Справа № 548/2108/20
Провадження №1-кп/548/23/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2023 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представника потерпілих ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хорол обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000483 по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою освітою, працюючого водієм Представництві «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ», одруженого, маючого на утриманні доньку 14 років, раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним:

03.10.2020, о 08 годині 56 хвилин, ОСОБА_6 , перебуваючи на робочому місці, керував вантажним автомобілем MAN tgs 41.400 д.н.з НОМЕР_1 , та рухався по автодорозі Київ -Харків - Довжанський в напрямку міста Києва, де проїжджаючи в районі 238 км + 800 м. Хорольського району Полтавської області, виконуючи маневр розвороту у встановленому для цього місці, грубо порушив вимоги п.п. 10.1, 10.4 Правил Дорожнього руху України, а саме, допустив неуважність, змінив напрямок свого руху та не надав перевагу в русі автомобілю ВАЗ 21144, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який рухався по головній дорозі у напрямку м. Полтава, допустивши з ним зіткнення.

В результаті даної події, водій автомобіля ВАЗ 21144, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_11 , відповідно висновку судово-медичної експертизи, № 92 від 23.11.2020, отримав тілесні ушкодження у вигляді: рани обличчя, синці обличчя, множинні рани та подряпини обличчя, садна верхніх та нижніх кінцівок, крапкові рани правої підключичної ділянки, лівого ліктьового згину та правого променево-зап`ясткового суглобу, множинні переломи лобної, тім`яної, потиличної , скроневої кісток та основи черепа, вертикальний перелом верхньої щелепи зліва по типу ФОР 2, закритий перелом кісток носу. Дані тілесні ушкодження утворилися від дії тупих предметів або при ударі об такі і могли утворитися внаслідок зіткнення легкового автомобіля з вантажним транспортним засобом (автомобілем), в салоні одного з яких знаходився потерпілий на що вказують характер та локалізація ушкоджень, а також дані обставини справа і в своїй сукупності, та, відносно живої особи, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечні для життя в момент їх спричинення, і які безпосередньо викликали його смерть.

Смерть ОСОБА_11 наступила від крововиливів в мозок і під його оболонки внаслідок множинних переломів кісток черепа та лицьових кісток.

Також, в результаті даної пригоди, пасажир автомобіля ВАЗ 21144, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_8 , відповідно висновку судово-медичної експертизи, №112 від 26.11.2020 отримала тілесні ушкодження у вигляді: відкритого перелому нижньої щелепи справа та зліва, закритого перелому верхньої щелепи справа та зліва, множинних переломів кісток гайморових пазух, кісток носу, виличних кісток, закритого багатоскалкового перелому хірургічної шийки плечової кістки та голівки її зі зміщенням відломків, закритого перелому бокової маси крижкової кістки зліва, закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку легкого ступеню, рани нижньої щелепи, саден та подряпин на обличчі, гематоми правої підочної ділянки утворилися від дії тупих предметів або об такі. Дані ушкодження утворилися в короткий проміжок часу та могли утворитися при вказаних обставинах і вказаний строк, як вказано в описовій частині постанови і кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я.

Згідно висновку автотехнічної експертизи № 866 від 23.11.2020, у діях водія ОСОБА_6 вбачаються невідповідності з вимогами п.п. 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, а саме:

п. 10.1 Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

п. 10.4 Перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в`їзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою.

Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам. Водій, що виконує поворот ліворуч, повинен дати дорогу попутним транспортним засобам, які рухаються попереду нього і виконують розворот.

За наявності трамвайної колії посередині проїзної частини водій нерейкового транспортного засобу, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям, повинен дати дорогу трамваю.

Порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди та він мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді, для чого у нього не було яких-небудь перешкод технічного характеру.

Стаття (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений частина 2 статті 286КК України.

Позиція сторін щодо обсягу та порядку дослідження доказів.

У судовому засіданні прокурор, зважаючи на повне визнання вини обвинуваченим, вважає за доцільне не здійснювати дослідження доказів щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, які сторонами не оспорюються, що відповідає вимогам частини 3 статті 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням його характеризуючі дані.

Обвинувачений вину по пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, визнав повністю, ствердив суду, що він не оспорює обставини кримінального правопорушення, правильно розуміючи їх зміст і наслідки такої позиції, яка є добровільною, та не заперечує проти встановленого прокурором порядку дослідження доказів.

