Справа № 350/907/19
Номер провадження 1-кп/350/4/2023
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2023 року селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про визнання доказу недопустимим та неналежним у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР 29.01.2019 за № 0000123 про обвинувачення ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч.3 КК України -

з участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

у с т а н о в и в:

У провадженні Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області знаходиться кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР 29.01.2019 за № 0000123 про обвинувачення ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч.3 КК України

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотаннями у яких просив суд постановити ухвалу якою визнати заяву ОСОБА_6 датовану 23 квітня 2019 року про залучення його до провадження в якості потерпілого недопустимим та неналежним доказом, а у зв`язку з цим за принципом «плодів отруєного дерева» визнати помилковим посилання в обвинувальному акті на те, що ОСОБА_6 є потерпілим у провадженні, і вважати ОСОБА_6 у провадженні заявником, а не потерпілим та допитати його за правилами допиту свідка ( т.3. а.к.п. 63-69, 109-112).

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_5 просив задоволити його вимоги з викладених у клопотаннях підстав.

Обгрунтовуючи у судовому засіданні свої клопотання про визнання заяви ОСОБА_6 від 23 квітня 2019 року про залучення його до провадження в якості потерпілого недопустимим та неналежним доказом адвокат ОСОБА_5 пояснив, що підставами для постановлення судом такого рішення є:

-відсутнє доручення слідчого на відібрання оперуповноваженим відділу поліції заяви у ОСОБА_6 про визнання його потерпілим.

-заява ОСОБА_6 від 23 квітня 2019 року про залучення його до провадження як потерпілого не зареєстрована в порядку, передбаченому законодавством;

-ні слідчим, ні прокурором не визначено вид та розмір шкоди, яка заподіяна ОСОБА_6 у зв`язку з чим останній не може бути визнаний потерпілим;

-відсутній процесуальний документ прокурора або слідчого поліції (постанова) про визнання ОСОБА_6 потерпілим, а прийняття такого рішення є обов`язковим для органу досудового розслідування в силу вимог ст.110 КПК України;

-існуюча судова практика не бачила випадків визнання потерпілою особу, яка є заявником (викривачем) у злочинах, передбачених ст.368 КК України, тому кримінальним правопорушенням, яке інкримінується ОСОБА_3 , не може бути завдано шкоди ОСОБА_6 ;

-статус потерпілого надано ОСОБА_6 умисно, з метою невиконання ухвали слідчого судді від 24.04.2019, якою зобов`язано слідчого допитати ОСОБА_6 як свідка з участю захисника обвинуваченого ОСОБА_3 . Чи дійсно ОСОБА_6 відмовиться від дачі показань він поки що не знає, оскільки потерпілий ще не допитувався судом, однак припускає таку поведінку потерпілого бо такий статус дає право ОСОБА_6 відмовитися давати пояснення та показання, які він міг би дати, якби його допитали як свідка. Також, у разі перебування ОСОБА_6 у статусі свідка суд буде позбавлений можливості застосувати привід щодо нього та накласти грошове стягнення у випадку неявки на виклик суду.

На думку захисника саме ці обставини підтверджують, що зазначену вище заяву ОСОБА_6 слід визнати неналежним та недопустимим доказом, а тому слід визнати відповідно до доктрини «плодів отруєного дерева», що визнається судовою практикою як Верховного Суду так і ЄСПЛ, помилкою слідчого та прокурора посилання в обвинувальному акті на те, що ОСОБА_6 є потерпілим у провадженні і вважати ОСОБА_6 у провадженні заявником, та допитати його за правилами допиту свідка

Погоджується, що у разі визнання заяви недопустимим доказом, всі інші докази, які здобуті стороною обвинувачення під час досудового розслідування після такої заяви можуть бути визнані недопустимими.

Прокурор ОСОБА_4 заперечив щодо задоволення клопотання захисника з підстав, викладених у своєму запереченні ( т.3 а.к.п.119-120).

Крім того пояснив, що слідчий 20.03.2019 доручив оперативному підрозділу проведення слідчий (розшукових) дій ( у порядку ст.40 КПК України) (т.3 а.к.п. 117). Цим дорученням оперативним працівникам серед інших повноважень, делеговано право отримати від ОСОБА_6 заяву про залучення його до провадження як потерпілого, і така заява отримана о/у міжрайонного відділу № 3 ( м.Калуш) УЗЕ в Івано-Франківській області ОСОБА_7 та вручено потерпілому пам`ятку про права та обов`язки ( т.3 а.к.п-118-119).

Винесення процесуального документа органом досудового розслідування про визнання особи потерпілою нормами КПК не передбачено.

Суд, дослідивши зміст клопотань сторони захисту, заслухавши думки учасників судового провадження, дійшов наступних висновків.

Конституційний Суд України у рішенні №12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі від 05 жовтня 2012 року № 223-1446/0/4-12 «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Тобто кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому ст. 89 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 84 Кримінального процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно із ч. 1 ст. 89 Кримінального процесуального кодексу України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

А відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 89 Кримінального процесуального кодексу України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Частиною 1 ст. 87 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 86 Кримінального процесуального кодексу України, допустимість доказів це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів.

Так, жоден доказ обвинувачення чи захисту не має наперед визначеної сили серед інших доказів і такі докази підлягають врахуванню судом на рівні з іншими доказами у справі.

