Справа № 458/177/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/609/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нижнє Турківського району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 9 червня 2022 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання 15 (п`ятнадцять) років позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_6 обчислювати з часу його затримання, тобто з 4 листопада 2020 року з 18 год. 55 хв.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 залишено попередній тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 3 листопада 2020 року, приблизно о 20 год. 00 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, будучи за місцем свого проживання у приміщенні житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , під час конфлікту зі своїм батьком ОСОБА_9 , який виник на побутовому ґрунті та особистих неприязних стосунків, маючи умисел на вчинення умисного вбивства ОСОБА_9 , обома руками наніс останньому множинні удари по голові і тулубу, після чого руками схопив батька за груди і з силою його кидав до стіни та на підлогу кімнати, та волочив по ній, чим спричинив ОСОБА_9 наступні тілесні ушкодження: переломи 2,3,4,6,7,8,9,10,11,12-го лівих та 4,5,6,7,8,9,10,11,12-го правих ребер по різних анатомічних лініях тіла, розриви міжреберних м`язів та пристінкової плеври, крововилив під плевру та тканину правої легені, крововиливи в грудні порожнини, крововилив у кінцеву зв`язку печінки, розриви печінки, крововилив в черевну порожнину, крововиливи в м`які тканини грудної клітки, синці на грудях та животі, шість ран в лобній ділянці голови, рана та садно на спинці носа, крововилив на слизовій оболонці верхньої губи, синець на правому передпліччі, синець на кисті правої руки, садно на правому лікті, садно на лівій гомілці, садно в ділянці зовнішньої кісточки лівої ноги, а також множинні садна та подряпини на лівій половині спини, що спричинило тупу поєднану травму грудей і живота у вигляді множинних переломів правих та лівих ребер, розривів печінки, яка супроводжувалась травматичним шоком важкого ступеня, обумовила зупинку серцевої діяльності і дихання, припинення функції центральної нервової системи, в результаті чого настала смерть потерпілого, тобто вбив ОСОБА_9 .

Не погоджуючись із даним вироком, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 9 червня 2022 року; скерувати справу до суду першої інстанції або дослідити матеріали справи №458/177/21; винести справедливе та неупереджене рішення відносно досліджених та отриманих доказів справи №458/177/21.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений покликається на щире каяття у тому, що коли піднімав свого рідного батька, не зміг його втримати та допустив падіння, не надав йому першу допомогу. Медичну допомогу не викликав, оскільки не передбачив стану його здоров`я. Зазначає, що щиро кається у тих побутових конфліктах, які виникали з батьком на ґрунті його хвороби.

Як зазначає апелянт, його винуватість у скоєнні злочину не доведена, оскільки показання потерпілої та свідків досліджувались з грубим порушенням статей 84, 85 КК України; такі докази є непрямими та ґрунтуються на неприязні його родини до нього. Висловлює впевненість, що слідчий створював щодо свідків, а саме його матері, тиск та залякування відповідальністю за надання показань, які б його виправдовували.

На переконання обвинуваченого, слідчий здійснював допит неповнолітніх свідків у відсутності психолога та батьків. Психолог з`явилася, коли племінниця вже була допитана.

Зазначає, що твердження про перебування його у стані сп`яніння спростовуються експертизою, а твердження про те, що аналіз крові був зроблений не третього, а четвертого числа, не має під собою підґрунтя, оскільки у крові залишилась би достатня кількість алкоголю, яку б показала експертиза.

На думку апелянта, прокурор порушив вимоги ст. 88 КПК України, оскільки надав відомості, що характеризують лише його негативну сторону. Слідчий та суд не поставили під сумнів показання його сусідів, хоча останні тривалий період не розмовляли з ним та його рідними через неприязні стосунки, а також бажали будь-яким способом нашкодити йому. Вважає, що суд не мав брати до уваги показання його односельців про те, що він вживав спиртні напої, оскільки такі показання є непрямими та створюють негативний образ його особи.

Стверджує, що місцевий суд порушив вимоги статей 55, 56 Конституції України, оскільки не вислухав у засіданні показань його матері, а взяв до уваги її попередні показання.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримав та просив перекваліфікувати його дії на менш тяжке кримінальне правопорушення, а саме ст. 121 КК України.

Захисник ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу свого підзахисного та зазначив, що у діях ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки між заподіянням тілесних ушкоджень і смертю потерпілого минув значний проміжок часу.

Прокурор ОСОБА_7 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, зазначивши, що така не ґрунтується на матеріалах справи.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, серед яких: забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, зазначені вимоги дотримані судом першої інстанції не в повному обсязі.

Зокрема, як слідує з матеріалів справи, місцевим судом у ході судового розгляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 , та його дії кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України.

При цьому вина ОСОБА_6 , відповідно до оскарженого вироку, за категоричного заперечення ним вини, підтверджується показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та судово-медичного експерта ОСОБА_20 , а також дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами: протоколом огляду місця події від 4 листопада 2020 року з фототаблицею та DVD-R диском до нього; протоколом проведення слідчого експерименту з участю свідка ОСОБА_21 від 22 грудня 2020 року з відеозаписом та DVD-R диском нього; протоколом проведення слідчого експерименту з участю свідка ОСОБА_13 від 12 листопада 2020 року з відеозаписом та DVD-R дисками до нього; протоколом проведення слідчого експерименту з участю свідка ОСОБА_14 від 12 грудня 2020 року з відеозаписом та DVD-R дисками до нього; висновком судово-психіатричного експерта №1 від 13 січня 2021 року; висновком експерта №050/2020 від 7 грудня 2020 року, яким встановлено, що причиною смерті ОСОБА_9 стала тупа, поєднана травма грудей і живота у вигляді множинних переломів правих та лівих ребер, розривів печінки, яка супроводжувалась травматичним шоком важкого ступеня, обумовила зупинку серцевої діяльності і дихання, припинення функції центральної нервової системи; висновком експерта №2652/2020 від 27 листопада 2020 року; висновком експерта №3959/2020-т від 12 листопада 2020 року; висновком експерта №1564/2020-ім від 10 листопада 2020 року; висновком експерта №1577/2020-ім від 10 листопада 2020 року; висновком експерта №1578/2020-ім від 11 листопада 2020 року; протоколом огляду трупа з фототаблицею від 4 листопада 2020 року; висновком експерта №1652/2020-ім від 2 грудня 2020 року; висновком експерта №1581/2020-ім від 27 листопада 2020 року; висновком експерта №1603/2020-ім. від 10 грудня 2020 року; висновком експерта №1602/2020-ім від 10 грудня 2020 року; висновком експерта №1604/2020-ім від 8 грудня 2020 року; висновком експерта №1601/2020-ім від 4 грудня 2020 року; висновком експерта №1579/2020-ім від 8 грудня 2020 року; висновком судово-медичної експертизи щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 4 листопада 2020 року; постановою про визнання та прилучення до справи речового доказу від 5 листопада 2020 року; ухвалою слідчого судді від 5 листопада 2020 року про накладення арешту.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги обвинуваченого, останній не згоден з кваліфікацією його дій та з мірою призначеного покарання через суворість такого, про що ним зазначено також і під час апеляційного розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Апеляційний суд, провівши судовий розгляд та, за клопотанням обвинуваченого та його захисника, безпосередньо частково дослідивши докази, які містяться у матеріалах кримінального провадження, доходить висновку, що місцевим судом помилково кваліфіковано дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК України.

Так, у судовому засіданні, як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 вини у вчиненні інкримінованого йому правопорушення не визнав, зазначивши, що наміру вбити батька у нього ніколи не було, з потерпілим перебував у нормальних стосунках. Наявність у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, що в подальшому призвели до його смерті, пояснює тим, що батько помочився в ліжко, йому треба було помитися, через що він припідняв батька та стягнув його на землю, після чого батько впав та вдарився головою.

