Справа № 464/5427/22
пр.№ 1-кп/464/487/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06.12.2022 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові кримінальне провадження № 464/5427/22, внесене 02.11.22. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000871, відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Феодосія АР Крим, зареєстрований (зі слів) АДРЕСА_1 , без зареєстрованого у встановленому законом порядку місця тимчасового проживання/перебування, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, невійськовозобов`язаного, неодруженого, не працюючого, має судимості востаннє засуджений вироком Франківського районного суду м.Львова від 09.08.22. за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді арешту на строк 5 місяців, покарання відбуте, -

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

де сторонами виступають з боку:

обвинувачення прокурор ОСОБА_4 ;

захисту - обвинувачений ОСОБА_3

учасником провадження представник потерпілого ТзОВ «ВАКАГРУП» ОСОБА_5

з участю його сторін, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 , достовірно знаючи про те, що в Україні введено та діє правовий режим воєнного стану (у зв`язку із воєнною агресією військ Російської Федерації на території України указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.22. в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб; указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 133/22 від 14.03.22. воєнний стан продовжено з 05 години 30 хвилин 25 березня 2022 на строк 30 діб; указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 259/2022 від 18.04.22. воєнний стан продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 на строк 30 діб; указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 341/2022 від 17.05.22. воєнний стан продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 на строк 90 діб; указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 573/2022 від 12.08.22. воєнний стан продовжено з 05 години 30 хвилин на строк 90 діб до 21.11.22.) 24 жовтня 2022 року о 12 год в магазині «Єтаке» на пр.Ч.Калини,36 у м.Львові, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів та з метою власного збагачення, шляхом вільного доступу з полиці повторно таємно викрав майно ТзОВ «ВАКАГРУП», а саме машинку для стрижки «Rowenta 2809» вартістю 779 грн без ПДВ, чим заподіяв останньому матеріальну шкоду на вказану суму.

Таким чином ОСОБА_3 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно, в умовах воєнного стану, тобто злочин, передбачений ч.4 ст.185 КК України.

Під час судового розгляду обвинувачений винуватість свою у вчиненні вказаного злочину визнав повністю та дав суду наступного змісту показання: за своє життя ніде офіційно не працював, займався підробітками; до засудження без реєстрації проживав у колишньої дружини, з якою шлюб розірвано, у с.Кротошин Львівської області; у серпні 2022 року звільнився з СІЗО по відбуттю покарання і не мав постійного місця проживання/перебування; знав, що в Україні введено воєнний стан; 24.10.22. о 12 год. на АДРЕСА_2 вчинив крадіжку машинки для стрижки, яку заховав під куртку і пройшов через касу, не оплативши за товар; крадіжку вчиняв свідомо, т.я. грошей при собі не мав, а хотів такі виручити від збуту викраденого з метою оплати за хостел; того ж дня продав невідомому таксисту викрадену машинку за 350 грн. До сьогодні потерпілому заподіяну шкоду не відшкодував. Просить врахувати розкаяння і обіцянку подібного не вчиняти. Причини неявок на виклики суду підтвердити не зміг. Зазначив про перебування у провадженні інших судів відносно нього обвинувальних актів, куди теж не з`являвся.

З огляду на те, що обвинувачений свою вину у вчиненні злочину визнав повністю, фактичні обставини справи ніким з учасників судового провадження не оспорюються з урахуванням поданої представником потерпілого заяви від 09.11.22., а тому суд вважає за недоцільне дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та розглядає справу в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України.
Оскільки обвинувачений повністю визнав свою вину, дав суду визнавальні показання, інші докази не досліджувалися, суд дійшов висновку, що його винуватість у вчиненні злочину є повністю доведеною, а тому повинен за такі дії нести кримінальну відповідальність та підлягає покаранню.
Відтак дії ОСОБА_3 правильно кваліфіковано за ч.4 ст.185 КК України, т.я. вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно, в умовах воєнного стану.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд виходить із встановлених положеннями ст.50 КК України його мети, за якими покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Загальні засади призначення покарання визначені ст.65 КК України.

