Справа № 466/289/17
Провадження № 1-кп/466/107/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2023 року м.Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретарів с/з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесені до ЄРДР за №0000047 від 17 січня 2017 року відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, раніше судимого, вироком від 21.07.2015 року Бориспільського районного суду Київської області за ч.2 ст.185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст.75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробувальним терміном 2 роки з покладенням обовязків, востаннє вироком Сихівського районного суду м.Львова від 07.12.2021 за ч.2 ст.15-ч.2 ст.185, 71 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік 7 місяців, з 23.02.2022 року відбував покарання за цим вироком в ЛВК №30 та згідно ухвали суду від 05.07.2022 року етапований в СІЗО № 19 для продовження розгляду кримінального провадження №0000047, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 - ч.2 ст.185 КК України

за участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_5 05 січня 2017 року близько 10:45 год. знаходячись на перехресті вулиць Джерельна та Водна у м.Львові, неподалік ТЦ «Антей», маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, за допомогою заздалегідь заготовленого пристрою, відсканував сигнал сигналізації автомобіля «Сузукі Гранд Вітара» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить потерпілому ОСОБА_8 , після чого відчинивши замки дверей автомобіля, проник в салон вказаного автомобіля звідки таємно викрав належне потерпілому ОСОБА_8 речі, а саме: сумку для ноутбука вартістю 500 грн., в якій знаходилися два записники вартістю по 100 грн. кожен, чоловічу сумку із тканини /барсетку/ в якій знаходилися грошові кошти в сумі 1652 грн., мобільний телефон марки «Нокія-8» вартістю 1500 грн., паспорт громадянина України, посвідчення водія, пенсійне посвідчення, посвідчення ветерана МВС на ім`я ОСОБА_8 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Однак злочин до кінця не довів та не зміг розпорядитись викраденим майном з причин, незалежних від його волі, оскільки був затриманий неподалік місця вчинення кримінального правопорушення на вул. Водна у м.Львові працівниками поліції.

Таким чином, ОСОБА_5 обвинувачується у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжці), вчиненій повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 - ч.2 ст.185 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення як замах на крадіжку визнав. В подальшому просив проводити розгляд обвинувального акту в загальному порядку. Однак, в подальшому заперечив щодо законності огляду його автомобіля та вилучення викрадених речей та відмовився давати показання в судовому засіданні.

Не зважаючи на заперечення, висловлені обвинуваченим щодо доказів його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15-ч.2 ст.185 КК України повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, а також підтверджується:

- витягом з ЄРДР №0000047 від 05 січня 2017 року, де зазначено внесені відомості про час та місце вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15-ч.2 ст.185 КК України, а саме: 05.01.2017 близько 10:45 год. ОСОБА_5 близько 10:45 год. знаходячись на перехресті вулиць Джерельна та Водна у м.Львові, неподалік ТЦ «Антей», маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, наблизився до автомобіля «Сузукі Гранд Вітара» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить потерпілому ОСОБА_8 , за допомогою зазделегідь приготовленого пристрою, відсканував сигнал сигналізації автомобіля, після чого відчинивши замки дверей автомобіля, проник в салон вказаного автомобіля викрав: сумку для ноутбука вартістю 500 грн., два записники вартістю по 100 грн. кожен, чоловічу сумку /барсетку/ із грошовими коштами в сумі 1652 грн., мобільний телефон марки «Нокія-8» вартістю 1500 грн., паспорт громадянина України, посвідчення водія, пенсійне посвідчення, посвідчення ветерана МВС на ім`я ОСОБА_8 свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Однак злочин до кінця не довів та не зміг розпорядитись викраденим майном з причин, незалежних від його волі, оскільки був затриманий на місці вчинення кримінального правопорушення працівниками поліції /том 1 арк.спр.58/;

- заявою ОСОБА_8 від 05.01.2017 щодо вжиття заходів викрадення його речей з автомобіля «Сузукі Гранд Вітара» д.н.з. НОМЕР_1 05.01.2017 на вул.Джерельна, 37 у м.Львові, а саме: сумки для ноутбука вартістю 500 грн., двох записників вартістю по 100 грн. кожен, сумки із грошовими коштами в сумі 1652 грн., мобільного телефона марки «Нокія -8» вартістю 1500 грн., паспорта громадянина України, посвідчення водія, пенсійного посвідчення, посвідчення ветерана МВС на ім`я ОСОБА_8 , свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу /том 1.арк.спр.59/;

- рапортом з якого вбачається, що за адресою: м.Львів, вул.Джерельна-Водна в ході відпрацювання території Шевченківського району м.Львова на предмет виявлення, попередження та розкриття злочинів майнового характеру помічено невідому особу, який підійшов до автомобіля «Сузукі Гранд Вітара» д.н.з. НОМЕР_1 відчинив його, сів на заднє сидіння, пробувши в салоні вказаного автомобіля декілька секунд, вийшов з автомобіля з двома сумками та був затриманий працівниками поліції;

- протоколом затримання особи підозрюваної у вчиненні кримінального правоворушення - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 05.01.2017 о 11:00год /том 1 арк.спр.73-75/;

- протоколом огляду місця події від 05.01.2017, а саме автомобіля марки «Тойота Авенсіс» д.н.з. НОМЕР_2 за адресою: вул.Водна, 3 м.Львів, під час якого виявлено та вилучено: сумку для ноутбука, два записники, сумка чорна (барсетка) в середині якої були: паспорт громадянина України, посвідчення водія, пенсійне посвідчення, посвідчення ветерана МВС на ім`я ОСОБА_8 , свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, мобільний телефон марки «Нокія -8», грошові кошти в сумі 1652 грн., предмет ззовні схожий до сигналізаційного брелка /том 1 арк.спр.62-70/;

- протоколом від 05.01.2017 огляду речей, які вилучені під час огляду місця події на вул. Водна,3 у м.Львові 05.01.2017 /том 1 арк.спр.71/;

- протоколом огляду речей від 16.01.2017 а саме предмет ззовні схожого на автомобільний брелок для сигналізації автомобіля / том.1 арк.спр.76/;

- показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який повідомив суду, що він є власником транспортного засобу марки «Сузукі Гранд Вітара» д.н.з. НОМЕР_1 . 05.01.2017 він зранку бльзько 10:00 год. припаркував свій автомобіль в районі ТЦ «Антей», що на вулиці Джерельна у м.Львові. В магазині придбав канцелярські речі і поклав їх в автомобіль. Оскільки йому потрібно було зайти за адресою вул.Джерельна, 33 на кілька хвилин, він залишив в автомобілі барсетку, у якій знаходились грошові кошти, документи та мобільний телефон, також в автомобілі була сумка для ноутбука. Коли повернувся з магазину, до нього підійшли працівники поліції, які повідомили, що невідома особа шляхом сканування сигналізаціїї його автомобіля, відкрила замки автомобіля та проникла всередину, звідки намагалась викрасти його майно, однак була затримана працівниками поліції. Із його автомобіля було викрадено: сумку для ноутбука вартістю 500 грн., два записники вартістю по 100 грн. кожен, барсетку, у якій були грошові кошти в сумі 1652 грн., мобільний телефон марки «Нокія -8» вартістю 1500грн., паспорт громадянина України, посвідчення водія, пенсійне посвідчення, посвідчення ветерана МВС на ім`я ОСОБА_8 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Коли він намагався відкрити автомобіль за допомогою ключа, то автоматика не спрацьовувала, була виведена з ладу і в подальшому він змушений був її ремонтувати. На даний час все викрадене йому повернуто, матеріальних претензій до обвинуваченого не має;

- показаннями свідка ОСОБА_10 який повідомив суд, що він працює на посаді оперуповноваженого ГУ НП у Львівській області. 05.01.2017р. біля 10 год. він у групі з ОСОБА_11 , ОСОБА_12 - працівниками поліції проводили відпрацювання району вулиць Джерельної, Водної та інших у м.Львові на предмет виявлення крадіжок із автомобілів. Вони зауважили мужчину, до того ж вони його впізнали як ОСОБА_13 , т.я. останній раніше вчиняв крадіжки та був їм знайомий. Викрадення речей відбувалося з автомобіля «Сузукі Гранд Вітара» та коли намагався зникнути із викраденими речами, був затриманий.

- показаннями свідка ОСОБА_12 який повідомив суд, що він працює на посаді старшого оперуповноваженого ГУ НП у Львівській області. 05.01.2017р. він у групі з працівниками поліції ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_14 проводили відпрацювання району вул. Джерельної-Водної м.Львова на предмет виявлення крадіжок із автомобілів. Вони зауважили ОСОБА_5 , оскільки були знайомі з ним, т.я. раніше останній вчиняв крадіжки з автомобілів. Він особисто бачив як з припаркованого біля ТЦ «Антей» автомобіля «Сузукі Гранд Вітара» відкриши дверку, проник в автомобіль, звідки викрав майно, належне власнику автомобіля. З викраденою сумкою останній перейшов дорогу в сторну, де залишався його автомобіль Тойота, і там був зупинений. В подальшому була викликана СОГ, ОСОБА_15 поводив себе спокійно. Після огляду місця події у сумці були виявлені речі, викрадені із автомобіля «Сузукі Гранд Вітара».

- показаннями свідка ОСОБА_11 який повідомив суд, що він працює на посаді начальника відділу оперуповноважених ГУ НП у Львівській області. 05.01.2017 р. він у групі з іншими працівниками ГУ НП ОСОБА_12 , ОСОБА_10 проводили відпрацювання району вул. Джерельної-Водної м. Львова на предмет виявлення крадіжок із автомобілів. Він зокрема бачив як ОСОБА_5 ,підійшов до автомобіля «Сузукі Гранд Вітара», який був припаркований біля ТЦ «Антей», відкрив дверку та проник в автомобіль, звідки викрав речі власника автомобіля. Після цього з викраденою сумкою останній перейшов дорогу та направився в сторну вул.Водна, де залишався його автомобіль Тойота, і там був зупинений. В подальшому була викликана СОГ, яка оглянула місце події та виявила в сумці речі, викрадені із автомобіля «Сузукі Гранд Вітара».

- показаннями свідка ОСОБА_16 в судовому засіданні про те, що він є знайомим ОСОБА_17 , з ним в добрих відносинах. У січні 2017 року він з ОСОБА_18 на автомобілі Тойота, що належить останньому виїхали з дому в напрямку вул.Джерельної. В районі візового центру зупинилися, він залишився в автомобілі, а ОСОБА_19 пішов в сторону центру. Його не було 5-7хв. і за цей час він також не був у його полі зору.Через певний час ОСОБА_19 повернувся до автомобіля з чоловіками і як стало йому відомо, що то були працівники поліції. Вони повернулися з якимись речами, на вигляд це була сумка як для невеликого компютера. Після цього вони оглянули автомобіль, а також провели поверхневий огляд і його також та повідомили, що чекають СОГ. Він не бачив чи вилучалася з автомобіля сумка.

Стороною захисту заявлено клопотання про визнання недопустимими у кримінальному провадженні наступних доказів, наданих стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15- ч.2 ст.185 КК України, а саме: протоколу огляду місця події від 05.01.2017 року, та наступні протокол огляду речей від 05.01.2017 і 16.01.2017 року, посилаючись, що вказані докази отримані в порушенні порядку, встановленому КПК України, а саме без дозволу слідчого судді.

Суд вважає, що відсутні підстави для визнання вищевказаного доказу недопустимим, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Так, протокол огляду місця події від 05 січня 2017 року, на думку сторони захисту, є недопустимим доказом, посилаючись на те, що в порушення вимог ст. 214, 223, 233, 234, 237 КПК України, огляд автомобіля марки Тойота Авенсіс» д.н.з. НОМЕР_2 проведено без ухвали слідчого судді.