Згідно з висновком експерта №050/2020 від 7 грудня 2020 року, причиною смерті ОСОБА_9 стала тупа, поєднана травма грудей і живота у вигляді множинних переломів правих та лівих ребер, розривів печінки, яка супроводжувалась травматичним шоком важкого ступеня, обумовила зупинку серцевої діяльності і дихання, припинення функції центральної нервової системи. Стан розвитку трупних змін дає підставу вважати, що смерть ОСОБА_9 настала не раніше 12-ти і не пізніше 16-18-ти годин від моменту дослідження його трупа, яке проводилось 4 листопада 2020 року.

При судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_9 виявлено ознаки атеросклерозу і гіпертонічної хвороби, які в причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають.

При судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_9 виявленні наступні ушкодження:

- переломи 2,3,4,6,7,8,9,10,11,12-го лівих та 4,5,6,7,8,9,10,11,12-го правих ребер по різних анатомічних лініях тіла, розриви міжреберних м`язів та пристінкової плеври, крововилив під плевру та тканину правої легені, крововиливи в грудні порожнини, крововилив у вінцеву зв`язку печінки, розриви печінки, крововилив в черевну порожнину, крововиливи в м`які тканини грудної клітки, синці на грудях та животі, які утворились від неодноразової ударної дії тупих твердих предметів, незадовго до настання смерті (див. п. 4 даних підсумків) і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя; перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті;

- шість ран в лобній ділянці голови, які утворились від неодноразової дії твердих предметів (травмуюча поверхня яких, ймовірно, мала ребро), незадовго до настання смерті. Зазвичай у живих осіб такі ушкодження викликають розлад здоров`я менше 21 дня і відносяться до легких тілесних ушкоджень;

- рана та садно на спинці носа, крововилив на слизовій оболонці верхньої губи, синець на правому передпліччі, синець на кисті правої руки, садно на правому лікті, садно на лівій гомілці, садно в ділянці зовнішньої кісточки лівої ноги, а також множинні садна та подряпини на лівій половині спини, які утворились від дії тупих твердих предметів, зазвичай, у живих осіб викликають розлад здоров`я менше 21 дня і відносяться до легких тілесних ушкоджень. Множинні садна та подряпини на лівій половині спини характерні для волочіння тіла;

- синці в обох очних ділянках (по типу так званого симптому окулярів), які утворились від дії тупих твердих предметів або предмету, не раніше, ніж за 5-7 діб до настання смерті (на що вказує забарвлення («цвітіння») синців); у живих осіб відносяться до легких тілесних ушкоджень;

- ушкодження, відмічені в п. 3 даних підсумків, мають ознаки прижиттєвого їх спричинення. Данні мікроскопічного (гістологічного) дослідження м`яких тканин з крововиливами дають підставу вважати, що смерть ОСОБА_9 настала (орієнтовно) не раніше 4-х і не менше 8-ми годин від моменту спричинення йому травми грудей і живота. При судово-токсикологічній експертизі крові трупа ОСОБА_9 спиртів не виявлено. Кров від трупа ОСОБА_9 відноситься до першої групи (т. 1 а.с. 122-126).

Допитаний в суді першої інстанції судово-медичний експерт ОСОБА_20 підтримав свій висновок і пояснив, що всі наявні у ОСОБА_9 множинні тілесні ушкодження виникли прижиттєво. Удари були нанесені за 4 - 8 годин до смерті. Судячи по локалізації розташування цих тілесних ушкоджень та їх кількості, удари масово наносилися по спині лежачому. Тяжкі тілесні ушкодження печінки, живота, переломи ребер грудної клітки були заподіяні тупим твердим предметом, з докладанням сильної фізичної сили, яким могла бути як нога, так і кулак, і виключається їх заподіяння під час транспортування чи волочіння. Настання смерті знаходиться в прямому причинному зв`язку із заподіянням тілесних ушкоджень.

На переконання колегії суддів, кількість заподіяних ударів, їх локалізація, механізм утворення та ступніть тяжкості, спростовують висновок місцевого суду про спрямованість умислу обвинуваченого саме на вчинення умисного вбивства потерпілого.

