Провадження № 1-кп/557/14/2022
Справа № 563/1382/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2022 року смт Гоща

Гощанський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю прокурора ОСОБА_2

потерпілої ОСОБА_3

представника потерпілої адвоката ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника обвинувачених адвоката ОСОБА_7

секретар судового засідання ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Гоща обвинувальний акт в кримінальному провадженні про вчинення кримінального правопорушення, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.06.2017 за № 0000216 про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Стовпин Корецького району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із вищою освітою, працівника ДП «Соснівський лісгосп», одруженого, раніше не судимого;
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Стовпин Корецького району Рівненської області, жительки АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, з вищою освітою, спеціаліста Соснівської селищної ради Березнівського району Рівненської області, одруженої, раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27, ч.1 ст.122 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Згідно з обвинувальним актом від 24 грудня 2019 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27 ч. 1 ст. 122 КК України, тобто в тому, що вони 12 червня 2017 року о 23 год 00 хв. нанесли тілесні ушкодження ОСОБА_9 за місцем її проживання в АДРЕСА_2 за таких обставин.

Так, як вказано в обвинувальному акті, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зайшли на територію господарства ОСОБА_3 та через відкриті вхідні двері потрапили до будинку. Зайшовши до вітальної кімнати, останні побачили, що ОСОБА_3 лежить на дивані. Тоді ОСОБА_6 на грунті неприязних відносин почала наносити удари руками та ногами в область голови та по всьому тілу потерпілої. Крім того, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , діючи умисно за попередньою змовою групою осіб, водночас нанесли в область правої сторони тулуба ОСОБА_3 по одному удару руками, чим спричинили потерпілій тілесне ушкодження у вигляді перелому 4-го ребра справа по передній пахвинній лінії без значного зміщення, яке відноситься до середнього ступеня тяжкості тілесного ушкодження по критерію довготривалості розладу здоров`я.

Вказані дії ОСОБА_5 та ОСОБА_6 органами досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 27 ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне нанесення середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які не є небезпечними для життя і не потягли за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнав та показав, що тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_3 не наносив. Крім того, не розуміє, як 2 людей могли одночасно зламати одній людині одне ребро. Зазначив, що з потерпілою знайомий давно, більше 40 років, вони в один час вчилися в школі. До недавнього часу він навіть не знав, де та проживає. Під час зустрічі однокласників вони знову зустрілися і потерпіла звернулася до нього з проханням допомогти придбати будматеріали, які замовляв чоловік потерпілої. В подальшому він їй посприяв у придбанні будматеріалів, щоправда, підтверджуючих документів не має. Це відбувалося влітку 2014 року, його роль у придбанні полягала у посередництві. Повідомив, що приїжджав додому до потерпілої, щоб показати дорогу при доставці будматеріалів. Дошки приймав чоловік потерпілої, в процесі обвинувачений заходив до будинку потерпілої, на кухню, присутніми при цьому були водій, потерпіла та її чоловік. Після того ще 2 чи 3 рази приїжджав, коли потерпіла просила про якісь послуги, це було в різні роки, точніше не пам`ятає. Заперечив факт інтимних стосунків з потерпілою та якихось докорів йому з цього приводу з боку його дружини ОСОБА_6 . Стверджував, що потерпіла заявила на нього з метою отримання винагороди, як уже робила раніше, а на ОСОБА_6 з метою помсти. Стверджував також, що потерпіла неодноразово погрожувала йому по телефону та шляхом надсилання СМС, що якщо він не покине дружину, то пошкодує. Повідомив, що 12 червня 2017 року не був у с. Городище (де проживає потерпіла), але був у сусідньому селі Стовпин де проживають батьки дружини. Підтвердив той факт, що має у власності та користується автомобілем «Форд Транзит», д.н.з НОМЕР_1 , синього кольору, та автомобілем «Славута» червоного кольору. Під час судових дебатів погоджуючись з думкою свого захисника, просив виправдати його за всіма пунктами обвинувачення.

Обвинувачена ОСОБА_6 в судовому засіданні свою вину в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні не визнала та показала, що у селі Городище ніколи не була взагалі, потерпілу не знала і особисто ніколи не бачила, вдома в неї ніколи не була, тілесних ушкоджень їй не наносила. З потерпілою познайомилася лише під час слідства. Стверджує, що потерпіла телефонувала їй перед тим, як мала подати заяву до поліції, і шантажувала, вимагаючи грошей. Чоловіка в подружній невірності ніколи не підозрювала, він дуже рідко не ночував вдома. Повідомила, що 12 червня 2017 року могла бути у селі Стовпин, де живуть батьки її чоловіка. Просила її виправдати.

Захисник обвинувачених адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, просив визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 невинуватими у вчиненні інкримінованих їм правопорушень та виправдати їх.

Зокрема захисник вказав на те, що усі докази, здобуті при проведенні досудового розслідування, необхідно визнати недопустимими, оскільки досудове розслідування та процесуальне керівництво у провадженні здійснювалося неуповноваженими на те особами. Посилався на те, що постанова від 15 червня 2017 року про призначення прокурором у кримінальному провадженні прокурора Корецького відділу Здолбунівської місцевої прокуратури ОСОБА_2 не була підписана керівником Здолбунівської місцевої прокуратури ОСОБА_10 до моменту повернення обвинувального акта, а повідомлення про початок досудового розслідування слідча ОСОБА_11 направила керівникові Здолбунівської місцевої прокуратури лише 19.06.2017, тому він не міг видати вказану постанову 15.06.2017. Також вказує на те, що доручення про проведення досудового розслідування від 15.06.2017, яким начальник СВ Корецького ВП Костопільського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_12 доручив слідчому ОСОБА_11 провести досудове розслідування теж ніким не підписане. З цього посилаючись на норми ст.37, 39, 110 КПК України робить висновок, що на час проведення досудового розслідування, складання, погодження та вручення повідомлення про підозру, а також - складання, погодження та вручення обвинувального акта прокурор ОСОБА_2 та слідча ОСОБА_11 не мали повноважень процесуального керівника та слідчого відповідно у вказаному кримінальному провадженні, а тому обвинуваченим було оголошено про підозру з порушення встановленого законом порядку, а усі докази, отримані у цьому кримінальному провадженні є недопустимими.

