства ризики, передбачені ст.177 КПК України, продовжують існувати, а тому підстави для зміни чи скасування запобіжного заходу відсутні.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник в судовому засіданні суду першої інстанції просили змінити запобіжний захід тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід на особисте зобов`язання або домашній арешт, також подали письмове клопотання про скасування арешту майна, накладений ухвалою цього ж суду 04.12.2020 року повністю або частково та повернути майно.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2022 року вказане клопотання прокурора задоволено та продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а у клопотанні ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу та скасування арешту судом відмовлено.

Розглядаючи клопотання прокурора, суд першої інстанції врахував тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 та ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися.

Суд виходив з того, що з моменту взяття обвинуваченого ОСОБА_6 під варту та до моменту вирішення даного клопотання прокурора не змінилися обставини, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити більш м`який запобіжний захід. Разом з тим, зважаючи на тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні злочину, з метою запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, експертів у даному кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, може вчинити інше кримінальне провадження, недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання цим ризикам та враховуючи те, що судове провадження не може бути завершене до спливу строку дії ухвали Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2022 року, суд дійшов висновку про необхідність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмові у скасуванні арешту майна.

При вирішенні питання про законність оскарженого рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового провадження, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Так, ОСОБА_6 в апеляційній скарзі зазначив про скасування накладення арешту на майно, в задоволенні якого судом першої інстанції відмовлено. Апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно положень ст. ст. 172-174, 309, 392 КПК України, під час досудового розслідування в апеляційному порядку може бути оскаржена первинна ухвала слідчого судді про арешт майна або відмову у ньому, постановлена в порядку ст. ст. 172, 173 КПК України, а ухвала слідчого судді, постановлена за результатами розгляду клопотання про скасування арешту майна в порядку ст. 174 КПК України, не підлягає оскарженню в апеляційному порядку та заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді першої інстанції.

На думку суду апеляційної інстанції, наведене прокурором у клопотанні обґрунтування існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які мають місце в даному випадку, з врахуванням обставин і тяжкості кримінального правопорушення та покарання, яке загрожує у разі визнання винуватості, даних, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_6 , зокрема ризики переховування від суду, перебував у розшуку, усвідомлює про можливе застосування до нього покаранні у виді позбавлення волі та строк до 15 років, раніше неодноразово судимий, відсутність постійного місця роботи, інших обставин по кримінальному провадженню, є переконливим.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що ризик в свою чергу не є визначеною подією, а по суті представляє ймовірність отримання несприятливих для судового провадження подій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК України.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою продовжують існувати, що виправдовує тримання ОСОБА_8 під вартою та унеможливлює застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, оскільки такий не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Колегія суддів враховує, що при вирішенні питання про необхідність продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості з метою забезпечення конституційних засад спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні.

Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду та визнана правовою підставою для відводу складу суду.

Саме із зазначених вище підстав колегія суддів не приймає до уваги та не в праві надавати оцінку доводам апелянта ОСОБА_6 та його захисника щодо недоведеності стороною обвинувачення факту здійснення інкримінованого обвинуваченому злочину.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Як вбачається зі ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою суд першої інстанції повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 - 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Таким чином, тримання під вартою обвинуваченого в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу щодо обвинуваченого, зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційний суд, позбавлений можливості надати оцінку сукупності доказів, які були досліджені судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, об`єктивно встановити стадію судового провадження на якій знаходиться розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції, визначити ступінь готовності суду ухвалити остаточне рішення по кримінальному провадженню та обсяг дій, які необхідно виконати суду до завершення судового розгляду кримінального провадження та встановити причини тривалого розгляду кримінального провадження з урахуванням процесуальної поведінки сторін протягом розгляду кримінального провадження.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою, судом правильно встановлено, що воно є обґрунтованим, а підстави для зміни цього запобіжного заходу більш м`яким відсутні, зважаючи на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке передбачено позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна та на даний час продовжують існувати ризики того, що він може переховуватись від органів досудового розслідування та суду; вчинити інше кримінальне правопорушення, впливати на свідків та потерпілих. Крім того, суд визнав необґрунтованими доводи обвинуваченого про скасування арешту майна.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що розгляд провадження відбувається судом апеляційної інстанції тільки відносно доводів про незаконність судового рішення в частині продовженні запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 і не стосується рішення суду щодо скасування арешту майна, оскільки перевірка вищевказаних доводів виходить за межі повноважень апеляційної інстанції і можлива тільки в порядку оскарження остаточного судового рішення ухваленого судом по даному кримінальному провадженню.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що відсутні ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики обґрунтовано встановлені відповідною ухвалою суду першої інстанції та підтверджуються матеріалами провадження.

Так, при продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції врахував обставини злочинів, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та необхідність забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального закону та прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість утримання особи під вартою, що не порушує прав, гарантованих ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини, при цьому суд дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Колегія суддів приймає до уваги, що на стадії судового розгляду кримінального провадження суд самостійно вирішує питання про застосування чи продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, яка дозволить розглянути кримінальне провадження у розумні строки.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, оскільки недотримання строків розгляду кримінальних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Розумним, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Критеріями для визначення розумності строків під час кримінального провадження є складність кримінального провадження; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 триває в суді першої інстанції доволі тривалий строк у зв`язку з чим, враховуючи, складність кримінального провадження та поведінку учасників кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повинен, діючи з більшою відповідальністю, зосередити свої зусилля на дотриманні вимог щодо розумного строку розгляду кримінального провадження та прийняти ефективні заходи щодо розгляду кримінального провадження по суті та постановлення остаточного рішення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що порушення розумних строків розгляду кримінального провадження не є правовою підставою для закриття кримінального провадження, розгляд якого повинен бути продовжений у відповідності до вимог кримінального процесуального закону із застосуванням відповідних заходів забезпечення кримінального провадження, одним з яких є обрання запобіжного заходу, який забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти спробам перешкодити судочинству.

Рішення апеляційного суду щодо розгляду питання про законність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, кримінальне провадження щодо якого розглядається по суті судом першої інстанції, не повинно виглядати як втручання у порядок розгляду кримінального провадження судом першої інстанції та створювати перешкоди суду в організації ефективного судового розгляду у розумні строки.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 331,376,404,405,407,418,419,422-1 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2022 року в частині продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4