Апеляційний суд вважає, що матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження того, що ОСОБА_6 , хаотично завдаючи удари потерпілому кулаками у різні частини тіла, більшість з яких не є життєво важливими, бажав спричинити саме смерть потерпілому, а не заподіяти йому тяжкі тілесні ушкодження, які фактично настали від дій обвинуваченого.

Так, ч. 1 ст. 115 КК передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. У свою чергу, ч. 2 ст. 121 КК передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Умисне вбивство відрізняється від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, і визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

При цьому спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь.

Колегія суддів встановила, що ОСОБА_6 під час конфлікту зі своїм батьком ОСОБА_9 через те, що той помочився у ліжко, умисно завдав йому множинні удари кулаками обох рук по голові та тулубу, після чого схопив останнього за груди та кинув на підлогу кімнати. Вказані обставини підтверджено висновком експерта №050/2020 від 7 грудня 2020 року, а також частково підтверджено самим обвинуваченим в апеляційному суді.

Враховуючи сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема: його спосіб, відсутність спеціальних знарядь, оскільки обвинувачений при нанесенні ударів користувався виключно своїми кінцівками, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, які були завдані у різні частини тіла, здебільшого по тулубу, передумови заподіяння ударів, те, що обвинувачений добровільно припинив злочинні дії, колегія суддів доходить до висновку, що умисел ОСОБА_6 спрямований був не на спричинення смерті потерпілому ОСОБА_9 , а на завдання останньому тяжких тілесних ушкоджень.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_6 у разі наявності у нього умислу на позбавлення життя потерпілого, мав реальну можливість довести свої злочинні дії до кінця, однак самостійно припинив наносити батькові удари.

За таких обставин, матеріали справи не містять жодного переконливого доводу, з посиланням на конкретні докази, які б підтверджували той факт, що з суб`єктивної сторони дії ОСОБА_6 були направленні на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 .

Винуватість ОСОБА_6 в умисному заподіянні ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень за наведених у вироку обставин підтверджується сукупністю досліджених та перевірених у судовому засіданні доказів, зокрема: показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та судово-медичного експерта ОСОБА_20 , а також дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами: протоколом огляду місця події від 4 листопада 2020 року з фототаблицею та DVD-R диском до нього; протоколом проведення слідчого експерименту з участю свідка ОСОБА_21 від 22 грудня 2020 року з відеозаписом та DVD-R диском нього; протоколом проведення слідчого експерименту з участю свідка ОСОБА_13 від 12 листопада 2020 року з відеозаписом та DVD-R дисками до нього; протоколом проведення слідчого експерименту з участю свідка ОСОБА_14 від 12 грудня 2020 року з відеозаписом та DVD-R дисками до нього; висновком судово-психіатричного експерта №1 від 13 січня 2021 року; висновком експерта №050/2020 від 7 грудня 2020 року; висновком експерта №2652/2020 від 27 листопада 2020 року; висновком експерта №3959/2020-т від 12 листопада 2020 року; висновком експерта №1564/2020-ім від 10 листопада 2020 року; висновком експерта №1577/2020-ім від 10 листопада 2020 року; висновком експерта №1578/2020-ім від 11 листопада 2020 року; протоколом огляду трупа з фототаблицею від 4 листопада 2020 року; висновком експерта №1652/2020-ім від 2 грудня 2020 року; висновком експерта №1581/2020-ім від 27 листопада 2020 року; висновком експерта №1603/2020-ім. від 10 грудня 2020 року; висновком експерта №1602/2020-ім від 10 грудня 2020 року; висновком експерта №1604/2020-ім від 8 грудня 2020 року; висновком експерта №1601/2020-ім від 4 грудня 2020 року; висновком експерта №1579/2020-ім від 8 грудня 2020 року; постановою про визнання та прилучення до справи речового доказу від 5 листопада 2020 року; ухвалою слідчого судді від 5 листопада 2020 року про накладення арешту.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_6 умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_9 , а тому дії обвинуваченого підлягають перекваліфікації з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки зібрані у кримінальному провадженні докази не містять об`єктивних даних, які б свідчили про намір ОСОБА_6 вчинити умисне вбивство ОСОБА_9 , а тому дії обвинуваченого необхідно перекваліфікувати з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, за кваліфікуючими ознаками спричинення умисних тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого.

