УХВАЛА

01 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 753/6403/21

провадження № 51-527ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Прокурор звернувся до суду з касаційною скаргою на указане вище судове рішення щодо виправданого ОСОБА_4 , де ставить питання про його скасування з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування вимог особи, яка подала касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).

Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.

За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Прокурор в касаційній скарзі стверджує, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доказам як окремо кожному, так і в їх сукупності, формально посилаючись на недотримання статей 86, 94 КПК. Разом з тим не зазначає, яким конкретно доказам суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки, та в чому саме виявилось порушення цим судом правил оцінки доказів в контексті приписів статей 86-89, 94, та з урахуванням його меж і повноважень, визначених статтями 404, 405 КПК.

Також стверджує про ненадання апеляційним судом оцінки жодному доводу апеляційної скарги сторони обвинувачення, однак не зазначає, які доводи були викладені в апеляційній скарзі, проте залишились поза увагою суду. Про невірне відображення доводів апеляційної скарги або їх перекручування у змісті оскарженого рішення апеляційного суду в касаційній скарзі також не йдеться.

Крім того в касаційній скарзі міститься твердження про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, яку прокурор ототожнює з висновками суду про те, що ОСОБА_4 не був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, при цьому не обґрунтовано яке кримінально-правове значення має таке попередження у кримінальному провадженні за ст. 383 Кримінального кодексу України та яким чином це суду перешкодило чи могло перешкодити ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

В контексті порушення вимог закону про безпосередність дослідження доказів, прокурор також указує, що апеляційний суд залишив без задоволення клопотання, заявлене в порядку ч. 3 ст. 404 КПК, про повторний виклик і допит свідків та дослідження доказів. Водночас не наводить підстав для повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, зокрема: які саме обставини кримінального провадження були досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, які докази цим судом не досліджувались, а також яких порушень норм процесуального закону припустився апеляційний суд в частині дотримання приписів ст. 404 КПК, з огляду на те, що відмова в задоволенні клопотання не може беззаперечно вважатися порушенням норм матеріального або процесуального закону за відсутності належного обґрунтування.

За вимогами статей 433, 437 КПК, суд касаційної інстанції здійснює касаційний розгляд за касаційною скаргою про погіршення становища особи, виключно в межах доводів і вимог касаційної скарги. Отже наявність вказаних недоліків перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження і в процесуальному аспекті унеможливлює прийняття одного з рішень, передбачених ст. 436 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 429 КПК суд касаційної інстанції, встановивши, що касаційну скаргу було подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 вказаного Кодексу, постановляє ухвалу про залишення касаційної скарги без руху, в якій зазначаються недоліки скарги і встановлюється строк, необхідний для їх усунення, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня отримання ухвали особою, котра подала касаційну скаргу.

Врахувавши вищенаведене, керуючись положеннями ст. 429 КПК, з огляду на те, що касаційну скаргу подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без руху і надати строк на усунення недоліків.

Недоліки касаційної скарги, пов`язані з її змістом, можуть бути усунуті шляхом подання нової касаційної скарги.

Керуючись ст. 429 КПК, Суд

постановив:

Касаційну скаргу прокурора залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків касаційної скарги - п`ятнадцять днів із дня її отримання.

Роз`яснити, що касаційна скарга повертається в разі, якщо особа в установлений строк не усунула недоліків касаційної скарги, залишеної без руху.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3