Захисник підтримав думку обвинуваченого та не заперечив проти встановленого прокурором порядку дослідження доказів, з врахуванням положень частини 3 статті 349 КПК України.

Потерпілі та їх представник не заперечели щодо порядку дослідження доказів відповідно до частини 3 статті 349 КПК України.

Застереження щодо обсягу та порядку дослідження доказів.

Суд, зважаючи на думку учасників судового провадження, з`ясувавши, що ними не оспорюються обставини кримінального провадження та правильно розуміється зміст цих обставин, переконавшись у добровільності такої позиції та роз`яснивши їм процесуальні наслідки зазначених дій, передбачені частиною 2 статті 394 КПК України, визнає недоцільним дослідження доказів щодо зазначених обставин, що відповідає вимогам частини 3 статті 349 КПК України.

Позиція обвинуваченого ОСОБА_6 .

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні ним кримінального правопорушення визнав повністю та дав показання про те, що він 03.10.2020, о 08 годині 56 хвилин, керував вантажним автомобілем MAN tgs 41.400 д.н.з НОМЕР_1 , та рухався по автодорозі Київ -Харків - Довжанський в напрямку міста Києва, виконуючи маневр розвороту у встановленому для цього місці, грубо порушив вимоги Правил Дорожнього руху України, а саме, допустив неуважність, змінив напрямок свого руху та не надав перевагу в русі автомобілю ВАЗ 21144, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі у напрямку м. Полтава, допустивши з ним зіткнення, просить не позбавляти його волі, щоб він міг надалі відшкодовувати шкоду потерпілим.У ході досудового слідства не визнавав вину за порадою попереднього адвоката, від послуг якого у подальшому відмовився. Щиро кається у скоєному та просить пробачення у потерпілих. Частково відшкодував заподіяну моральну шкоду через втрату чоловіка та сина у розмірі 100 (сто) тисяч гривень.Цивільний позов прокурора визнав у повному обсязі.

Позиція потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

Потерпілі зазначили, що обвинувчений ОСОБА_6 відшкодував частково матеріальні та моральні збитки , прохали ОСОБА_6 суоворо не карати та призначити йому покарання, не пов"язане з позбавленням волі.

Висновки.

Таким чином, об`єктивно з`ясувавши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, суд вважає доведеними порушення ОСОБА_6 правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель людини, а саме ОСОБА_11 , і заподіяло середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_8 .

Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку (пункт 1 та 2 частини 1 статті 66 КК України).

Судом враховано вимоги постанови Верховного Суду від 30.10.2018 року у справі №559/1037/16-к, де надано роз`яснення, що активне сприяння розкриття злочину і щире каяття є окремими обставинами, що пом`якшують покарання, у зв`язку з чим суд розцінює щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину альтернативними, незалежними, окремо існуючими обставинами, що пом`якшують покарання.

Окрім цього, на думку суду обставиною, яка пом`якшує покарання, що не передбачена ч. 1 ст. 66 КК України, але враховується як така на підставі ч. 2 ст. 66 КК України, є вчинення винним злочину вперше. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» судам дано роз`яснення, відповідно до якого особам, які вперше вчинили злочини, доцільно призначати менш суворе покарання.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , судом не встановлено.

Мотиви призначення покарання.

Крім визнавальних показань обвинуваченого, його винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення об`єктивно підтверджується дослідженими у судовому засіданні наданими стороною обвинувачення доказами.

Аналіз норми ст. 286 КК України свідчить, що цей злочин належить до злочинів з так званим матеріальним складом. А тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-які порушення правил безпеки дорожнього руху, а лише ті, які створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у частинах 1, 2 або 3 цієї статті, і, отже, перебувають з ними у причинному зв`язку.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, та встановлених в судовому засіданні обставин, суд визнає доведеним, що дорожньо-транспортна подія сталася внаслідок дій обвинуваченого ОСОБА_6 , не переконався в безпечності своїх дій, а також, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим особам, наслідком чого стала загибель людини, що істотно збільшує суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_6 діяння.

Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , яке виразилося у порушенні ОСОБА_6 правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель людини, а саме ОСОБА_11 , і заподіяло середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_8 . Зазначене діяння містить склад кримінального правопорушення - злочину, передбачений ст. 286 ч. 2 КК України. Обвинувачений ОСОБА_6 винен у вчиненні цього кримінального правопорушення і підлягає покаранню за його вчинення.

При цьому, призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 по даному кримінальному провадженні є досить складним та важливим питанням, яке потребує звернення до теоретичних основ поняття покарання, цілей та особливостей його призначення.

Кримінальне законодавство у ч. 2 ст. 50 Кримінального кодексу України (далі - КК) визначає такі цілі покарання: 1) кара; 2) виправлення засуджених; 3) запобігання вчиненню нових злочинів засудженими; 4) запобігання вчиненню нових злочинів іншими особами. Згідно з ч. 3 ст. 50 КК покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

При призначенні покарання обвинуваченому у даній справі, виходячи із позиції потерпілої, особливу увагу слід звернути на таку мету покарання, як кара.

Кара являє собою засіб, необхідний для здійснення цілей покарання. Для досягнення цілей виправлення засудженого, спеціального і загального попередження злочинів покаранню притаманні каральні засоби, тобто воно заподіює караному певні позбавлення і страждання. Також покарання призначається і з метою задоволення почуття справедливості, властивого людям, почуття обурення, викликаного вчиненням злочину, що реалізується у відповідній мірі відплати за вчинене, при цьому відплата відповідає у багатьох випадках почуттям потерпілого, а іноді певних кіл суспільства.

Разом з тим, призначення покарання найбільшою мірою лише з метою кари, тобто відплати, помсти за минуле, виходить за межі поставлених перед КК завдань, оскільки останні спрямовують кримінальну політику держави лише в майбутнє - забезпечити охорону найбільш суттєвих для суспільства об`єктів від злочинних посягань і попередити вчинення злочинів. Рівень же кримінально-правової охорони певних об`єктів, суворість санкцій, які передбачено за посягання на них, певною мірою залежить від рівня їх цінності у суспільстві. Але це ні в якому разі не означає, що суворість кримінального покарання визначається суворістю помсти або відплати з боку держави особі, яка заподіяла суспільно небезпечні наслідки.

Виправлення засудженого - це такі зміни його особи, які роблять його безпечним для суспільства, характеризують його схильність до правомірної поведінки, поваги до правил і традицій людського співжиття.

Запобігання вчиненню злочинів іншими особами - це так зване загальне запобігання злочинів. Застосовуючи покарання до засудженого, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільне небезпечними і всі особи зобов`язані уникати їх вчинення. Сама можливість караності таких діянь виступає засобом стримування осіб, схильних до кримінально-протиправної поведінки.

Також, ч. 1 Постанови N 7 від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання" із змінами Пленум Верховного Суду України звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України.

Вказані роз`яснення узгоджуються і з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі «Бакланов проти росії» (рішення від 9.06.2005) та у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принцип «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008) Суд вказав: «Для того щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Тобто, суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів (ч. 2 ст. 50 КК України).

Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів (ч. 2 ст. 65 КК України).

В ч. 2 Постанови N 7 від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання" із змінами Пленум Верховного Суду України звернув увагу судів на те, що висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

В ч. ч. 3 та 4 Постанови N 7 від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання" із змінами Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Виходячи із вищевикладених доводів, суд прийшов до наступних висновків.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання суд, відповідно з вимогами ст. 65 КК України, враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно із ст. 12 КК України є тяжким злочином; наявність обставин, що пом`якшують покарання, зокрема щире каяття, яке також прослідковувалося під час всього судового розгляду справи і дуже чітко було виражено в судових дебатах останньому слові, під час якого обвинувачений висловив своє ставлення до обвинувачення, повністю визнаючи свою вину; дав оцінку власним діям, зокрема щиро висловив жаль щодо смерті потерпілого, неодноразово просив прощення у потерпілих; також враховує активне сприяння розкриттю злочину, зокрема надавання показань, участь у слідчих діях, відсутність будь-яких перешкод з його сторони для провадження досудового розслідування; також враховує відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 року ЄСПЛ зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Суд враховує і особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який є особою молодого віку, вчинив кримінальне правопорушення вперше, його виключно позитивні характеристики, зокрема за місцем проживання та роботи. А також враховує його емоційну реакцію на подію і наслідки, оскільки усвідомлення ОСОБА_6 таких є і для нього моральним тягарем на решту життя.