Суд вважає неправильними твердження сторони захисту про те, що огляд місця події є недопустимим доказом, оскільки їх здійснено з істотним порушенням вимог Конституції України, а також вимог і порядку, встановленого КПК України щодо огляду та обшуку житла, зокрема без дозволу слідчого судді на проведення таких слідчих дій, що, на думку сторони захисту, тягне недопустимість вказаного доказу.

Так, судом встановлено, що огляд місця події проводився у відповідності до вимог закону, зокрема, ч.1 ст.237 КПК України, якою передбачено, що з метою фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

З наведених та досліджених в суді доказів вбачається, що 05.01.2017 року за адресою АДРЕСА_3 проводився саме огляд місця вчинення злочину, де і був затриманий обвинувачений з викраденим, а не огляд чи обшук житла або іншого володіння, як на це вказує захисник обвинуваченого.

Така позиція суду ґрунтується на висновках, викладених у постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 01.02.2018, провадження № 51-230км18, щодо недопустимості протоколу огляду місця події як доказу через відсутність дозволу слідчого судді на огляд житла. Таку позицію касаційна судова інстанція визнала неспроможною, вказавши у постанові, що ця слідча дія проведена у відповідності до вимог закону, оскільки проводився огляд місця події, тобто огляд місця вчинення злочину, а не огляд житла, чи іншого володіння особи.

Судом відхилено вказані доводи захисту та сформульовано висновок, що виходячи із аналізу кримінальних процесуальних норм, які містяться у ч.1 ст. 233, ч. 2 ст. 234 та ч. 2 ст.237 КПК України, огляд житла чи іншого володіння особи може бути проведено за добровільною згодою особи, яка ним володіє, за умови, що були наявні процесуальні гарантії, які захищали здатність особи висловлювати свою справжню думку при наданні такої згоди.

У матеріалах справи міститься заява ОСОБА_5 на проведення огляду транспортного засобу /том 1 арк.спр.61/. При цьому в судовому засіданні ні сам обвинувачений, ні його захисник не ставили під сумнів добровільність згоди володільця автомобіля на його огляд.

Суд визнав, що встановлення наявності й добровільності згоди особи на проведення в її житлі або іншому володінні огляду є важливим для визначення допустимості доказів, отриманих у результаті такого огляду, оскільки за такої згоди немає потреби звертатися до слідчого судді в порядку частини третьої статті 233 КПК. Тому сторона, яка надає такі докази, має переконати суд у наявності такої згоди та її добровільності.

Вирішуючи питання щодо допустимості доказів, які зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, що неможливо усунути та отриманих з порушенням процесуального закону, суд в кожному конкретному випадку має встановити чи спричинило це порушення появу обґрунтованих сумнівів у достовірності фактичних даних, отриманих в результаті проведення процесуальної дії та чи можливо усунути такі сумніви за допомогою інших доказів чи додаткових процесуальних засобів доказування. У цьому випадку докази, отримані з порушеннями КПК, можуть бути використані судом як допустимі лише у разі, якщо ці порушення не є істотними, тобто не могли вплинути та не впливають на достовірність отриманих фактичних даних, або якщо порушення є суттєвими, такими, що породжують сумніви у достовірності доказів, проте такі сумніви можуть бути усунуті іншими зібраними допустимими доказами. У разі встановлення порушення, що породжує сумніви в достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути на основі інших доказів чи за допомогою проведення додаткових процесуальних дій, суд має визнати такий доказ недопустимим.

Суд здійснює встановлення достовірності доказу шляхом дослідження та аналізу його змісту, перевірки та співставлення з іншими доказами на предмет об`єктивного взаємозв`язку та взаємоузгодження.

Відповідний висновок також ґрунтується на практиці Верховного Суду. Так, при визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу(постанова ККС ВС від 25 вересня 2018 року у справі №210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення(постанова ККС ВС від 05 серпня 2020 року у справі №334/5670/18).

Саме виходячи з наведеної вище класифікації недопустимих доказів та критеріїв перевірки доказів на допустимість суд перевіряє доводи захисту в цій частині в такій послідовності: щодо недопустимості доказів, отриманих з порушеннями КПК; щодо недопустимості доказів, отриманих з істотним порушенням прав та свобод людини.

Спростовуючи вказані доводи сторони захисту суд зауважує таке.

Як випливає зі змісту ст.233 КПК України, закон відрізняє проникнення до житла чи іншого володіння особи за добровільною згодою володільця від проникнення до них на підставі ухвали слідчого судді, а також на підставах, зазначених у ч. 3 ст. 233 КПК України. При цьому, за усталеною судовою практикою для з`ясування допустимості доказів, отриманих під час огляду житла чи іншого володіння особи за добровільною згодою такої особи, суд має виходити із сукупності обставин, що супроводжували цю слідчу дію, враховуючи, але не обмежуючись, наявністю письмової згоди, адже встановлення наявності й добровільності згоди особи на проведення в її житлі або іншому володінні огляду є важливим для визначення допустимості доказів, отриманих у результаті такого огляду, оскільки за такої згоди немає потреби звертатися до слідчого судді в порядку частини третьої статті 233 КПК України.

Оцінюючи добровільність згоди ОСОБА_5 на проведення огляду автомобіля, суд враховує присутність обвинуваченого під час проведення цієї процесуальної дії, а також відсутність скарг та заперечень, як під час, так і після його проведення, усвідомлення правових наслідків такої згоди, що підтверджується протоколом огляду. За таких обставин, сторона захисту не надала будь-яких доказів, які би ставили під сумнів добровільність цієї згоди та відсутність процесуальних гарантій, що захищали здатність особи висловлювати свою справжню думку при наданні такої згоди.

З витягу з кримінального провадження №0000047 вбачається, що подія злочину відбулася близько 10.45год. 05.01.2017 року /том 1 арк.спр. 58/.

Згідно протоколу огляду від 05.01.2017 вбачається, що такий розпочатий о 13.20 год. та закінчений о 14.40 год. /том 1 арк.спр. 62-70/.

Отже, між виявленням злочину, затриманням особи, яка безпосередньо вчиняла злочин та прибуттям на місце події СОГ минуло більш як 02.30 год. Оскільки ОСОБА_13 затримали біля свого автомобіля, то він до прибуття СОГ перебував в ньому з викраденим. Таким чином, огляд місця вчинення злочину проводвся саме в автомобілі. По прибуттю СОГ, ОСОБА_5 надав слідчій ОСОБА_20 заяву на проведення огляду транспортного засобу

Відтак, на переконання суду, огляд місця події було проведено слідчим без порушення вимог ст.237 КПК України, тому підстав вважати протокол огляду місця події, а також інші похідні докази здобуті внаслідок цієї слідчої дії недопустимими, суд не встановив.

З урахуванням наведеного, вищевказані стороною захисту докази, у т.ч. і протокол від 05.01.2017 огляду речей, які вилучені під час огляду місця події на вул. Водна у м.Львові 05.01.2017 /том 1 арк.спр.71/, протокол огляду речей від 16.01.2017, а саме предмет ззовні схожого на автомобільний брелок для сигналізації автомобіля /том.1 арк.спр.76/ отримані у порядку, передбаченому КПК України, є допустимими, такими, що узгоджуються з рештою здобутих у кримінальному провадженні доказами, підстави для їх визнання недопустимими в суду відсутні.

Аналізуючи показання потерпілого, свідків у співставленні із обставинами викладеними в обвинувальному акті, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15-ч.2 ст.185 КК України доведена.

Системний аналіз вчиненого обвинуваченим ОСОБА_5 , а саме: сукупність юридичних ознак, що визначають його як конкретний злочин, дають підстави вважати, що в діях обвинуваченого наявні усі елементи складу злочину, передбаченого ч.2 ст.15-ч.2 ст.185 КК України: закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжці), вчинено повторно.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчинених злочинів, суди повинні виходити з класифікації злочинів згідно ст.12 КК України, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

У справі №205/7091/16-к від 17.10.2019 ВС розтлумачив судову дискрецію у кримінальному судочинстві та звернув увагу на міжнародно-правове регулювання зазначеного інституту.