При цьому колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про те, що допит неповнолітнього свідка був проведений у відсутності психолога, оскільки свідок ОСОБА_18 , яка є практичним психологом, під час допиту у суді першої інстанції надала показання про те, що допит неповнолітньої ОСОБА_22 проводився з її участю.

Стосовно доводів обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання через надмірну суворість, колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Статтею 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання з урахуванням характеру та ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_6 , колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що є тяжким злочином, обставини його вчинення та тяжкі наслідки у вигляді смерті потерпілого; особу винного, який раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, має негативну характеристику за місцем проживання, офіційно не працевлаштований, згідно з висновком судово-психіатричного експерта №1 від 13 січня 2021 року ОСОБА_6 хронічним психічним захворювання, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждає, виявляє психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю із синдромом залежності (хронічний алкоголізм), може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який вини у вчиненому не визнав, наслідків своїх злочинних дій не усвідомив; те, що злочин вчинив стосовно рідного батька; думку потерпілої, яка просила обвинуваченого суворо не карати; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання; і вважає за необхідне обрати йому покарання, у виді позбавлення волі в максимальному розмірі санкції статті, за якою він визнаний винним, оскільки лише таке покарання може забезпечити виправлення та перевиховання обвинуваченого.

При цьому колегія суддів при призначенні покарання ОСОБА_6 не враховує такої обтяжуючої покарання обставини як вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, оскільки існування такої обставини матеріалами справи не доведене.

Так, згідно з висновком судово-медичної експертизи щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 4 листопада 2020 року, виданого КНП «Турківська центральна районна лікарня» Турківської районної ради, ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння не перебував (т. 2, а.с.52).

Дійсно, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК України, о 20 год. 00 хв. 3 листопада 2020 року, тоді як огляд на стан сп`яніння був проведений о 09 год. 50 хв. 4 листопада 2020 року, тобто майже через чотирнадцять годин після вчинення злочину, що було розцінене місцевим судом як неналежний доказ перебування обвинуваченого у момент вчинення злочину у стані тверезості.

Обґрунтовуючи факт перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, суд першої інстанції покликався на показання свідків, що в цілому відповідає усталеній практиці Верховного Суду, неодноразово висловленій у своїх рішеннях від 21 листопада 2019 року у справі №564/590/17, від 3 грудня 2019 року у справі № 571/1436/15-к, від 11 лютого 2020 року у справі № 643/20474/15-к, від 1 грудня 2021 року у справі № 672/1402/17.

Втім, як слідує з показань свідка ОСОБА_12 , наданих у суді першої інстанції, вказана свідок у день вчинення злочину була у Львові. З показань свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 слідує, що свідок ОСОБА_12 від сестри дізналась, що обвинувачений прийшов додому напідпитку; її мама разом з ОСОБА_6 розпивали горілку.

На переконання колегії суддів, наведені показання у своїй сукупності, з огляду на те, що жоден зі свідків не був безпосереднім очевидцем розпивання ОСОБА_6 алкогольних напоїв та, відповідно, перебування ним у стані сп`яніння, за наявності висновку судово-медичної експертизи, яка, хоч і була несвоєчасною, однак підтверджує версію обвинуваченого, не можуть бути достатнім доказом для встановлення факту перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння.

Водночас, покликання обвинуваченого на те, що він за професією є електриком, їздив на заробітки до Польщі та після школи служив у Збройних Силах України, не є достатньою підставою для призначення йому менш суворого покарання, оскільки такі не зможуть сприяти виправленню та перевихованню ОСОБА_6 .

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вироку разі: пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення.

Згідно з п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким,що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 413 КПК України передбачено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, а вирок районного суду підлягає зміні в частині перекваліфікації дій обвинуваченого, виключення обтяжуючої покарання обставини та зміни міри покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 9 червня 2022 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі.

У решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4