Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

21 листопада 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_7

потерпілої - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № №0000315 щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, освіта середня спеціальна, одруженого, працюючого старшим водієм КЗ «ОЦЕМД та МК» Рівненської обласної ради, раніше не судимого,обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи, та прокурора ОСОБА_9 на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 10.09.2021 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 10.09.2021 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і призначено покарання три роки позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням іспитовим строком в один рік шість місяців з покладенням, відповідно до п.1.2 ч.1 ст.76 КК України, обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання,
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 5024,32 грн. процесуальних витрат у провадженні.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_6 09 листопада 2019 року близько 22.30 у темну пору доби, керуючи автомобілем марки «VOLKSWAGEN CADDY» р.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони смт. Володимирець Рівненської області в напрямку села Новаки Володимирецького району Рівненської області, поблизу перехрестя вулиць Незалежності-Вишневої у с. Каноничі Володимирецького району Рівненської області, в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3, пунктів 12.1 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року №1306, проявив неуважність до дорожньої обстановки, неправильно її оцінив, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, внаслідок чого допустив виїзд транспортного засобу за межі проїзної частини вправо, де скоїв наїзд на дерев`яний паркан господарства №26 по вул. Незалежності вищевказаного населеного пункту. У результаті ДТП пасажир автомобіля ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.
Порушення ОСОБА_6 вимог підпункту б) пункту 2.3, пункту 12.1 Правил дорожнього руху, що вимагають від водія проявляти уважність, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну та не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, а також під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху транспортного засобу ураховувати дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП і суспільно небезпечними наслідками, що настали.
У поданих апеляційних скаргах: Прокурор ОСОБА_11 , який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, покликаючись на незаконність вироку, вказує, що застосовуючи відносно ОСОБА_6 інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбачений ст. 75 КК України, суд першої інстанції не з достатньою повнотою врахував тяжкість скоєного ним злочину, обставини його вчинення та перебування ОСОБА_6 , на думку обвинувачення, в стані алкогольного сп`яніння. Просить вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 10.09.2021 року в частині призначення покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити за ч.2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки.

Прокурор ОСОБА_9 , не оспорюючи правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 , вважає, що вирок підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого, який покинув місце події, внаслідок м`якості. Просить вирок в частині призначення покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки.

У запереченнях на апеляційні скарги обвинувачений ОСОБА_6 та потерпіла ОСОБА_8 зазначають, що вирок суду є законним і обґрунтованим, а доводи сторони обвинувачення безпідставними, оскільки органом досудового розслідування залишення місця події ОСОБА_6 не інкримінувалося, судовий розгляд проводився в рамках висунутого обвинувачення, в ході якого не здобуто належних і допустимих доказів перебування обвинуваченого на момент ДТП в стані сп`яніння, котрий щиро розкаявся у вчиненому з необережності злочині, відшкодував потерпілій в добровільному порядку заподіяну шкоду, поведінка якого свідчить про можливість виправлення без ізоляції від суспільства. Просять вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 10.09.2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а скарги сторони обвинувачення - без задоволення.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора ОСОБА_5 на підтримання поданих апеляційних скарг, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника-адвоката ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 , які просять залишити вирок без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, яким судом дана правильна юридична оцінка.
Із змісту апеляційних скарг вбачається, що апелянти фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, яке, на їх думку, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого,а відтак, є несправедливим.
Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.
Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.
Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини, визнає вину лише частково, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати справжнім і щирим.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалася, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, і зазначені обставини мають знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Доводи апелянтів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання у зв`язку з безпідставним звільненням обвинуваченого від покарання на підставі ст.75 КК України не є переконливими.
Мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_6 покарання, судом враховано тяжкість вчиненого ним злочину, особу винного, який раніше не судимий, виключно позитивно характеризується за місцем роботи та за місцем проживання, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, є постраждалим від аварії на ЧАЕС 3 категорії, пом`якшуючі покарання обставини щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування матеріальної шкоди, відсутність обставин, що обтяжують покарання, і призначив ОСОБА_6 , який працює водієм, що є єдиним засобом його заробітку, за ч. 2 ст. 286 КК України покарання - три роки позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
Призначене покарання, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Разом з тим, зважаючи на те, що ОСОБА_6 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, добровільно відшкодував заподіяну шкоду потерпілій ОСОБА_8 , яка не має жодних претензій до обвинуваченого та просила не позбавляти волі ОСОБА_6 , а також другорядну роль кари, як мети покарання, суд, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, звільнивши його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком в один рік шість місяців, який є достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно положень ст.75 КК України, звільнення від відбування покарання можливе лише за наявності цілого комплексу обставин, що пом`якшують покарання.

При апеляційному розгляді встановлено, що ОСОБА_6 дійсно раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується, є єдиним годувальником родини, 11 років працює водієм станції швидкої допомоги, під час воєнного стану залучається до системних виїздів для надання допомоги, як населенню, так і військовослужбовцям, у повному об`ємі добровільно відшкодував завдану злочином шкоду, сплатив замовлення та установку пам`ятника на прохання родини потерпілого, якій з моменту скоєння ДТП надає необхідну допомогу і в побуті, що свідчить про його щире розкаяння та усвідомлення вчиненого, і протягом трьох років з часу скоєння злочину жодних правопорушень не вчиняв, характеризується виключно позитивно, що не знайшло заперечень з боку потерпілої та прокурора.

Твердження, наведені в апеляційній скарзі, про перебування обвинуваченого ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння на момент вчинення ДТП та залишення місця події, не є переконливими, оскільки спростовується показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які підтвердили, що напередодні ДТП ОСОБА_6 був тверезим і алкоголь вживав після ДТП, будучи в стресовому стані, а обвинувачення за порушення ОСОБА_6 вимог ст. 135 КК України останньому не висувалося, вказана обставина, згідно обвинувального акту, інкримінована не була, і, відповідно до ч.1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд провадження проводиться лише в межах висунутого обвинувачення.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система (пункти 34-35).

При цьому враховується і практика Європейського Суду з прав людини, як джерело права, викладена в рішеннях від 09.06.2005 року та 16.10.2008 року Бакланов та Ізмайлов проти Росії, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним, а для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді кримінального провадження, в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 10.09.2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційні скарги прокурорів без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення повного тексту ухвали, а ОСОБА_6 - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3