УХВАЛА

03 січня 2023 року

м. Київ

справа № 736/1975/18

провадження № 51-1015 км 21

розгляд № 51-1015 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000161 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Прибинь, Корюківського району, Чернігівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Корюківського районного суду Чернігівської області від 13 березня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до вироку суду, 15 серпня 2018 року о 15:50 год., ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ-21093» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Піщана в с. Рудня Корюківського району Чернігівської області, у напрямку від центру с. Рудня до с. Прибинь. При цьому, перевищивши дозволену швидкість руху в населеному пункті, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, при виникненні перешкоди та небезпеки для руху, а саме пішоходів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яких об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників об`їзду, внаслідок чого поблизу електроопори №7, наїхав на пішоходів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які йшли по правому краю проїзної частини, в попутному напрямку та обходили гілки придорожніх дерев, зміщуючись ліворуч щодо напрямку руху автомобіля.

Внаслідок наїзду пішоходи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали тяжкі тілесні ушкодження, в наслідок чого на місці пригоди настала їх смерть.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 21 січня 2021 року вирок Корюківського районного суду Чернігівської області від 13 березня 2019 року в частині призначеного покарання змінено, ОСОБА_4 пом`якшено покарання до позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. В решті цей вирок залишено без змін.

Колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду постановою від 15 червня 2021 року касаційну скаргу прокурора задоволено, ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 21 січня 2021 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Підставою для скасування вказаного рішення стало те, що покарання знижене ОСОБА_4 до мінімальної санкції статті є м`яким, таким, що не відповідає загальним засадам призначення покарання, обставинам кримінального правопорушення.

Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 06 вересня 2022 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Корюківського районного суду Чернігівської області від 13 березня 2019 року - без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування оскаржуваного судового рішення та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. Зазначає, що суди, при призначенні покарання, не врахували обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також те, що ОСОБА_4 добровільно частково відшкодував суму, заявлену у цивільному позові. Крім того суди не в повній мірі врахували дані про особу засудженого, зокрема перебування на його утриманні малолітньої дитини та відсутність раніше з його боку порушень чинного законодавства. Стверджує, що поза увагою судів залишилось те, що потерпілі перебували в стані алкогольного сп`яніння. Звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без його участі, чим позбавив його права на захист. Зазначає, що апеляційний суд не вирішив питання щодо повернення йому внесеної застави.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи доводи засудженого в частині істотні порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів виходить з наступного.

Так, твердження засудженого ОСОБА_4 про те, що апеляційний суд, в порушення вимог КПК України, розглянув справу без його участі хоча він повідомив захисника про неможливість прибути до суду зв`язку із хворобою та просив перенести судовий розгляд є безпідставними.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

Тобто, як вбачається зі змісту вказаної статті, апеляційний розгляд відкладається зокрема якщо у судове засідання не прибули учасники, участь яких є обов`язково.

Так, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що на виклик апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_4 вдруге не прибув, хоча ще 13 серпня 2022 року був належним чином повідомлений про день і час апеляційного розгляду, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення, яке надійшло до апеляційного суду. Будь яких клопотань про відкладення судового розгляду з поважних причин ОСОБА_4 не подавав. При цьому його явку в судове засідання цей суд обов`язковою не визнавав.

Крім того апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що справа перебувала в провадженні апеляційного суду більше року, апеляційний розгляд неодноразово переносився з причин неявки як сторони захисту так і представника потерпілих. Разом з тим апеляційний розгляд призначався двічі з тривалим розривом у часі, який надав можливість сторонам кримінального провадження у разі виїзду з постійного місця проживання зокрема у зв`язку з військовою агресією, поцікавитися датою призначення розгляду справи.

Таким чином апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що така поведінка сторін свідчить про зловживання наданими процесуальними правами.

Крім цього, як вбачається з оскаржуваної ухвали апеляційного суду, під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції був присутній захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_7 , який підтримував апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 .

З огляду на викладене твердження засудженого про порушення його права на захист є безпідставними.

Щодо доводів касаційної скарги засудженого про невідповідність призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості та неможливості відшкодування завданої ним шкоди потерпілим в умовах ізоляції від суспільства слід зазначити наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Положеннями ч. 2 ст. 439 КПК України передбачено, що вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

У цьому кримінальному провадженні апеляційний суд наведених вимог закону дотримався.

Під час повторного розгляду суд апеляційної інстанції на виконання вказівок касаційного суду погодився із висновками суду першої інстанції, який, при призначенні покарання, достатньою мірою врахував суспільну небезпечність вчиненого з необережності тяжкого кримінального правопорушення, внаслідок якого загинули дві особи.

Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд врахував наявність обставин, які відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання, у виді щирого каяття, а також наявність обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Також судами враховано думку потерпілих, які не пробачили обвинуваченого і наполягали на суворому покаранні.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції вірно призначив покарання, передбачене санкцією інкримінованої статті КК України, воно відповідає принципам законності, справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання.

У зв`язку з тим, що нових пом`якшуючих обставин стороною захисту не надано, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що для пом`якшення покарання відсутні законні підстави.

Щодо доводів касаційної скарги засудженого про те що суд не вирішив питання щодо повернення йому внесеної застави, то колегія суддів звертає увагу, що вказане питання може бути вирішено судом відповідно до статей 424, 539 КПК України в порядку виконання вироку.

Решта доводів касаційної скарги засудженого висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені обвинуваченим в апеляційній скарзі і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі засудженого відсутнє таке обґрунтування необхідності пом`якшити покарання засудженому, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Отже, касаційна скарга засудженого не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни ухвали Чернігівського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст.419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року стосовно нього відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3