Отже, для прийняття відповідного процесуального рішення оцінка доказів повинна проводитися не тільки з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а й в їх сукупності, з врахуванням достатності та взаємозв`язку, без відокремлення один від одного в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Крім того, особливе значення судом надається підтримці балансу інтересів різних учасників кримінального судочинства в рамках процесу доказування у кримінальному провадженні, що становить основний зміст кримінально-процесуальної діяльності.

Вирішення клопотань сторони захисту до видалення суду для ухвалення остаточного судового рішення по суті кримінального провадження, на думку суду, буде обмежувати права однієї зі сторін, в даному випадку сторони обвинувачення, оскільки вказане рішення суду не підлягає оскарженню. Позбавивши права однієї зі сторін на надання та дослідження доказів, суд не забезпечить виконання завдань та засад кримінального провадження і, перш за все, змагальності сторін, свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведення перед судом їх переконливості.

У своїх клопотаннях адвокат ОСОБА_5 просить визнати заяву ОСОБА_6 про залучення його до провадження в якості потерпілого, недопустимим та неналежним доказом, та за принципом «плодів отруєного дерева» визнати помилкою посилання у обвинувальному акті на те, що ОСОБА_6 є потерпілим у провадженні, вважати ОСОБА_6 заявником та допитати його за правилами допиту свідка.

Суд вважає, що дослідження заяви ОСОБА_6 про залучення його до провадження в якості потерпілого не може жодним чином непоправно нашкодити іншій стороні. Натомість неприйняття і недослідження певних доказів, на думку суду, може непоправно нашкодити інтересам правосуддя, оскільки правила допустимості доказів є як гарантією прав особи в кримінальному процесі, так і гарантією правосуддя.

Разом з тим суд зазначає, що в умовах змагальності процесу в багатьох випадках досить складно передбачити наперед напрямок розвитку подій під час судового розгляду, оскільки сторона захисту може вільно обирати свою тактику від повного визнання вини до повного її заперечення, вона може визнати певні фактичні обставини або навпаки висловити несподівані аргументи, які потребуватимуть перевірки, вона також може заперечувати допустимість чи достовірність одного, кількох або всіх доказів або навпаки не бачити в цьому сенсу тощо.

Саме така непередбачуваність змагального процесу потребує пошуку судом відповідного балансу конкуруючих інтересів держави, потерпілого, обвинуваченого та інших осіб у кожному конкретному випадку для того, щоб забезпечити справедливість процесу в цілому. Це також вимагає застосування такого підходу до тлумачення норм процесуального права, які мають відомий рівень абстрактності, щоб це не створило, ані невиправданих переваг однієї зі сторін процесу, ані невиправданих формальних перепон для реалізації сторонами своїх прав і обов`язків.

Як зазначив Європейський суд з прав людини, при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом» (рішення у справі «Walchli v. France»).

Також Європейський суд з прав людини звернув увагу, що основним аспектом права на справедливий судовий розгляд є те, що кримінальне провадження, в тому числі елементи такого провадження, пов`язані з процедурою, повинні бути змагальними. Право на змагальність означає, що в кримінальному провадженні як стороні обвинувачення, так і стороні захисту повинна забезпечуватись можливість бути обізнаною про факт подання іншою стороною зауважень та коментувати подані зауваження та докази (рішення у справі «Брандштеттер (Brandstetter) проти Австрії»).

Суд зауважує, що на даній стадії судового розгляду дослідження доказів судом триває.

За змістом ч.2 ст. 89 КПК України встановлення очевидної недопустимості доказу тягне за собою неможливість його дослідження.

Заявлений в клопотаннях доказ, що їх просить визнати недопустимим захисник, як і будь-який інший доказ, може бути визнаний недопустимим під час ухвалення судом остаточного рішення суду за наслідками розгляду надісланого обвинувачення, шляхом дослідження цих доказів у їх сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження.

Очевидної недопустимості оспорюваного стороною захисту доказу на цій стадії судового провадження без дослідження їх із взаємозв`язку з іншими доказами суд не вбачає.

Крім того, висловивши на даній стадії судового розгляду свою думку щодо певних доказів та похідних від них, суд заздалегідь, до постановлення остаточного судового рішення, висловить свою позицію за вказаним кримінальним провадженням, що вцілому може поставити під сумнів неупередженість суду і здатності його об`єктивно розглянути кримінальне провадження.

За таких обставин у суду, на даній стадії судового розгляду, відсутні дані щодо очевидної недопустимості доказу, на який вказує сторона захисту, у зв`язку з чим її клопотання задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 84, 86, 87, 89, 94, 290, 349, 369, 372, 376 Кримінального процесуального кодексу України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволені клопотання захисника обвинуваченого за ст.368 ч.3 КК України ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_5 про визнання заяви ОСОБА_6 датованої 23 квітня 2019 року про залучення його до провадження в якості потерпілого недопустимим та неналежним доказом, а у зв`язку з цим за принципом «плодів отруєного дерева» визнати, що посилання у обвинувальному акті на те, що ОСОБА_6 є потерпілим у провадженні є помилковим і вважати ОСОБА_6 у провадженні заявником, а не потерпілим та допитати його за правилами допиту свідка - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч.1 ст. 392 КПК України.

Суддя: