УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2023 року

м. Київ

справа № 174/590/19

провадження № 51-465ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на вирок Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2020 року й ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року щодо виправданого ОСОБА_4 ,

встановив:

За вироком Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від

12 листопада 2020 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі - КК) та виправдано за недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 20 жовтня 2022 року залишив указаний вирок місцевого суду без змін.

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався в тому, що він будучи службовою особою правоохоронного органу, діючи умисно, 2 лютого

2014 року, у період робочого часу з 09:00 до 18:00 у невстановленому слідством місці, достовірно знаючи, що ОСОБА_5 не визнана потерпілою у кримінальному провадженні № 0000776 від 30 грудня 2013 року, умисно склав завідомо неправдивий офіційний документ - протокол її допиту від 2 лютого

2014 року, особисто зазначив у ньому нібито свідчення потерпілої ОСОБА_5 , що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, тобто вніс завідомо неправдиві відомості про обставини, які мають суттєве значення для встановлення істини у зазначеному кримінальному провадженні.

Дії ОСОБА_4 було кваліфіковано за ч.1 ст.366 КК, як складання службовою особою завідомо неправдивого офіційного документу, внесення до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що вирок та ухвала не відповідають вимогам статей 370, 374, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Вказує, що всупереч ст. 94 цього Кодексу місцевий суд не надав обґрунтованої оцінки доказам з точки зору належності та допустимості, внаслідок чого дійшов висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення. Зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно залишив без задоволення його апеляційну скаргу та дійшов помилкового висновку про невинуватість ОСОБА_4 .

Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів Верховного Суду вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Пунктами п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК визначено, що у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Як регламентовано п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

За змістом ст. 92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого

в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, оцінивши докази відповідно до ст. 94 КПК із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку що пред`явлене

ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, не знайшло свого підтвердження, оскільки достатніх та допустимих доказів для доведення того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, стороною обвинувачення не надано, судом не виявлено, у зв`язку з чим суд вважав за необхідне виправдати обвинуваченого на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК.

При цьому суд у своєму рішенні навів детальний аналіз досліджених ним доказів, у тому числі й тих, на які посилається прокурор у касаційній скарзі, і зазначив мотиви, виходячи з яких, дійшов такого висновку.

Так, місцевий суд встановив, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено, що в діях ОСОБА_4 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, а саме, не доведено наявність у нього прямого умислу на складання завідомо неправдивого офіційного документу та внесення до нього завідомо неправдивих відомостей, не встановлено час, місце та спосіб вчинення інкримінованого йому злочину, мотив та мету його дій.

Суд визнав такими, що не відповідають дійсності, показання свідка ОСОБА_5 про те, що відомості зазначені слідчим ОСОБА_4 в протоколі її допиту як потерпілої, не відповідають даним, які вона йому надавала.

Зокрема із вказаного протоколу допиту убачається, що вказані слідчим ОСОБА_4 у протоколі допиту потерпілої ОСОБА_5 відомості, відповідають змісту наданих нею показань про обставини події, а тому не можуть бути розцінені як неправдиві.

Допитаний в суді ОСОБА_4 не заперечував факту складення та підписання ним протоколу допиту потерпілої ОСОБА_5 , разом з тим, зазначив, що ніяких неправдивих відомостей до протоколу він не вносив, протокол складено та підписано в присутності ОСОБА_5 , зазначена у ньому інформація, надана саме потерпілою, заперечень або уточнень до протоколу від неї не було. Вказані показання ОСОБА_4 узгоджуються з висновком експерта від 8 лютого 2019 року № 355-18, відповідно до якого, рукописний текст заповнення бланку протоколу допиту потерпілої, записи «слідчий Мушик» та підписи від його імені виконані саме ним.

Суд визнав неконкретним висунете ОСОБА_4 обвинувачення, оскільки в ньому не вказано в чому саме полягала неправдивість відомостей, внесених слідчим до протоколу допиту потерпілої ОСОБА_5 , тобто об`єктивна сторона інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення не конкретизована.

Також, суд визнав недоведеним, що кримінальне правопорушення вчинено саме

2 лютого 2014 року, а місце вчинення кримінального правопорушення не встановлено взагалі.

Так, ОСОБА_4 стверджує, що допит потерпілої ОСОБА_5 , відбувся

2 лютого 2014 року в його службовому кабінеті у Вільногірському ВП, водночас ОСОБА_5 показала суду, що у слідчого була неодноразово, зокрема і з чоловіком, проте дату не пам`ятає, на її думку це було не 2 лютого, тому що це вихідний день, як правило, вона виїжджає за місто. Разом з тим, доказів на підтвердження чи спростування вказаних тверджень ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 стороною обвинувачення суду не надано.

