УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 522/10718/22

провадження № 51-974ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185КК та призначено йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Цим же вироком вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком ОСОБА_4 19 травня 2022 року близько 17:50, перебуваючи у вечірній час біля будинку № 9 на вулиці Балківська в місті Одесі, побачив електричний мопед. В цей час, у нього з корисливих мотивів виник злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна - електричного мопеду. Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 підійшов до електричного мопеду, та впевнившись, що за ним ніхто не спостерігає та його злочинні дії залишаться непомітними для потерпілого та перехожих громадян, умисно та з корисливих мотивів, таємно викрав, належний ОСОБА_6 , електричний мопед торгової марки «AIMA ONE» моделі «A 500» білого кольору, вартістю 55000 грн, який за потужністю електромотора у 1200 Вт не є транспортним засобом.

Таємно викравши, в умовах воєнного стану, який впроваджено на території України відповідно до Указу Президента України та Верховного головнокомандувача ОСОБА_7 від 24 лютого 2022 року № 64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, а також Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в України» від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, майно ОСОБА_6 вартістю 55000 грн, ОСОБА_4 намагався покинути місце скоєного ним кримінального правопорушення, але розпорядитись викраденим майном не зміг, оскільки був затриманий перехожими громадянами та потерпілим.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 20 грудня 2022 року залишив без змін вказаний вирок місцевого суду.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник, не оскаржуючи доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення, пом`якшивши засудженому покарання.

Обґрунтовуючи вимоги, викладені у касаційній скарзі захисник зазначає, що суди попередніх інстанцій не у повній мірі врахували всі обставини, що пом`якшують покарання його підзахисному, а саме, що в засудженого є рідний брат інвалід, який потребує постійної допомоги та не може самостійно забезпечувати свою життєдіяльність, особливо зараз в умовах воєнного стану. Додає, що засуджений фактично не спричинив майнової шкоди потерпілому, оскільки вчинив замах на крадіжку. Вважає, що його підзахисний став на шлях виправлення, а тому призначене покарання не узгоджуються з правилами статей 50, 65 КК через суворість.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі захисника та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Твердження касатора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Виходячи з указаної мети й вищезазначених принципів, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень вказаних вимог закону суди попередніх інстанцій дотримались.

Місцевий суд з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, особи обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, судимість не погашена, наявність обставини, яка пом`якшує покарання (щире каяття), обставини, яка обтяжує покарання (рецидив злочинів), а також змісту обвинувачення, яке складається з одного епізоду та того, що ОСОБА_4 допомагає брату - інваліду 3 групи, дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, встановленого санкцією ч. 4 ст. 185 КК.

Не погодившись із вказаними висновками суду першої інстанції, ОСОБА_4 звернувся із апеляційною скаргою в якій, неоспорюючи кваліфікацію своїх дій, порушував питання про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість.

За наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції не установив порушень місцевого суду під час призначення покарання та підстав для зміни або скасування вироку.

Так, у ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

У свою чергу апеляційний суд взяв до уваги всі обставини, які враховані місцевим судом.

З огляду на це колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, з призначенням покарання у виді позбавлення волі.

Апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи апелянта щодо неврахування районним судом обставини, що пом`якшує його покарання, а саме - щирого каяття, оскільки вони спростовуються змістом оскаржуваного рішення, з якого вбачається, що вказана обставина були в повній мірі врахована місцевим судом при призначенні обвинуваченому покарання.

Під час апеляційного розгляду інших обставин, ніж ті з урахуванням яких суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, до апеляційного суду не надано.

Твердження про необхідність застосування до ОСОБА_4 вимог статей 69, 75 КК були предметом оцінки апеляційного суду, який визнаючи їх необґрунтованими зважив на нижченаведене.

Відповідно до вимог ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш мякого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Так, дійсно, місцевим судом встановлено обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 - щире каяття, а також враховано, що він допомагає брату - інваліду 3 групи.

Однак, враховуючи, що ОСОБА_4 , будучи раніше судимим в тому числі і за корисливі злочини та маючи непогашену судимість, вчинив тяжкий корисливий злочин в умовах воєнного стану, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення, тому, наведена пом`якшуюча покарання обставина не є такою, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Отже, підстав для призначення останньому покарання, із застосуванням положень статей 69, 75 КК, на думку колегії суддів, немає, про що правильно зазначив апеляційний суд у своєму рішенні.

Призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції кримінально-правової норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені у справі обставини (з урахуванням даних про особу) у своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винуватому навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким висновком і вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації, є достатнім та необхідним для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів.

Обставини, на які покликається в касаційній скарзі захисник, щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, були враховані судами в ході призначення покарання ОСОБА_4 , ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни судового рішення.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що судові рішення відповідають вимогам ст. 370 КПК, є законними та обґрунтованими.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги захисника немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3