Даною нормою закону визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Таким чином при призначенні обвинуваченому покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України є тяжким злочином проти власності, його наслідки, дані про особу винного, який неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за кримінальні правопорушення проти власності й статевої свободи та статевої недоторканості особи, судимість є незнятою і непогашенною; є особою молодого віку, стан здоров`я (відсутні хронічні захворювання); є неодруженим, не працює, відсутність у нього міцних соціальних зв`язків, відсутність підтверджуючих даних про місце реєстрації, а також зареєстрованого у встановленому законом порядку місця тимчасового проживання/перебування; під наглядом в наркологічному чи психоневрологічному диспансерах не перебуває; пом`якшуючою вину обставиною органом досудового розслідування зазначене щире каяття; обтяжуючі вину обставини органом досудового розслідування не встановлені; характеризуючі особу дані органом досудового розслідування не здобуто; ст.314-1 КПК України, яка є правом суду, а не обов`язком, судом не застосовувалась указаний випадок не є винятковим, і указане питання перед судом учасниками судового провадження не порушувалося, відповідно до постанови Верховного Суду від 07.06.18. (справа № 534/2180/16-к).
Щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину, добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи (постанова Верховного Суду від 04 жовтня 2022 року у справі № 523/4890/19).

Обвинувачений, достовірно знаючи про перебування кримінального провадження у суді, на неодноразові виклики суду не з`являвся, такі ігнорував, не повідомляючи поважність причин своєї неявки, у зв`язку з чим перебував у розшуку; крім того після звільнення з установи виконання покарань через два місяці знову вчинив новий тяжкий злочин і добровільно після вчинення такого не відшкодував завдану шкоду, що у взаємозв`язку беззаперечно не свідчить про щирість його каяття, незважаючи на формальну вказівку такого в обвинувальному акті та в судовому засіданні.

Учинення кримінального правопорушення за ч.4 ст.185 КК України, доведення якого встановлено судом, карається позбавленням волі на строк від 5 до 8 років.

За положеннями ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к сформульовано правову позицію про те, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

За змістом ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин.

Стаття 69 КК України підлягає виваженому застосуванню у тих випадках, коли для реалізації мети покарання установлені в певній санкції його вид і розмір є занадто суровими (несправедливими), а особа потребує поблажливого ставлення. Через це суд має право скорегувати покарання відповідно до індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження.

Зважаючи на фактичні конкретні обставини у даному кримінальному провадженні: повне визнання обвинуваченим своєї провини, завдання у результаті ненасильницького злочину матеріальної шкоди в розмірі 779 грн, що не відшкодовані, проте значимість розміру такої для потерпілого - юридичної особи із вказівкою на відсутність претензій матеріального характеру та незаявлення цивільного позову; на час вчинення злочину неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та відбував реальне покарання, суд дійшов висновку за можливе при призначенні покарання обвинуваченому застосувати ч.1 ст.69 КК України, тобто призначити покарання нижче найнижчої межі, ніж це передбачено санкцією ч.4 ст.185 КК України, у виді позбавлення волі на строк два роки з дотриманням положень ч.2 ст.63 КК України.

Саме такий вид та розмір покарання засновані на вимогах виваженості та справедливості, відповідають принципу індивідуалізації покарання, є достатніми для виправлення обвинуваченого за умови ізоляції його від суспільства. На переконання суду цей захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Застосування інституту умовного звільнення (ст.75 КК України) до призначеного обвинуваченому покарання не сприятиме меті покарання та не буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів. Конкретні обставини справи свідчать, що досягнення мети покарання, яка полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його до кримінально-виконавчої установи закритого типу в умовах здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого, неможливе без його реального відбування й з урахуванням відсутності належної процесуальної поведінки під час судового провадження, оскільки дії останнього є зухвалими і ставлять під сумнів дійсне розкаяння чи можливий осуд своєї поведінки.

Зважаючи на викладене у сукупності, правових підстав для звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання суд не знаходить, однак таке компенсує призначенням покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Ухвалюючи вирок, суд відповідно до положень кримінального процесуального закону зобов`язаний вирішити питання щодо того, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

У кримінальному провадженні відсутні процесуальні витрати та заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжний не застосовувався; цивільний позов не заявлено.

Питання речових доказів підлягає вирішенню відповідно до ст.100 КПК України.

Оскільки під час підготовчого провадження, як і в подальшому під час розгляду справи, клопотань про обрання запобіжного заходу обвинуваченому не надходило та такий не застосовувався, відсутні підстави для його обрання.

Керуючись ст.ст.368-371, 373-374, 532 КПК України, -

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ч.4 ст.185 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України - позбавлення волі на строк два роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з часу набрання вироком законної сили та фактичного звернення його до виконання.

Залишити при кримінальному провадженні речові докази - диск із відеозаписом з камер відеоспостереження (постанова слідчого СВ ВП № 2 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області від 03.11.22.)

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Головуючий суддя ОСОБА_6