ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2624/22 Справа № 204/8412/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_9 на вирок Красногвардійського районного суду мДніпропетровська від 20 липня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001151, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Красногвардійського районного суду мДніпропетровська від 20 липня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 25 000 грн.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло середньої тяжкості тілесне ушкодження, за наступних обставин.

05 жовтня 2021 року приблизно о 18:00 год. водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Пежо Партнер», р.н. НОМЕР_1 , який належить ТОВ «Автотехнікс», розташованого за адресою: м.Дніпро пр.Героїв, 35/189, рухався по вул.Філософській м.Дніпра з боку вул.В.Антоновича в напрямку вул.Боброва, після чого на перехресті з пр.Пушкіна зупинив свій автомобілі.

Під час руху ОСОБА_7 , грубо порушуючи Правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, перед початком свого руху не переконався в тому, що цей маневр буде безпечним і він своїми діями не створить небезпеки іншим учасникам руху, почав свій рух та на перехресті з пр.Пушкіна скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка знаходилась на проїзній частині дороги в межах смуги руху автомобіля та перетинала дорогу справа наліво за напрямком його руху.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_8 спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому зовнішнього виростку лівої великогомілкової кістки з відносно задовільним стоянням уламків, закритого перелому наколінника ліворуч, які відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я строком понад 3 тижні.

Порушення Правил безпеки дорожнього руху виражається в тому, що водій ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом - автомобілем «Пежо Партнер», р.н. НОМЕР_1 , не виконав вимоги п. 10.1 ПДР України, невиконання якого знаходиться у причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі потерпіла та її представник просять вирок суду скасувати в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначають, що оскаржуваний вирок суду є незаконним та необгрунтованим в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Потерпіла ОСОБА_8 та представник потерпілої ОСОБА_9 підтримали свою апеляційну скаргу та просили її задовольнити, вирок суду в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України скасувати.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілої та її представника, просив вирок суду залишити без зміни.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілої та її представника, просив вирок суду залишити без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України апеляційний суд виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, а саме звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком, слід зазначити наступне.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення та наслідки, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не судимий, працевлаштований, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, одружений, скоїв кримінальне правопорушення з необережності, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та обставини, що помякшують покарання, щире каяття та часткове відшкодування шкоди, а також думку потерпілої з приводу призначення обвинуваченому покарання.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченому слід призначити покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік із застосуванням до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік з подальшим звільненням від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України.

З даним висновком суду першої інстанції апеляційний суд цілком погоджується з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, призначеного за певні види кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вибачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_10 захід примусу у виді обмеження волі на певний строк, суд першої інстанції дав оцінку ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення, які не вказували на наявність будь-яких тяжких наслідків.

Також суд узяв до уваги відсутність обставин, що обтяжують покарання, та наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та часткове відшкодування шкоди потерпілій.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції також в повній мірі дослідив та дав оцінку особі обвинуваченого, зокрема, обставини, що характеризують поведінку винної особи до вчинення кримінально-караного діяння, індивідуальні властивості особи, а також дані про те, що ОСОБА_10 раніше не судимий, працевлаштований, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, за місцем роботи та місцем проживання характеризується позитивно.

Крім того, судом було враховано обставини, що характеризують поведінку ОСОБА_10 після вчинення кримінально-протиправного діяння, який повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, цілком усвідомив протиправність вчиненого ним діяння, зобов`язався в подальшому дотримуватися бездоганної поведінки та частково відшкодував завдану кримінальним правопорушенням шкоду потерпілій.

Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

З урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до висновку про те, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_10 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК Україниу виді обмеження волі на строк 1 рік із застосуванням до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік з подальшим звільненням від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України. Цей захід примусу відповідає меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого.

Доводи потерпілої та її представника про те, що суд при призначенні покарання не взяв до уваги ступінь тяжкості кримінального правопорушення, обставини його вчинення і дані про особу обвинуваченого, не навів належних і достатніх мотивів призначення ОСОБА_10 покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік із застосуванням до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік з подальшим звільненням від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

При цьому потерпіла та її представник хоча в апеляційній скарзі і посилаються на безпідставність звільнення ОСОБА_10 від призначеного покарання з випробуванням, однак фактично не зазначають, що саме не було враховано судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання та які саме вимоги КПК України не було дотримано при звільненні останнього від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 742/584/18, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом покарання ОСОБА_10 за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Підстав для скасування звільнення ОСОБА_10 від відбування основного покарання з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі потерпілої та її представника, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі потерпілої та її представника доводи про те, що призначене ОСОБА_10 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом є явно несправедливим внаслідок м`якості, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних для скасування звільнення ОСОБА_10 від відбування основного покарання, про що наполягали в своїй апеляційній скарзі потерпіла та її представник.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене апеляційна скарга потерпілої та її представника не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 Коваленко ОСОБА_11 Слоквенко ОСОБА_12