Також всупереч ст. 91 КПК, стороною обвинувачення не наведено обґрунтування мотиву, мети та способу вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Не знайшли свого підтвердження і доводи прокурора стосовно того, що ОСОБА_4 було підроблено підписи потерпілої ОСОБА_5 у протоколі та пам`ятці про процесуальні права та обов`язки потерпілого.

В судовому засіданні ОСОБА_4 показав, що обставин підписання протоколу потерпілою не пам`ятає, але допускає, що міг виходити з кабінету, залишаючи ОСОБА_5 в кабінеті з іншими особами. Додав, що після повернення не звертав уваги на наявність у протоколі підпису потерпілої. Припускає, що підпис у протоколі міг виконати хтось інший.

Судом було досліджено висновки експерта від 8 лютого 2019 року № 355-19 та

21 листопада 2018 року № 5826-18, згідно з якими підписи від імені

ОСОБА_5 в протоколі допиту потерпілого від 2 лютого 2014 року та пам`ятці про процесуальні права та обов`язки потерпілого в графах «Підпис», виконані не ОСОБА_5 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_5 . З`ясувати чи виконані досліджувані підписи ОСОБА_4 , не має можливості в зв`язку з тим, що підписи виконані з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_5 , в результаті чого ознаки почерку, притаманні виконавцю, в досліджуваних підписах не відобразилися.

Отже висновки експерта, не підтверджують той факт, що підпис у протоколі допиту та пам`ятці про процесуальні права та обов`язки потерпілого за ОСОБА_5 було зроблено саме ОСОБА_4 . Доказів на перевірку та спростування вказаних показів стороною обвинувачення не наведено.

Крім того, місцевий суд спростував доводи сторони обвинувачення і про те, що ОСОБА_5 не набувала статусу потерпілої у цьому провадженні, а тому не могла бути допитана слідчим, в якості потерпілої, і зазначив при цьому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 55 КПК, права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого, тому ОСОБА_5 на час складення обвинуваченим протоколу її допиту мала статус потерпілої.

Отже, аналізуючи вказані докази, суд дійшов переконання, що жоден із них не підтверджує вину ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 366 КК.

Прокурор, не погодившись із виправдувальним вироком, оскаржив його в апеляційному порядку. Суд, за клопотанням прокурора повторно дослідив наявні у матеріалах справи докази.

В результаті чого, ОСОБА_4 підтвердив свої показання надані ним під час досудового та судового розгляду, додав, що на допиті разом з потерпілою був присутній її чоловік, якого він теж допитував в якості свідка. Він не бачив хто підписував протокол допиту та пам`ятку про права обов`язки, оскільки виходив на вулицю, проте допускає, що це міг бути її чоловік або сама потерпіла. Свідок ОСОБА_5 як і в місцевому суді заперечувала факт її допиту в якості потерпілої, стверджувала, що в протоколі і в пам`ятці про права та обов`язки стоять не її підписи. Вважає, що ОСОБА_4 вніс в протокол завідомо неправдиві відомості з метою не проводити належне розслідування по справі.

Судом апеляційної інстанції також було досліджено наявні в матеріалах кримінального провадження письмові докази, а саме: висновки експерта від

21 листопада 2018 року та 8 лютого 2019 року і обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про відсутність в діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, за вказаних у вироку обставин.

Апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо незаконності виправдувального вироку, оскільки, перевіривши матеріали кримінального провадження, встановив, що показаннями самої потерпілої, обвинуваченого та свідків, допитаних під час досудового і судового засідання та письмовими доказами, поза розумним сумнівом не підтверджується той факт, що ОСОБА_4 будучи службовою особою склав завідомо неправдивий офіційний документ та вніс до цього документу завідомо неправдиві відомості. На думку суду, надані стороною обвинувачення докази на підтвердження винуватості ОСОБА_4 не відповідають вимогам ст. 94 КПК, оскільки кожен з них, як окремо так і в сукупності беззаперечно не вказують на винуватість обвинуваченого у вчиненні цього кримінального правопорушення, з чим погоджується і колегія суддів.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час постановлення рішень.

Враховуючи викладене, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б впливали на обґрунтованість судових рішень щодо

ОСОБА_4 , судами першої та апеляційної інстанцій у кримінальному провадженні допущено не було, а тому законних підстав для скасування оскаржуваних судових рішень за доводами, наведеними в касаційній скарзі прокурора, Верховний Суд не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 12 листопада

2020 року й ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року щодо виправданого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3