Окрім того, захисник окремо вказав на недопустимість такого доказу, як висновок судово-медичної експертизи № 530, оскільки проведення експертизи експертом Комунального закладу «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради ОСОБА_13 було розпочато о 12 год. 40 хв. 15.06.2017, а відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо правопорушення, вчинення якого інкримінується обвинуваченим, внесено лише о 13 год. 21 хв. 15.06.2017. Посилається на те, що всі докази, зібрані до моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, є недопустимими доказами, на які суд не може посилатися при ухваленні рішення. Крім того, вказує на те, що за змістом постанови про призначення судово-медичної експертизи від 15.06.2017, експерту було надано лише постанову про призначення експертизи без додатків, експерт же посилається у висновку експертизи на медичну карту амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_3 та рентген знімок ОГК, хоча в матеріалах справи відсутні ухвали слідчого судді про надання доступу до цих документів. До того ж, вказані вище документи у встановленому порядку не долучені до матеріалів кримінального провадження.

Вказуючи окремо на недопустимість протоколу проведення слідчого експерименту від 16.11.2017 захисник зазначає, що перед початком проведення цієї слідчої дії потерпілу ОСОБА_3 в порушення ч. 3 ст. 223 КПК України не було попереджено про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України щодо завідомо неправдивого показання, вказуючи на те, що це підтверджується безперервним відеозаписом слідчого експерименту.

Що стосується доказової сили зібраних під час досудового слідства доказів, то захисник стверджував, що жоден із вказаних доказів не доводить вину обвинувачених у вчиненні ними правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27 ч. 1 ст. 122 КК України поза розумним сумнівом. При цьому захисник звернув увагу, що під час пред`явлення особи до упізнання свідок ОСОБА_14 не впізнала серед пред`явлених фотознімків особу, яка 15.06.2017 цікавилася де проживає потерпіла ОСОБА_3 (хоча серед пред`явлених фотознімків був знімок обвинуваченої ОСОБА_6 ). Також, серед допитаних в судовому засіданні свідків жоден не бачив ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_6 в селі Городище, де мешкає потерпіла, 12 червня 2017 року, а про побиття потерпілої усі свідки дізналися з чужих слів.

Що стосується показань спеціаліста ПрАТ «Київстар» ОСОБА_15 , то на підставі його пояснень можна зробити висновок, що дзвінки, які були здійснені з телефонів обвинувачених та потерпілої, могли бути здійснені як з території с. Городище, так і з території с. Стовпин, що узгоджується з показаннями обвинувачених, що в цей день після роботи вони їздили у с. Стовпин, де проживає мати обвинуваченої.

Показання потерпілої ОСОБА_3 захисник вважає неправдивими та суперечливими.

За таких обставин, захисник просить визнати обвинувачених невинуватими та виправдати у зв`язку з недоведеністю в їх діях складу злочину.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_4 зазначив, що вважає вину обвинувачених доведеною. Зауважив, що показання потерпілої є правдивими, а показання обвинувачених нечіткими і неузгодженими, вказав на те, що обвинувачений не зміг вибудувати життєспроможне алібі.

Сторона обвинувачення свій висновок щодо винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обґрунтувала сукупністю наступних доказів:

- допитом в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_3 , яка показала, що мала близькі стосунки з ОСОБА_5 протягом 4 років, він дарував їй подарунки, жив у неї. Стверджує, що всім сусідам відомо про їхні стосунки. 08.06.2017 їй зателефонувала обвинувачена ОСОБА_6 , яка їй сказала, що знає про інтимні стосунки між потерпілою та ОСОБА_5 . Цього ж дня обвинувачена ОСОБА_6 приїхала додому до потерпілої на темному авто, де влаштувала розгром на подвір`ї, схопила потерпілу за волосся, кинула на землю й почала бити. Пізніше, 12.06.2017 о 17:00 їй зателефонував ОСОБА_5 , сказавши, що приїде. Приблизно о 23:00 того ж дня ОСОБА_5 зателефонував ще раз, попередив, що під`їжджає. Після чого ОСОБА_5 і ОСОБА_6 зайшли до її будинку і почали наносити потерпілій удари, а ОСОБА_5 ще пирскнув їй з газового балончика в лице. Хто наносив удари і куди не бачила, бо лежала на правому боці із заплющеними очима. Наступного дня потерпіла звернулася до лікаря. До поліції вирішила звернутися після того, як обвинувачені відмовилися оплатити їй заподіяну шкоду. Після допиту у слідчої вона поїхала з направленням на судову експертизу, огляд під час якої почався приблизно о 12-13 годині. Експерт направила її на огляд до лікарів травматолога, хірурга, психотерапевта. Травматолог у лікарні в Корці направив її на рентгенівський знімок. Чи їздила на повторний огляд до експерта не пам`ятає, як її медична карта потрапила до експерта не знає;

а також наступними доказами сторони обвинувачення, які були оглянуті та дослідженні в судовому засіданні, а саме:
- витягом з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань №0000216 від 15 червня 2017 року (т. 1, арк. спр. 1);

- рапортом оперативного чергового Корецького відділення поліції Костопільського ВП ГУНП в Рівенській області від 15.06.2017 року про отримання о 09.20 год. письмової заяви ОСОБА_3 1961 р.н., жительки с. городище, про те, що 12.06 біля 23.30 в с. Городище в будинку по місцю свого проживання їй нанесли тілесні ушкодження ОСОБА_16 та ОСОБА_17 (т.1 а.с.3);

- постановою про призначення судово-медичної експертизи від 15.06.2017 (т.1 а.с.11);

- висновком судово-медичної експертизи № 530 від 16.06.2017, відповідно до якого при огляді ОСОБА_3 виявлено та згідно з наданими медичними документами лікарями відмічені такі тілесні ушкодження: перелом 4-го ребра справа по передній пахвинній лінії без значного зміщення, який відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по критерію довготривалості розладу здоров`я; крововилив з садном в лобній ділянці голови зліва з переходом на волосисту частину, крововиливи на нижній повіці лівого ока з переходом на ліву вилицю, в лівій підщелепній ділянці, в ділянці лівої вилиці, в лівій підключичній ділянці, на лівому плечі, на правому плечі, на правому плечовому суглобі, на боковій поверхні грудної клітки зліва в нижніх відділах, на лівій боковій поверхні черевної стінки, на лівому стегні, на правому стегні, які як кожне окремо, так і у своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень. Вказані тілесні ушкодження могли виникнути не менше, як від двадцяти травматичних дій тупих предметів, якими могли бути рука, нога, або інші тупі предмети. Тілесні ушкодження могли утворитися 12 червня 2017 року (т.1 а.с.12-13);

- протоколом від 16.11.2017 пред`явлення особи до упізнання свідку, згідно з яким свідок ОСОБА_14 під час упізнання серед чотирьох пред`явлених фотознімків не впізнала підозрювану ОСОБА_6 , оскільки бачила ту особу декілька хвилин і обличчя не запам`ятала, крім того, пройшло вже більше чотирьох місяців з того часу (т.1 а.с.48);

- протоколом слідчого експерименту від 16 листопада 2017 року з потерпілою ОСОБА_3 , в ході якого потерпіла відтворила події, які відбувалися 08.06.2017 та 12.06.2017. Хід проведення слідчого експерименту фіксувався на відеопристрій, відеозапис долучено до матеріалів справи (т.1 а.с.50-51);

- реєстраційною карткою транспортного засобу на автомобіль FORD TRANSIT синього кольору номер та серія знака НОМЕР_2 , за яким вказаний автомобіль зареєстровано 07.06.2016 на ОСОБА_5 (т.1 а.с.52);

- інформацією про вхідні та вихідні телефонні дзвінки, із зазначенням даних щодо тривалості з`єднання, типу з`єднання IMEI, IMSI з прив`язкою до місцевості із зазначенням адреси встановлення базової станції та азимуту, а також інформації щодо з`єднань нульової тривалості розмов, які знаходились в зоні дії базових станцій за номерами телефонів НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , які належні обвинуваченим по справі, в період часу з 01 червня 2017 року по 15 червня 2017 року, здобуті на підставі ухвали слідчого судді Горецького районного суду Рівненської області від 01.11.2017 у справі №563/1010/17 (т.1 а.с.71-123).

- показаннями свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 .

Доводи сторони обвинувачення щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення суд вважає необґрунтованими, зважаючи на наступне.

Статтею 22 КПК України визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів, а також на припущеннях. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Разом з тим, надані стороною обвинувачення докази на підтвердження винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні ними кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27 ч. 1 ст. 122 КК України, на переконання суду, не є переконливими та такими, які б доводили поза розумним сумнівом винуватість останніх у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, а доводи сторони обвинувачення стосовно їх винуватості є сумнівними та не спростовують доводи обвинувачених щодо їх непричетності до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, тому за вищевказаних обставин є підстави для розумного сумніву в доведеності вини ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а всі сумніви щодо їх винуватості слід тлумачити на користь обвинувачених.

Стороною обвинувачення в основу доказування вини ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в інкримінованому їм діянні покладені, зокрема, показання свідків.

Так, допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_18 показав, що є чоловіком потерпілої ОСОБА_3 . Потерпіла та обвинувачений ОСОБА_5 познайомилися на випускному, після того часто спілкувалися. ОСОБА_5 привозив на темно-синьому автомобілі Форд будматеріали, які замовляв та оплачував свідок. Спочатку свідок не вірив у стосунки потерпілої з обвинуваченим, але той періодично привозив їм кролів, корморізку, килими, антену, пральну машину. У потерпілої з`явилися каблучки, сукні. В той час свідок працював вахтовим способом в росії. Про стосунки дружини з ОСОБА_5 йому повідомила мати свідка, яка нині покійна, яка розповідала, що ОСОБА_5 часто з`являвся у них вдома, допомагав по господарству. Потім він бачив у телефоні дружини телефонний номер ОСОБА_5 , читав їх переписку в соціальних мережах. Сусіди йому розповідали, що біля його дому часто стояв то синій мікроавтобус, то червона «Славута». Однак, сам він достеменно не бачив ОСОБА_5 , коли той одного разу привозив його дружину додому, бачив тільки силует. Номер автомобіля теж не бачив. Коли потерпілу побили, йому зателефонувала ОСОБА_21 і повідомила, що ОСОБА_6 перший раз з дітьми, а другий з ОСОБА_5 приїжджала та спочатку здійснили розгром, а потім побили ОСОБА_3 . Сама ОСОБА_21 свідком цьому не була, дізналася з чужих слів. Пізніше про побиття йому розповіла і потерпіла, яка повідомила, що її побили ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Вперше дружину побачив лише через півмісяця після події. За що її побили не питав.

Свідок ОСОБА_19 показав, що він є сусідом потерпілої. 08.06.2017 він бачив поблизу подвір`я ОСОБА_3 чорне легкове авто. Того ж дня після похорону йому зателефонувала ОСОБА_3 і попросила прийти. Коли він прийшов, то побачив на її подвір`ї безпорядок: розкидані квіти, взуття на даху, розбиті об стіну вазони. ОСОБА_3 повідомила йому, що це скоїла ОСОБА_6 , яка приїхала разом з донькою. Через кілька днів ОСОБА_3 знову йому зателефонувала і повідомила, що її прямо в домі побив ОСОБА_5 з дружиною ОСОБА_6 через те, що потерпіла мала стосунки з ОСОБА_5 . Свідок порадив їй їхати в лікарню. ОСОБА_5 бачив на подвір`ї потерпілої лише один раз навесні 2017 року, коли той сіяв буряки. Тоді ж бачив і його автомобіль, синій Форд Транзит. Часто, протягом більше року до події 12.06.2017, у сусідньому з ним та потерпілою дворі бачив мікроавтобус синього кольору. Ні 08, ні 12 червня 2017 року він не бачив ні ОСОБА_24 , ні синього мікроавтобуса.

Свідок ОСОБА_20 показала, що раніше була сусідкою потерпілої. Коли вона працювала техніком у енергопостачальній компанії в період з 2012 по 2016 року, то ходила перевіряти показники лічильників електроенергії. І двічі приходячи додому до потерпілої заставала там ОСОБА_5 . Розмов між ними вона не чула. Це відбувалося вранці, і кожного разу біля двору вона бачила червоний автомобіль «Таврія». Також, бачила якось поблизу синій автомобіль «Форд». Про побиття ОСОБА_3 дізналася від сусідки - ОСОБА_21 . Про причину побиття дізналася з чуток. ОСОБА_3 з тілесними ушкодженнями не бачила.

Свідок ОСОБА_22 показала, що є сусідкою ОСОБА_3 і візуально знає ОСОБА_5 . Розповіла, що 08.06.2017 їдучи на похорон її свекрухи проїжджаючи повз будинок ОСОБА_3 побачила біля її двору чорний автомобіль іноземного виробництва. У дворі нікого не було. На похороні люди говорили, що там щось сталося. Коли їхали з похорону назад, то автомобіля вже не було, у дворі ж був безпорядок. Самої ОСОБА_3 вона в той день не бачила. Днів через 4 побачила ОСОБА_3 у її дворі з синцями, але не спілкувалася з нею. Після того чоловік свідка (свідок ОСОБА_19 ) розповів їй, що до потерпілої приїжджали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Раніше авто ОСОБА_5 синій мікроавтобус - вона бачила біля подвір`я потерпілої 2-3 рази на тиждень починаючи з 2014 року, однак, самого його там не бачила. Однак, бачила ОСОБА_5 в автомобілі, коли він проїжджав повз, і одного разу бачила на городі. Хто наносив тілесні ушкодження потерпілій не бачила.

Свідок ОСОБА_21 дала показання, відповідно до яких вона є свахою потерпілої ОСОБА_3 . У червні 2017 року, 13 чи 14 числа, їй зателефонувала мати ОСОБА_3 і запитала, чи давно вона спілкувалася з потерпілою, після чого вона пішла до потерпілої. Зайшовши у двір побачила вирвані квіти, взуття на даху. Після того, як вона постукала у двері, їй відчинила потерпіла ОСОБА_3 , яка стогнала при пересуванні, на голові з правого боку була гуля. ОСОБА_3 розповіла свідку, що до неї приїхали ОСОБА_24 , зірвали з неї хрестик, покидали квіти в колодязь. Через кілька днів зі слів потерпілої ОСОБА_24 знову приїхали і побили її. Свідок бачила на тілі потерпілої синці, сліди побоїв, скаржилася на біль в грудях. Після цього вони поїхали до поліції. Там у них відібрав заяву молодий співробітник, бо слідчої не було, і вони поїхали в Корецьку лікарню, а потім до лікарів у Рівне. Пізніше слідча намагалася їх примирити, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 приїжджали миритися, пропонували 15 тисяч. Свідок зазначила, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 особисто ніколи не бачила, потерпіла їй розповідала, що ОСОБА_5 допомагав їй.

Свідок ОСОБА_23 показав, що працює лікарем-рентгенологом КНП «Корецька міська лікарня», пояснив, що за процедурою люди звертаються до травматолога, який направляє їх до свідка, він робить рентген знімки і описує їх. Чи зверталася до нього за допомогою ОСОБА_25 він не пам`ятає. Стосовно проставлення знаку запитання «?» в історії хвороби біля запису про перелом пояснив, що «?» ставиться у випадках, коли перелому на знімку не видно, щоб дообслідувати, бо по рентгенівському знімку точно не можна поставити діагноз. Щоб уточнити, чи є перелом, потрібно направляти у Рівне до травматолога. Ще раз наголосив, що «?» значить, що на знімку не видно перелому. Зауважив, що наявна техніка інколи не дозволяє ні підтвердити перелом, ні заперечити, все залежить від пацієнта.

На допиті свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_14 та ОСОБА_27 прокурор не наполягав, заявивши відповідне клопотання, яке було задоволено судом.

Оцінюючи показання зазначених свідків, суд звертає увагу на те, що жоден з них не був свідком нанесення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_3 , не бачив обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ні 08 червня 2017 року, ні 12 червня 2017 року, не бачили у ці дні в с. Городище автомобілів «Форд Транзит» синього кольору та/або «Славута» (або «Таврія») червоного кольору, які у показаннях деяких свідків пов`язуються з обвинуваченими. Крім того, свідки ОСОБА_22 та ОСОБА_28 зазначили, що 08.06.2017, коли обвинувачена ОСОБА_6 за словами потерпілої приїжджала до неї і влаштувала безпорядок, бачили біля подвір`я потерпілої легковий автомобіль чорного кольору, зв`язок якого з обвинуваченими ніяким чином не встановлено. Суд також звертає увагу на те, що усі допитані свідки дізналися про факт нанесення потерпілій ОСОБА_3 тілесних ушкоджень ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від самої потерпілої ОСОБА_3 , або зі слів інших осіб, які, в свою чергу, про це теж дізналися від потерпілої. Також, свідки, які заявляли, що їм було відомо про ніби то факт наявності інтимних стосунків між потерпілою ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 , дізнавалися про це з чуток, або від самої потерпілої, і ніколи не були проявам таких стосунків безпосередніми свідками.

Також, як зазначалося вище, свідок ОСОБА_14 , про допит якої в судовому засіданні сторона обвинувачення не просила, під час пред`явлення їй для впізнання осіб за фотознімками, не впізнала на представленому фотознімку обвинувачену ОСОБА_6 , як особу, яка запитувала її про місце проживання ОСОБА_3 . Крім того, як вбачається з протоколу додаткового допиту свідка ОСОБА_14 від 16.11.2017, вона стверджує, що згадана особа запитувала її про місце проживання ОСОБА_3 12.06.2017, в той же час, як відповідно до обвинувального акта цього дня обвинувачена ОСОБА_6 приїжджала до потерпілої ОСОБА_3 разом з ОСОБА_5 , який знав місце проживання потерпілої, відтак, незрозуміло, з якою метою ОСОБА_6 мала розпитувати свідка про це.

Залучений до участі у справі у якості спеціаліста співробітник ПрАТ «Київстар» ОСОБА_15 надав суду пояснення, відповідно до яких дальність дії базових станцій в теорії становить в ідеальних умовах до 35 км, проте на практиці ця відстань менша. Пояснив, що якщо радіуси дії станції не перетинався, то пересікання між двома станціями неможливе, притому антени з різними азимутами не перетинаються. На запитання, чи можливо за даними зі станцій побудувати орієнтовний маршрут руху абонента, відповів, що ні, точний маршрут побудувати неможливо. Пояснив, що не є можливим визначити відстань абонента до базової станції. На запитання, чи можливо встановити, де знаходиться абонент, якщо він зареєстрований різними станціями, відповів що це можливо лише теоретично і результати будуть неоднозначними. На запитання, чи міг абонент, перебуваючи в межах дії базової станції у с. Сапожин перебувати у с. Городище, відповів ствердно, однак, на уточнююче запитання захисника, чи міг цей самий абонент перебувати у с. Стовпин, також відповів ствердно.

Це ж підтверджується матеріалами провадження, відповідно до яких о 22:53 12.06.2017 ОСОБА_5 зателефонував до ОСОБА_3 , якій належить мобільний термінал ІМЕІ НОМЕР_6 з сім-картою Київстар НОМЕР_3 , який зафіксовано базовою станцією LAC 14174 CID 1461 Рівненська область, Гощанський район, с. Федорівка, на вежі ТОВ "ACTEJIIT" 75 з напрямком в с. Городище/Стовпин. Тобто, точного місцезнаходження терміналу, з якого здійснювався дзвінок ОСОБА_29 чи Стовпин - не визначено.

Таким чином, з огляду на вказані пояснення, здійснюючи дзвінок потерпілій ОСОБА_3 о 22:53:04 12.06.2017 обвинувачений ОСОБА_5 міг перебувати як у с. Городище, так і у с. Стовпин, що узгоджується з версією останнього про перебування у той час у с. Стовпин, де мешкають його батьки. Зазначена версія стороною обвинувачення не спростована.

Захисник заявляв клопотання про допит в судовому засіданні експерта ОСОБА_13 , яка могла б на його думку прояснити певні питання щодо процедури проведення експертного дослідження. Однак, на виклик суду експерт ОСОБА_13 не з`явилася, захисник її явку забезпечити не зміг, а наявні у розпорядженні процесуальні інструменти не дали суду можливості спонукати експерта до виконання своїх процесуальних обов`язків. Тому, судом за клопотанням захисника, яке не отримало заперечень зі сторони усіх інших учасників провадження, було досліджено аудіозапис допиту в суді експерта ОСОБА_13 , який проводився під час судового розгляду цього кримінального провадження у Корецькому районному суді Рівненської області. Так, експерт ОСОБА_13 показала, що при проведенні експертизи досліджувала медичну картку та рентгензнімок, що означає знак запитання біля діагнозу «перелом» у медичній картці пояснити не може. Вказала, що потерпілій заподіяно не менше 20 травматичних дій, а перелом стався не менш, як від одного удару. Під час допиту експерта потерпіла ОСОБА_3 на запитання захисника відповіла, що ребро їй зламав ОСОБА_30 , а ОСОБА_31 доламала, нанісши удар ногою. Вказані показання потерпілої суперечать її показанням, наданим в суді, де вона показала, що не бачила, хто їй наносив удари, оскільки її очі були заплющені.

Таким чином, у своїх висновках про причетність обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до нанесення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_3 сторона обвинувачення керується лише показаннями самої потерпілої та інформацією про здійснені телефонні дзвінки.

Так само, у висновках про існування між потерпілою та обвинуваченим ОСОБА_5 інтимних стосунків сторона обвинувачення керується лише показаннями самої потерпілої. Усі свідки з числа тих, хто був допитаний в судовому засіданні, знали про ніби то існування інтимних стосунків лише зі слів самої потерпілої, або з чуток, не називаючи навіть джерело цих чуток. Що стосується твердження прокурора про те, що інтимний зв`язок між потерпілою та обвинуваченим підтверджується показаннями чоловіка потерпілої свідка ОСОБА_18 , то суд ставиться до цього критично, оскільки сам свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні повідомив, що про інтимний зв`язок його дружини з обвинуваченим дізнався від своєї матері, тобто, навів показання з чужих слів. Відповідно до ч. 6 ст. 97 КПК України, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті. Крім показань потерпілої матеріали кримінального провадження не містять належних та допустимих доказів існування інтимних стосунків між потерпілою ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 , тому судом вказані показання з чужих слів у якості доказу їх існування не приймаються.

З покликаннями прокурора та представника потерпілої на те, що між потерпілою та обвинуваченим ОСОБА_5 велися тривалі розмови по телефону, що на думку представника потерпілої є однозначним доказом інтимних стосунків, суд не погоджується, оскільки це є лише припущення, на яких не може грунтуватися обвинувачення. На думку суду приязні відносини між чоловіками і жінками, які включають в себе тривалі розмови, не обмежуються лише інтимним, сексуальним їх типом.

Таким чином, не знайшовши підтвердження факту інтимних стосунків між потерпілою та обвинуваченим, для приховування яких обвинувачений міг би зважитися на злочин, а обвинувачена могла б жадати помсти, суд не вбачає для обвинувачених мотиву вчинення кримінального правопорушення.

Тому, показання потерпілої ОСОБА_3 суд оцінює за принципом римського права «testis unus, testis nullus», тобто, один свідок не свідок, оскільки ці показання є фактично словом потерпілої проти слова обвинувачених.

Що стосується покликань прокурора та представника потерпілої на відсутність алібі в обвинувачених, то суд зазначає наступне. Поняття алібі відсутнє в українському законодавстві. Відповідно до визначення, яке міститься, зокрема, в «Юридичній енциклопедії» ([у 6 т.] / ред. кол.: ОСОБА_32 (відп. ред.) [та ін.]. К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 1998. Т. 1 : А Г. 672 с. ISBN 966-7492-00-X), алібі (від лат. alibi «в іншому місці») - це доказ невинуватості підозрюваної у правопорушеннях особи, оскільки в момент правопорушення (скоєння злочину) вона перебувала в іншому місці. Сама по собі вимога надати алібі суперечить конституційному принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, оскільки, не надавши переконливих доказів факту перебування обвинувачених у місці вчинення злочину, сторона обвинувачення не вправі вимагати від обвинувачених доказів на спростування цього недоведеного факту.

Крім вищенаведеного, суд дійшов висновку про те, що частину доказів не можна покласти в основу обвинувального вироку, оскільки їх здобуто з грубим порушенням норм чинного законодавства. Суд при цьому виходив з такого.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

За приписом ч. 1 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12 липня 1988 року, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09 червня 1998 року, «Яллог проти Німеччини» від 11 липня 2006 року і «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією.

З рішення Конституційного Суду України №12рп/2011 від 20 жовтня 2011 року слідує, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог Кримінально-процесуального кодексу. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Оцінюючи допустимість доказів суд не може погодитися з твердженням захисника про те, що усі зібрані у провадженні докази є недопустимими з огляду на те, що на постанові про призначення прокурора процесуального керівника у провадженні був відсутній підпис керівника відповідної прокуратури, а у дорученні про проведення досудового розслідування підпис керівника органу досудового розслідування з огляду на наступне.

При дослідженні в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження суд досліджував в тому числі і Постанову про призначення прокурора у кримінальному провадженні від 15.06.2017, якою прокурора ОСОБА_2 призначено процесуальним керівником у кримінальному провадженні № 0000216 (т.1 а.с.7). У вказаній постанові наявний підпис керівника Здолбунівської місцевої прокуратури ОСОБА_33 , що заперечує твердження захисника про його відсутність. Що стосується посилання захисника на те, що вказаний підпис був відсутній на момент початку слідчих дій у кримінальному провадженні, то суд не отримав підтвердження цьому твердженню: вказаний захисником факт не знайшов відображення ні у вироку Корецького районного суду Рівненської області, ні в ухвалі Рівненського апеляційного суду, якою вказаний вирок було скасовано; крім того, дослідивши додану захисником до доповнення до апеляційної скарги копію постанови про призначення прокурора у кримінальному провадженні від 15.06.2017 суд вважає, що захисником не доведено, що вказана копія виготовлена саме з постанови, яка знаходилася в матеріалах кримінального провадження. Таким чином, суд не знайшов підтвердження твердженню захисника про відсутність підпису керівника Здолбунівської місцевої прокуратури ОСОБА_33 на постанові про призначення прокурора у кримінальному провадженні від 15.06.2017, якою прокурора ОСОБА_2 призначено процесуальним керівником у кримінальному провадженні № 0000216.

Що стосується посилання захисника на те, що Начальником СВ Корецького ВП Костопільського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_12 не підписано доручення про проведення досудового розслідування слідчій ОСОБА_11 , суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до пункту 1 частини 2 ст. 39 КПК України, керівник органу досудового розслідування уповноважений визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих. Ст. 110 КПК України визначає форму процесуальних рішень слідчого, дізнавача, прокурора: такі рішення приймаються у формі постанови. Разом з тим, процесуальний закон не визначає, у якій формі приймаються і видаються рішення керівника органу досудового розслідування. Більш того, закон не передбачає права керівника органу досудового розслідування давати слідчому доручення, і, відповідно, не встановлює обов`язку слідчого виконувати такі доручення. Тому суд не вбачає можливим визнавати усі зібрані докази у провадженні недопустимими з мотивів порушення порядку ухвалення документа, порядок ухвалення, та й взагалі існування якого законом не передбачено.

Разом з тим, суд прийшов до висновку про визнання ряду доказів недопустимими з інших підстав.

Так, суд визнає недопустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту від 16.11.2017 (т.1 а.с.50-51). Суд виходив з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України, слідчим експериментом є відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Ст. 240 КПК України входить до глави 20 КПК України, яка регулює порядок вчинення слідчих (розшукових) дій, таким чином, слідчий експеримент є слідчою (розшуковою) дією.

Статтею 223 КПК України визначаються вимоги до проведення слідчих (розшукових) дій. Так, відповідно до ч. 3 цієї статті перед проведенням слідчої (розшукової) дії особам, які беруть у ній участь, роз`яснюються їх права і обов`язки, передбачені цим Кодексом, а також відповідальність, встановлена законом. Як вбачається із протоколу проведення слідчого експерименту від 16 листопада 2017 року, який проводився за участю потерпілої ОСОБА_3 , у вказаному протоколі відсутні відомості про попередження потерпілої про кримінальну відповідальність, зокрема, передбачену статтею 384 Кримінального кодексу України за завідомо неправдиве показання потерпілого. Під час перегляду в судовому засіданні безперервного відеозапису процесу проведення вказаного слідчого експерименту судом встановлено, що ні до початку проведення експерименту, ні до початку надання потерпілою ОСОБА_3 показань у його процесі, ні пізніше в процесі експерименту, слідчий або інші особи не попереджали потерпілу ОСОБА_3 про кримінальну чи іншу відповідальність, зокрема, за ст. 384 КК України.

Крім того, суд вважає, що є підстави для визнання недопустимим доказом висновку експерта № 530 від 16.06.2017 за наслідками проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_3 (т.1 а.с.12-13) з огляду на наступне.

Слід відмітити, що допустимість та достовірність похідних доказів прямо залежить від допустимості та достовірності первинних процесуальних джерел доказування, про що йдеться в рішенні ЄСПЛ у справі «Яременко проти України», по принципу плоди отруйного дерева. Вказана правова позиція Верховного Суд міститься у постановах від 30.05.2019, справи № 522/17642/17 (провадження № 51-7998км18) та № 164/1457/16-к (провадження № 51-8008км18).

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, для призначення цієї експертизи, слідчою ОСОБА_11 винесено постанову про призначення судово-медичної експертизи від 15.06.2017 (т.1 а. с. 11), у якій постановлює при необхідності надати експертам матеріали кримінального провадження. Останнім пунктом постанови зазначено направити копію постанови начальнику Рівненського обласного бюро судово-медичної експертизи. При цьому, про якісь додатки до постанови не вказується, з чого суд робить висновок, що будь-які додатки до постанови не прикладалися і не надсилалися. Таким чином, суд робить також висновок, що разом із постановою експертам не надсилалися матеріали кримінального провадження.

У своєму висновку № 530 експерт ОСОБА_13 робить висновок про нанесення потерпілій ОСОБА_3 тілесних ушкоджень середньої тяжкості. При цьому, крім інших вихідних даних експерт встановлює дані з «наданої медичної карти амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_3 » та рентгензнімку ОГК розмірами 30 на 40 см, маркований паперовою етикеткою з написом синім барвником «Комісарчук Г.В. 1961 ОГК 16.06.2017», причому експерт вказує, що цей рентгензнімок додається до висновку. Однак, рентгензнімок при висновку та у матеріалах кримінального провадження відсутній. Також, до висновку судово-медичної експертизи не долучено вищезазначеної медичної карти. Відсутня медична карта і в матеріалах досудового розслідування. Наявна не засвідчена копія документа з такою назвою лише у додатках до цивільного позову, поданого представником потерпілої вже на стадії судового розгляду у Корецькому районному суді, 13.02.2017.

Відповідно до ч. 4 ст. 69 КПК України експерт не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи. Згідно з п. 1 і 2 ч. 3 тієї ж статті експерт має право знайомитися з матеріалами кримінального провадження, що стосуються предмета дослідження, заявляти клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи.

Як зазначалося вище, у матеріалах кримінального провадження відсутні медична карта амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_3 » та рентгензнімку ОГК, також відсутні і будь які клопотання експерта про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження чи про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи.

З огляду на вищенаведене, а також на встановлений судом факт, що до постанови про призначення судово-медичної експертизи не додавалися ніякі додатки, суд не може достеменно визначити якими вихідними даними користувався експерт при проведенні цієї експертизи.

Крім того, суд наголошує, що відповідно до ч. 2 та 3 ст. 214 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду). До переліку дій, які можуть бути вчинені до моменту внесення відомостей до ЄРДР, призначення і проведення судово-медичної експертизи не входить, крім того, такі дії можуть бути здійснені лише у провадженні стосовно проступку.

Як вбачається із витягу з кримінального провадження № 0000216 (т.1 а. с. 1), відомості про правопорушення у цьому кримінальному провадженні внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.06.2017 о 13 годині 21 хвилині. Згідно з висновком експерта № 530 (т.1 а. с. 12-13) експертизу почато 15.06.2017 о 12 годині 40 хвилин, тобто, ще до моменту внесення відомостей до ЄРДР, який зафіксовано у витягу. Підтверджується вказана обставина і відповіддю на адвокатський запит захисника КЗ «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської ради № 1039 від 13.12.2018 (т.2 а. с. 205), у якій зазначено, що 15.06.2017 о 12.40 годині експертом ОСОБА_34 було проведено об`єктивний огляд гр-ки ОСОБА_3 . Оскільки експертиза проводилася на підставі постанови про призначення судово-медичної експертизи від 15.06.2017 (т.1 а. с. 11), ухваленої слідчою ОСОБА_11 , то з урахуванням часу, необхідного для поїздки до обласного центру м. Рівне, де вона проводилася, суд робить висновок, що вказана постанова мала бути видана ще раніше, тобто, теж до внесення відомостей до ЄРДР. Якщо ж вказана постанова видавалася пізніше, вже після внесення відомостей до ЄРДР, це може свідчити про те, що експертиза була розпочата без постанови слідчого про її призначення. Остання версія узгоджується з показаннями свідка ОСОБА_21 , яка показала, що коли вона разом з потерпілою їздила в поліцію подавати заяву, слідчої не було на місці і пояснення в потерпілої відбирав інший співробітник, чоловічої статі, відразу після чого вони поїхали до експерта. У обох випадках було порушено порядок призначення та проведення судової експертизи.

Посилання прокурора на те, що до моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР такі відомості можуть записуватися у журнал, судом не приймаються, оскільки не грунтуються ні на вимогах чинного КПК, ні на Положенні про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженому Наказом Генерального прокурора 30.06.2020 № 298.

За таких обставин, суд визнає недопустимими доказами постанову про призначення судово-медичної експертизи від 15.06.2017 (т.1 а. с. 11) та висновок експерта № 530 від 16.06.2017 за наслідками проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_3 (т.1 а.с.12-13). Висновок експерта визнається недопустимим доказом як за доктриною «плодів отруйного дерева», коли докази, отримані з джерела, визнаного недопустимим, самі є недопустимими (висновок експерта грунтується на постанові, яка визнана недопустимим доказом), так і самостійно, через грубі процесуальні порушення порядку її проведення.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи. Суд оцінює надані сторонами докази відповідно до ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви стосовно доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).
Прокурором не доведено, що обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вчинили кримінальне правопорушення, яке їм інкримінується.
При наданні оцінки всім доказам винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , як кожного окремо, так і обох разом,у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 27 ч. 1 ст. 122 КК України у їх сукупності, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої необхідно оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом», а також надавати оцінку щодо до якості таких доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність.

Суд констатує, що навіть без урахування визнання судом певних доказів недопустимими, досліджені докази, показання свідків, пояснення спеціаліста не доводять вини обвинувачених у інкримінованому злочині. Належних доказів причетності обвинувачених до злочину в ході досудового розслідування не здобуто. Так само не встановлено під час досудового розслідування, а також під час судового розгляду, хто конкретно з обвинувачених наніс тілесні ушкодження середньої тяжкості, та інші, потерпілій, оскільки, як зазначалося вище, показання потерпілої, надані під час судового розгляду, під час слідчого експерименту та отримані судом під час дослідження судом аудіозапису допиту судового експерта ОСОБА_13 під час провадження у Корецькому районному суді Рівненської області, різняться між собою. Іншими ж засобами встановити вказані обставини можливим не представилося.

Також, стороною обвинувачення не доведено мотивів вчинення обвинуваченими вказаного кримінального правопорушення

З визнанням недопустимим доказом висновку судово-медичної експертизи суд позбавлений можливості з`ясувати, які тілесні ушкодження були спричинені потерпілій та до якого ступеня тяжкості вони відносяться, що унеможливлює належну кваліфікацію діяння.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.
Частинами 2, 4 ст. 17 КПК України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи, якщо їх неможливо усунути, тлумачаться на користь такої особи.
Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до статей 8 та 9 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням засад законності та верховенства права. Законність, як загальна засада кримінального провадження, полягає в забезпеченні єдиного порядку кримінального провадження в усіх кримінальних провадженнях, неухильному дотриманні процесуальної форми та передбаченої процедури, однаковості застосування закону і поширюється на всі стадії та інститути кримінального процесу, всіх його суб`єктів, усі дії і процесуальні рішення.
Згідно ч.1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Згідно ч.ч.1,2 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та в передбачених законодавством випадках на потерпілого.
Суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. ст. 27 ч.1 ст. 122 КК Українивчинено ОСОБА_35 та ОСОБА_6 у зв`язку з чим їх слід виправдати за обвинуваченням на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України.
При постановленні виправдального вироку суд враховував вимоги п. 22 Постанови Пленум ВСУ №5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», відповідно до якої у мотивувальній частині виправдувального вироку належить викласти формулювання обвинувачення, за яким підсудного було віддано до суду; результати дослідження, аналізу і оцінки доказів як тих, що були зібрані на попередньому слідстві, так і поданих в судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність події злочину; відсутність у діях підсудного складу злочину чи недоведеність його участі у вчиненні злочину.

Щодо дотримання судом розумних строків, то слід зазначити наступне.

За нормами ч.1 ст.28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Отже, судом розглянуто кримінальне провадження в найкоротші строки, враховуючи складність кримінального провадження, заявлені клопотання, поведінку учасників кримінального провадження.

Судові витрати слід віднести на рахунок держави.
Запобіжний захід щодо обвинувачених не обирався.

Що стосується заявленого 13.02.0217 представником потерпілої ОСОБА_3 адвокатом ОСОБА_4 цивільного позову про стягнення з обвинувачених солідарно матеріальної шкоди в розмірі 1990,68 грн., моральної шкоди в розмірі 50000 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 1025 грн. суд зазначає наступне.

Частина 5 статті 128 КПК України визначає, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 КПК України, у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Тому, з огляду на наведене, суд доходить висновку про необхідність залишення цивільного позову без розгляду.

Керуючись ст. ст. 129, 368, 370, 373-376 КПК України суд
У Х В А Л И В:
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнати невинуватими у висунутому їм обвинуваченні за ч. 2 ст. 27 ч. 1 ст. 122 КК України та виправдати їх на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченими.

Запобіжний захід ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Цивільний позов представника потерпілої ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без розгляду.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду протягом 30 діб після проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим та прокурору.

Суддя ОСОБА_1