УХВАЛА

10 січня 2023 року

м. Київ

провадження № 13-2зво23

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідачаОСОБА_1 ,

суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ,

розглянувши заяву засудженого ОСОБА_19 про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) вироку Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2004 року та ухвали Верховного Суду України від 28 квітня 2005 року,

УСТАНОВИЛА:

Як убачається з матеріалів провадження за заявою та наявних у Верховному Суді даних, вироком Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2004 року, залишеним 28 квітня 2005 року Верховним Судом України без зміни щодо ОСОБА_19 , останнього було засуджено за пунктами 1, 2, 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд, міжнародна судова установа) у рішенні від 1 квітня 2021 року в справі «Фарзієв та інші проти України» (заява № 63747/14 та 23 інші, у тому числі ОСОБА_19 ) констатував порушення щодо заявників ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з довічним ув`язненням без перспективи звільнення. Суд вирішив, що встановлення порушення само собою є справедливою сатисфакцією.

Посилаючись на вказане та постановлені на користь інших осіб рішення міжнародної судової установи, Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року в справі № 6-р(ІІ)/2021, ОСОБА_19 раніше звертався до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) з питанням перегляду згаданих вироку й ухвали за виключними обставинами. За наслідками розгляду заяв Велика Палата, навівши відповідні мотиви, 2 червня, 26 серпня та 20 жовтня 2021 року відмовила у відкритті провадження.

Попри це ОСОБА_19 укотре подав до Великої Палати заяву про перегляд тих самих рішень національних судів на аналогічних підставах. Окрім аргументів, викладених у попередніх заявах, автор звернення, вважаючи невиправданим подальше його ув`язнення, твердить, що Закон України від 18 жовтня 2022 року № 2690-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 2690-ІХ) усунув перешкоди для пом`якшення заходу примусу Великою Палатою в межах екстраординарної процедури за правилами глави 34 КПК. Наполягаючи на здійсненні провадження за виключними обставинами, засуджений також посилається на те, що про набрання чинності Законом № 2690-ІХ він дізнався лише 23 грудня 2022 року.

Велика Палата, перевіривши подану заяву, дійшла висновку, що у відкритті провадження за нею належить відмовити з огляду на таке.

Підстави для здійснення провадження за виключними обставинами врегульовано у ст. 459 КПК, і за їх відсутності суд не вправі переглядати оспорюване рішення.

Зазначене ОСОБА_19 залишив поза увагою і в поданій заяві не відобразив жодних обставин, котрі можуть слугувати підставою для відкриття провадження Великою Палатою.

Разом із цим засуджений не зважив на те, що КПК не передбачено процедури неодноразової перевірки Великою Палатою аналогічних за сутністю змісту заяв про перегляд судового рішення за правилами глави 34 цього Кодексу, а постановлені 2 червня, 26 серпня та 20 жовтня 2021 року ухвали вказаної палати про відмову у відкритті провадження є остаточними і в силу закону не підлягають оскарженню.

Отже, наведені ОСОБА_19 обставини, які вже були предметом перевірки Великої Палати, не можуть слугувати підставами для здійснення провадження за виключними обставинами.

Такий висновок відповідає усталеній практиці Верховного Суду (наприклад, ухвали Великої Палати від 17, 21, 25 листопада, 12, 14, 16 грудня 2022 року, провадження № 13-51зво22, 13-52зво22, 13-55зво22, 13-64зво22, 13-65зво22, 13-67зво22, 13-68зво22 відповідно).

Доводи заявника про необхідність застосування Великою Палатою положень Закону № 2690-ІХ є неприйнятними, адже питання про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким віднесено до компетенції місцевого суду, у межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання (п. 3 ч. 1 ст. 537, ст. 539 КПК у редакції вказаного Закону).

З урахуванням викладеного Велика Палата вважає, що у відкритті провадження за зверненням ОСОБА_19 слід відмовити, а подану заяву з усіма доданими матеріалами - повернути її авторові.

Що стосується процесуального строку звернення, то він не впливає на ситуацію в цій справі, оскільки навіть за умови його додержання не виникає підстав для відкриття провадження. Натомість принцип правової визначеності в аспекті legitimateexpectations вимагає не створювати для заявника невиправданих очікувань щодо позитивної перспективи вирішення вимог по суті заяви у разі поновлення пропущеного строку.

Керуючись статтями 459, 462, 464 КПК, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Відмовити у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_19 про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2004 року та ухвали Верховного Суду України від 28 квітня 2005 року.

Заяву ОСОБА_19 та всі додані до неї матеріали повернути особі, яка їх подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_10

ОСОБА_3 ОСОБА_11

ОСОБА_4 ОСОБА_12

ОСОБА_5 ОСОБА_13

ОСОБА_6 ОСОБА_14

ОСОБА_7 ОСОБА_15

ОСОБА_8 ОСОБА_16

ОСОБА_9 ОСОБА_17

ОСОБА_18