Всі ці обставини дають суду прийти до висновку, що ОСОБА_6 слід призначити покарання основне покарання у виді позбавлення волі на строк, наближений до мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням та поклавши відповідні обов`язки.

При вирішенні питання щодо доцільності призначення обвинуваченому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує вказані вище обставини, що враховувались при призначенні основного покарання, наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також те, що обвинувачений має на утриманні малолітню дитину та непрацездатного батька, посвідчення водія необхідне обвинуваченому для утримання сім`ї, та подальше відшкодування завданих збитків потерпілим (уснення негативних наслідків), тому суд вважає, що в даному випадку відсутня необхідність у призначенні обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Щодо вирішення цивільних позовів.

Прокурор відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_12 в інтересах держави в особі КП " Полтавська обласна лікарня ім. М.С. Скліфосовського Полтавської обласної ради " звернулася з цивільним позовом до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування витрат на стаціонарене лікування та надання медичної допомоги особі, яка потерпіла від злочину.

ОСОБА_6 в судовому засіданні визнав цивільний позов.

Вирішуючи позовні вимоги суд зазначає про таке.

Згідно з положенням п. 7 ч. 1ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити цивільний позов.

Відповідно до ст.1206 ЦК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення.

Цивільний позов прокурора про стягнення з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави в особі КП " Полтавська обласна лікарня ім. М.С. Скліфосовського Полтавської обласної ради "витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_8 в сумі 40 151, 63 гривень, законний, обґрунтований і підлягає задоволенню повністю, крім того позов визнав обвинувачений.

Цивільний позов ОСОБА_8 ОСОБА_9 до ОСОБА_6 та представництва " Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджерает Ве Санаї Анонім Ширкеті" про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення ( дорожньо- транспортної пригоди), слід залишити без розгляду з підстав, як цивільними позивачами не вказано обов"язок кожного цивільного відповідача про відшкодування збитків ( конкретних сум).

Мотиви ухвалення інших рішень.

Враховуючи, що ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 09.10.2020 року було накладено арешт на майно, суд приходить до висновку, що ухвалюючи вирок по справі на підставі ч.4 ст. 174 КПК України, арешт слід скасувати.

Згідно ч.2 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів.

Згідно ч.2 ст. 124 КПК України витрати на залучення експертів в розмірі 2288,30 грн. підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Доля речових доказів по справі, підлягає вирішенню відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст.370, 374 КПК України суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п"ять ) років, без позбавленням права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 (три) роки.

Відповідно до п.1, п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили не обирати.

Цивільний позов прокурора відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_12 в інтересах держави в особі КП " Полтавська обласна лікарня ім. М.С. Скліфосовського Полтавської обласної ради " до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування витрат на стаціонарене лікування та надання медичної допомоги особі, яка потерпіла від злочину -задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 на користь держави в особі КП " Полтавська обласна лікарня ім. М.С. Скліфосовського Полтавської обласної ради "( ІВАN: UA50 0 10000 31527 в ДКСУ м. Київ, ) витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_8 в сумі 40 151, 63 гривень.

Цивільний позов ОСОБА_8 ОСОБА_9 до ОСОБА_6 та представництва " Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджерает Ве Санаї Анонім Ширкеті" про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення ( дорожньо- транспортної пригоди) -залишити без розгляду, роз"яснивши про порядок подачі цивільного позову в порядку цивільного судочинства.

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 на користь держави витрати на залучення експертів для проведення експертиз по справі в розмірі 2288,30 гривень.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 09.10.2020 року після набрання вироком законної сили скасувати.

Речові докази:

- автомобіль марки ВАЗ 21144 д.н.з. НОМЕР_2 , який знаходиться на зберіганні на території ВП № 2 Лубенського РВП ГУНП в Полтавській області, після набрання вироком законної сили повернути ОСОБА_8 ;

- вантажний автомобіль MAN tgs 41.400 д.н.з НОМЕР_1 , який знаходиться на зберіганні на території П-ВА "Онур", що за адресою с. Вишняки Лубенського району Полтавської області - після набрання вироком суду законної сили передати законному володільцю Представництву " Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджерает Ве Санаї Анонім Ширкеті".

Вирок набирає законної сили через 30 днів після його проголошення, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченим та прокурору.

ГоловуючийОСОБА_1