Житомирський апеляційний суд
Справа №294/911/15-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.331 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 листопада 2022 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 жовтня 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , -

в с т а н о в и л а:

В провадженні Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 жовтня 2022 року перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , за п.п. 4, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст.289 КК України.

До обвинувачених застосовані запобіжний захід у виді тримання під вартою. Прокурор підстав для зміни або скасування запобіжного заходу не вбачав, просив продовжити його дії, оскільки ризики, що слугували підставою для його застосування, не зникли і існують на даний час.

Обвинувачені, крім ОСОБА_7 , який поклався на розсуд суду, та захисники заперечили проти задоволення клопотання прокурора, вказавши, що прокурором не вручено клопотання за три години до розгляду, продовження існування ризиків прокурором не доведено, оскільки вже допитані свідки, потерпілі, можливості впливати на будь- які обставини чи учасників кримінального провадження не існує, водночас обвинувачені вже дуже тривалий час утримуються під вартою, мають постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, тому відповідно просили відмовити у задоволенні клопотання прокурора та змінити запобіжні заходи на домашній арешт.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 жовтня 2022 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 60 днів з дня постановлення ухвали.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить ухвалу суду в частині задоволення клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо підзахисного скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Вказує, що ОСОБА_7 цілком можливим було б застосувати цілодобовий домашній арешт, не порушуючи при цьому норм КПК України. Тримання під вартою є занадто суворим запобіжним заходом, розходиться з практикою ЄСПЛ та практикою судів України. Вказує, що суд безпідставно не взяв до уваги те, що жодний ризик, передбачений статтею 177 КПК України, прокурором не доведений. На сьогоднішній день ОСОБА_7 перебуває в СІЗО вже більше 7 з половинною років, а прокурор навіть не вважає за потрібне обґрунтувати клопотання та вручити його обвинуваченому. На протязі всього розгляду справи останніх 2 роки, судові засідання відбуваються тільки шляхом розгляду усних коротеньких клопотань прокурора щодо продовження строків тримання.

Стверджує, що обвинуваченому ОСОБА_7 не має сенсу переховуватись від органів слідства, реальних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не існує на даний момент, клопотання побудовано лише на припущеннях прокурора.

В ухвалі суду присутнє істотне порушення КПК України та норм європейського права у зв`язку з необґрунтованою відмовою у зміні стосовно обвинуваченого на менш суворий.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу, думку прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин: підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Згідно ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до вимог п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).

При цьому, обґрунтована підозра вимагає тільки наявності певних об`єктивних відомостей, які дають підстави для переконання в тому, що особа вірогідно вчинила злочин. За визначенням Європейського суду, «у п-п. «с» п. 1 ст. 5 йдеться про розумну підозру, а не про щиру або сумлінну (bona fide) підозру».

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (1994) Суд визначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтованого обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На думку колегії суддів, як прокурором при зверненні з клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, так і судом при вирішенні вказаного клопотання зазначених вимог закону було дотримано.

Предметом дослідження судом під час розгляду провадження при розгляді даного клопотання були саме обставини, передбачені ч.3 ст. 199 КПК України, тобто обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його продовження.

З матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні в тому числі особливо тяжкого насильницького злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 років до довічного позбавлення волі, не працює, офіційних джерел доходів до затримання не мав. При цьому його вік, стан здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків, характеристика його особи не змінились, що свідчить про відсутність перешкод у продовженні застосування до обвинуваченого тримання під вартою.

При цьому дії, що інкримінуються обвинуваченим, в тому числі і ОСОБА_7 , та обставини, з`ясовані під час застосування та попереднього продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вказують на існування небезпеки для потерпілих та свідків обвинувачення у разі застосування до обвинуваченого іншого, не пов`язаного з триманням під вартою запобіжного заходу, а суспільно-небезпечні наслідки дій, що інкримінуються йому, та передбачене законом покарання у разі визнання його винуватим вказують на необхідність врахування реальної можливості вчинення неправомірних дій, в тому числі і у відношенні до потерпілих, свідків, оскільки належного стримуючого фактору, враховуючи загрозу покарання у виді довічного позбавлення волі, не існує. Потерпілі в ході судового розгляду і на станом на 26.10.22 наполягають на призначенні саме такої міри покарання. Підставою для продовження строку тримання під вартою є обставини, які свідчать про те, що заявлені при застосуванні такого запобіжного заходу ризики переховування від слідства та суду, а також впливу та потерпілих та свідків не зменшилися настільки, щоб стверджувати про можливість його зміни та менш обтяжливий.

З огляду на наведені обставини суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про неможливість на даний час застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 іншого (альтернативного) запобіжного заходу ніж тримання під вартою, оскільки саме такий запобіжний захід може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч.5 ст.194 КПК України.

З огляду на викладене докази та обставини, на які посилався прокурор в клопотанні під час судового розгляду провадження, дали колегії суддів першої інстанції підстави вважати, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, які стали підставою для застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу та подальшого його неодноразового продовження, не зменшилися. Крім того на даний час існує інша обставина, яка може посилювати вірогідність настання такого ризику, як переховування від суду, та виправдовує, а саме військова агресія РФ проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях, в тому числі щодо здійснення контролю за поведінкою у умовах домашнього арешту, та якісно погіршує криміногенну обстановку.

Тому суд першої інстанції з урахуванням даних обставин провадження правильно прийшов до висновку про продовження строку тримання під вартою, а також про те, що зміна запобіжного заходу під час розгляду провадження в суді першої інстанції на більш м`який, в тому числі на домашній арешт, не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним ст.177 КПК України та належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, та цілком обгрунтовано продовжив строк тримання під вартою під час судового розгляду провадження в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що прокурор не зазначив жодного доказу щодо конкретних ризиків, якими б обґрунтовувалось саме необхідність продовження тримання під вартою та не довів суду першої інстанції належним чином неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження та наведеними вище обставинами. При цьому апеляційний суд виходить з того, що зазначені вище ризики існують на протязі усього судового досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, вони не зменшилися, тому їх обґрунтування є аналогічним тому, яке наводилося стороною обвинувачення при застосуванні та попередньому продовженні дії даного запобіжного заходу.

Твердження захисника про те, що обвинуваченому ОСОБА_7 не має сенсу переховуватись від органів слідства, оскільки він до затримання вів розмірений спосіб життя, та розуміє, що при переховуванні він сам собі нашкодить, враховуючи обставини провадження та особу обвинуваченого, наразі є передчасними, та не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу на домашній арешт.

Доводи про тривалість тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та про фактичне відбуття ним на даний час можливого покарання у разі визнання його винним із врахуванням положень ч.5 ст. 72 КК України в редакції, що діяла на момент інкримінованих йому кримінальних правопорушень, безумовно заслуговують на увагу, однак не можуть бути в даному випадку однозначною підставою для зміни запобіжного заходу, що в свою чергу може перешкоджати завданню кримінального провадження та досягненню його мети.

З огляду на наведене підстави для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 з мотивів, наведених в ній, та скасування ухвали суду із застосуванням до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі і домашнього арешту, на думку апеляційного суду, відсутні.

Керуючись ст. ст. 199, 331, 404, 407, 422-1 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 жовтня 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: