Дата документу 02.02.2023 Справа№ 332/5023/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/407/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №332/5023/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 25 травня 2022 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 17.10.2021 року приблизно о 17 годині, маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, діючи повторно, знаходячись на ділянці трамвайної контактної мережі «Діагональна-Запоріжжя Ліве», що розташована за адресою: м.Запоріжжя, вул.Південне шосе, між трамвайними зупинками «РМЗ» та Запоріжжя - Ліве, шляхом вільного доступу, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, за допомогою фізичної сили рук та невстановленим під час досудового розслідування предметом, перерізав та в подальшому таємно викрав 55 метрів контактного дроту загальною вартістю 8357 грн. 25 коп., чим спричинив Запорізькому комунальному підприємству міського електротранспорту «Запоріжелектротранс», матеріальну шкоду на зазначену суму.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно. Йому призначено покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про цивільний позов та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати. Виключити з числа обставин, які пом`якшують покарання, щире каяття. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.185 КК у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі. Зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання відбуте покарання за вироком Заводського районного суду м.Запоріжжя від 02.11.2021 року у виді 3 місяців арешту. Свої вимоги прокурор мотивував тим, що суд, встановивши дату вчинення злочину, попередню судимість обвинуваченого, помилково не призначив обвинуваченому остаточне покарання на підставі ч.4 ст.70 КК. Крім того, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який раніше притягався до кримінальної відповідальності, у суду були підстави для призначення обвинуваченому остаточного покарання у виді позбавлення волі. Також суд помилково визнав в якості пом`якшуючої покарання обставини щире каяття, оскільки факт щирого каяття обвинуваченого не знайшов свого відображення в матеріалах кримінального провадження. Крім того, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд в повній мірі не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який продовжив вчиняти кримінальні правопорушення, не дивлячись на те, що на розгляді суду вже перебувало кримінальне провадження щодо нього за ч.2 ст.185 КК. Зазначене свідчить про небажання обвинуваченого ставати на шлях виправлення та відсутність у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві. Крім того, обвинувачений має не зняті та непогашені судимості, будь-якою суспільно корисною працею не займається, як наслідок завдану шкоду не відшкодував. За наведених обставин у суду не було достатніх підстав для застосування ст.75 КК.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги поданої скарги та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти скарги прокурора та просили залишити вирок без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, то вони є слушними з огляду на таке.

Загальні засади призначення покарання - це основоположні вимоги про порядок і межі призначення покарання, якими зобов`язаний керуватись суд, призначаючи покарання у конкретному кримінальному провадженні.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 був засуджений вироком Заводського районного суду м.Запоріжжя від 02.11.2021 року за ч.1 ст.309 КК до покарання у виді 3 місяців арешту.

Кримінальне правопорушення у даній справі обвинуваченим вчинено 17.10.2021 року, тобто до постановлення вироку Заводського районного суду м.Запоріжжя від 02.11.2021 року.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Між тим, суд першої інстанції наведених вимог кримінального закону не врахував та не призначив обвинуваченому ОСОБА_8 остаточне покарання на підставі ч.4 ст.70 КК.

Крім того, згідно з вимогами ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі та умовах, визначених у статті 75 КК. При цьому ця норма надає суду можливість прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого злочину, дають достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення цієї особи можливе без реального відбування призначеного покарання. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.

Проте зі змісту оскарженого вироку вбачається, що рішення суду про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням постановлено судом першої інстанції без його належного обґрунтування.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання та звільняючи обвинуваченого від його відбування, у вироку зазначив, що ним враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, офіційно не працевлаштований, не одружений, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, проживає разом з матір`ю, яка є особою з інвалідністю 3 групи. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченого. Обставин, які би обтяжували покарання обвинуваченого, суд не встановив.

На підставі наведених обставин суд вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважав за можливе застосувати положення ст.75 КК.

Проте, дослідивши матеріали провадження, судова колегія дійшла переконання, що виправлення обвинуваченого із звільненням його від відбування покарання є неможливим.

На переконання колегії суддів, районний суд, хоча і зазначив у вироку, проте повною мірою не врахував, що обвинувачений має ряд непогашених та не знятих судимостей різного ступеня тяжкості. Проте незважаючи на ці обставини обвинувачений до нормального життя не повернувся, ніде не працевлаштований, суспільно корисною працею не займається і знову продовжив свою злочинну діяльність. Завдану своїми злочинними діями шкоду обвинувачений протягом більш ніж одного року не відшкодував навіть частково.

Така поведінка обвинуваченого ОСОБА_8 свідчить про його очевидне небажання ставати на шлях виправлення та перевиховання.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що в минулому до ОСОБА_8 двічі застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак обвинувачений в подальшому знову вчиняв нові злочини. Відтак таке звільнення в минуло не призвело до позитивних змін в особистості обвинуваченого і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Таким чином, поза увагою суду залишилися обставини, які мають значення при обранні порядку відбування призначеного покарання, а тому висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування до обвинуваченого ст.75 КК є необґрунтованим, оскільки його було зроблено без урахування особливостей правозастосування вказаної норми матеріального права.

У контексті наведених обставин вирок суду в частині призначеного покарання та звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із вимогами апеляційної скарги прокурора про призначення обвинуваченому за ч.2 ст.185 КК покарання у виді позбавлення волі. Адже обвинувачений повністю визнав свою вину, не оспорював фактичні обставини провадження, що дало суду право розглянути провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК. Крім того, обвинуваченим вчинено один епізод нетяжкого злочину, він проживає разом з матір`ю, яка є особою з інвалідністю. Будь-яких обтяжуючих покарання обставин у справі не встановлено.

При цьому колегія суддів також виходить з того, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених. Покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

А тому колегія суддів вважає, що обране судом першої інстанції покарання у виді обмеження волі буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і таке покарання не можна вважати явно несправедливим через його м`якість.

Що стосується вимог прокурора про виключення з числа обставин, які пом`якшують покарання, щирого каяття, то вони не є слушними. Адже обвинувачений повністю визнав свою вину у вчиненні ним злочину в умовах неочевидності. Дана пом`якшуюча обставина зазначена в обвинувальному акті. Прокурор, який одночасно затверджував обвинувальний акт і складав апеляційну скаргу, не зазначив обставин, які змінились або ж були встановлено під час судового розгляду, що призвели до переконання його в тому, що дана пом`якшувальна обставина перестала існувати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 25 травня 2022 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині призначеного покарання та звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Заводського районного суду м.Запоріжжя від 02.11.2021 року, більш суворим, призначеним за даним вироком, остаточно призначити покарання у виді 2 років обмеження волі.

За правилами передбаченими в ст.72 КК України зарахувати у строк покарання ОСОБА_8 покарання відбуте ним повністю за вироком Заводського районного суду м.Запоріжжя від 02.11.2021 року.

Строк покарання обчислюється з дня прибуття і постановки ОСОБА_8 на облік у виправному центрі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4