Так, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 міру покарання, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, про те, що він є особою молодого віку, у лікарів нарколога і психіатра на обліку не перебуває, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності в т.ч і за тяжкі злочини, та вчинив новий злочин під час іспитового терміну через незначний проміжок часу після постановлення вироку, на шлях виправлення не став, а тому виправлення та перевиховання особи можливе тільки в ізоляції від суспільства.

Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання суд не вбачає і такі не зазначені в обвинувальному акті.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що ОСОБА_5 необхідно призначити покарання в межах санкції ч.2 ст.15 - ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі.

При призначенні покарання суд врахує, що за вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.06.2015 року ОСОБА_5 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном в 2 (два) роки, з покладенням на нього, відповідно до ст.76 КК України обов`язків.

Ухвалою від 24.04.2018 Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_5 звільнено від покарання за вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.06.2015 року. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Львівської області від 26.04.2018 ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 24.04.2018 скасовано.

Також, вироком Сихівського районного суду м.Львова від 07.12.2021 ОСОБА_5 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ч.2 ст.15, ч.2 ст.185, 71 КК України (злочин вчинено 01.09.2021 року) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк один рік сім місяців. Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з 08 вересня 2021 року.

У даній справі ухвалою суду від 06.01.2017 року ОСОБА_5 обрано запобіжний захід тримання під вартою. 10.01.2017 року ОСОБА_5 звільнений з Львівської установи виконання покарань УДПтСУ у Львівській області № 19 після внесення застави. Затриманий ОСОБА_5 відповідно ст.208 КПК України 05.01.2017 року о 11.00 год.

Ухвалою суду від 21.12.2017 заставу в розмірі 32 000 грн., внесену ОСОБА_21 для забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_5 обов`язків, передбачених КПК України на р/р 0757, банк одержувача Державна казначейська служба України м.Київ, МФО 820172, , одержувач ТУ ДСА у Львівській області - звернуто в дохід держави.

Відповідно положень ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України №838-VIII) зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до правового обгрунтування Великою Палатою Верховного Суду України 29 серпня 2018 року у ході розгляду справи №663/537/17 щодо застосування ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року №838-VIII відносно вдосконалення зарахування судами строку попереднього ув`язнення в строк покарання, якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону N 838-УІІІ (пряма дія Закону N 838-УІІІ).

Отже, ОСОБА_5 слід зараховувати строк попереднього ув`язнення: з 05.01. і до 10.01.2017 року в строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі

Цивільний позов не заявлявся.

Питання речових доказів вирішити в порядку статті 100 КПК України.

Витрати на проведення експертизи відсутні.

Керуючись ст. 349, 370, 373, 374 КПК України, суд,-

у х в а л и в :

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15- ч.2 ст.185 КК України та призначити обвинуваченому покарання - 2 (два) роки позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України ОСОБА_5 до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.06.2015 року та призначити ОСОБА_5 покарання у виді 3 років 5 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань за цим вироком, приєднати невідбуту частину покарання за вироком Сихівського районного суду м.Львова від 07.12.2021 року та остаточно призначити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 покарання у виді 3 (три) роки 6 (шість) місяців позбавлення волі.

Захахувати у строк покарання термін перебування в місцях попереднього увязнення з 23.05.2015 і до 29.05.2015 року.

Відповідно положень ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України №838-VIII) зараховувати строк попереднього ув`язнення: з 05.01. і до 10.01.2017 року в строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_5 рахувати з 08.09.2021.

До набрання вироком законної сили застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Речові докази визнані постановою слідчої ОСОБА_20 про визнання речовими доказами від 05.01.2017, а саме: чорна сумка для ноутбука марки «Crown» в середині з документацією та чорна сумка (барсетка), в середині із мобільним телефоном марки «Нокіа», гаманець із грошовими коштами у сумі 1652 гривні та документами - повернути власнику ОСОБА_8 .

Речовий доказ визнаний постановою слідчої ОСОБА_20 про визнання речовими доказами від 16.01.2017, а саме: предмет, ззовні схожий на автомобільний сигналізаційний ключ (брюлок) - знищити.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1