Номер провадження: 11-кп/813/755/23
Справа № 523/3556/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні №0003079, внесеному до ЄРДР 05.12.2020 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорськ Донецької області, громадянина України, із середньою освітою, до затримання працевлаштованого бляхарем ТОВ "Квазар-1", одруженого та маючого 4-х дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років, з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу.

Відповідно до ч. 5 ст. 72, ст. 63 КК України строк відбування покарання засудженому ОСОБА_8 визначено обчислювати з моменту набрання вироком законної сили, зарахувавши у строк покарання термін його попереднього ув`язнення у цьому кримінальному провадженні в період з 05.12.2020 року до дня набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Вироком вирішено питанням щодо заходів забезпечення кримінального провадження та долі речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції 05.12.2020 року, приблизно о 02:50 годин, ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого тимчасового проживання, в кв. АДРЕСА_3 , під час спільного вживання алкогольних напоїв і в ході словесного конфлікту зі своїм знайомим ОСОБА_10 , діючи умисно із мотивів раптово виниклої особистої неприязні, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і з метою заподіяння смерті останнього, взяв зі стола правою рукою кухонний ніж і наніс ним один удар ОСОБА_10 в область грудної клітки по серединній лінії, спричинивши таким чином проникаюче колото-різане поранення передньої поверхні грудної клітки, з ушкодженням серця з крововиливом в навколосерцеву сорочку та ліву плевральну порожнину, що згідно з висновком судово-медичної експертизи №725 від 25.12.2020 року та п.2.1.1 «а» Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, від яких внаслідок гострої крововтрати ОСОБА_10 помер на місці події до приїзду карети швидкої медичної допомоги, а підсудний залишив місце скоєння злочину.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказаний вирок прокурор Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, у якій, не оспорюючи його в частині встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, зазначає, що оскаржуваний вирок підлягає зміні, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, з огляду на наступне:

- у резолютивній частині оскарженого вироку вказано про відбування ОСОБА_8 покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу, що суперечить положенням ст. 86 Кримінально-виконавчого кодексу України, яка передбачає, що вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.

На підставі наведеного прокурор просить оскаржуваний вирок в частині призначення покарання змінити та виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку вказівку на місце відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_8 у кримінально-виконавчій установі закритого типу. В решті вирок залишити без змін.

Не погоджуючись із вказаним вироком, до суду із апеляційною скаргою звернувся захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , в якій зазначено, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, з огляду на наступне:

- кваліфікація судом дій обвинуваченого, як умисного вбивства є помилковим, оскільки його дії необхідно кваліфікувати, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого з огляду на відсутність умислу на позбавлення ОСОБА_10 життя, що підтверджується місцем, способом, знаряддям злочину, кількістю, характером і локалізацією поранень та інших тілесних ушкоджень, причинами припинення злочинних дій, поведінкою обвинуваченого і потерпілого, що передувала події, їхні стосунки;

- в оскарженому вироку наявна невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого, оскільки стороною захисту заявлялось про наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме: визнання вини; щире каяття; активне сприяння у розкритті злочину; наявність провокуючої поведінки потерпілого; особу обвинуваченого, який раніше не судимий до затримання був працевлаштований та виховував чотирьох неповнолітніх дітей; відношення обвинуваченого до наслідків, який при кожній можливості просив вибачення у потерпілої.

На підставі наведеного сторона захисту просить оскаржуваний вирок змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 на ч. 2 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 , підтримали у повному обсязі апеляційну скаргу сторони захисту та просили її задовольнити, апеляційну скаргу сторони обвинувачення підтримали частково.

Прокурор ОСОБА_6 підтримав у повному обсязі апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечував проти апеляційної скарги сторони захисту.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції, у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та пред`явленого обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_8 підтверджується, показаннями самого обвинуваченого, який фактично не заперечив, що між ним, та потерпілим ОСОБА_10 дійсно виник словесний конфлікт, під час якого він нарізав закуску на робочому столі в кухні, та ОСОБА_10 підійшов до нього і замахнувся, від чого він інстинктивно ухилився і в цей момент випадково наніс ОСОБА_10 удар ножом в область грудини. Після цього, він одягнувся і вийшов на вулицю, щоб зустріти бригаду швидкої допомоги, а на кухні залишив свою дружину ОСОБА_11 , яка стала надавати ОСОБА_10 первісну допомогу і намагалася зупинити кровотечу.

Показання ОСОБА_8 щодо механізму нанесення удару узгоджуються зі слідчим експериментом проведеним за його участю від 05.12.2020 року, відповідно до якого, під час слідчого експерименту обвинувачений, у присутності свого захисника на місці злочину (кв. АДРЕСА_3 ) відтворив дії та обставини нанесення ним правою рукою одного удару ножом в область грудної клітки останнього, який він взяв з кухонного столу, а також про подальші обставини залишення ним місця події, продовження вживання пива і перебування на вулиці до моменту затримання працівниками поліції.

У свою чергу, тілесні ушкодження, які утворились в результаті протиправних дій ОСОБА_8 та спричинили смерть потерпілого ОСОБА_10 , підтверджуються висновком експерта №69)725)-д від 29.01.2021 року, за яким тілесні ушкодження у ОСОБА_10 могли бути утворені як вказано при проведенні слідчого експерименту за участю підсудного ОСОБА_8 , а саме потерпілий ОСОБА_10 та вказаний підсудний знаходились у вертикальному положенні, звернуті передньою поверхнею тіла один до одного; підсудний ОСОБА_8 тримаючи кухонний ніж в правій руці наніс один удар в область передньої поверхні грудної клітки ОСОБА_10 .

Нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 обвинуваченим ОСОБА_8 не заперечується та підтверджується письмовими доказами, які обґрунтовано покладені в основу вироку, зокрема:

- протоколом огляду місця події від 05.12.2020 року й доданим до нього відеозаписом слідчої дії, за якими за згодою ОСОБА_11 , об`єктом огляду була квартира АДРЕСА_3 , де на підлозі кухні був виявлений і оглянутий труп ОСОБА_10 зі слідами крові на одязі та раною на передній поверхні груди з рівними краями, розміром 3,5 на 1,5 см, нашаруванням крові на животі і груді, руках, підлозі, а також були виявлені й вилучені: кухонний ніж з рукояткою зеленого кольору зі слідами крові, три скляні чарки, два змиви крові з підлоги кухні під трупом, светр сіро-білого кольору у полосу, куртка;

- протоколом огляду трупа від 05.12.2020 року, з якого слідує, що за участю судово-медичного експерта ОСОБА_12 в приміщенні КУ «ОБСМЕ» по вул. Ак. Заболотного, буд. 26 із застосуванням відеозапису, був оглянутий труп ОСОБА_10 та докладно описані наявні на ньому предмети одягу і тілесні ушкодження;

- висновком експерта №582 від 30.12.2020 року, за яким на клапті шкіри передньої поверхні грудної клітки ОСОБА_10 виявлено одне колото-різане пошкодження, яке утворилось в результаті дії предмету, що має обушок і лезо, при максимальній ширині зануреної частини, не більше 2,1см; додаткова частина пошкодження була утворена під час вилучення клинка з рани з тиском на лезо, які спричинені наданим для експертизи ножем;

Згідно висновку експерта №725 від 25.12.2020 року смерть ОСОБА_10 знаходиться у причинному зв`язку з проникаючим колото-різаним пораненням грудної клітки, ушкодженням серця з крововиливом в навколосерцеву сорочку та ліву плевральну порожнину, і настала від гострої крововтрати; з означеними тілесними ушкодженнями ОСОБА_10 міг жити короткий проміжок часу, який вираховується хвилинами десятками хвилин (10-20 хвилин), про що свідчать локалізація ушкоджень, а також дані гістологічного дослідження; проникаюче колото-різане поранення грудної клітки згідно п.п. 2.1.1.а «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» має ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Суд першої інстанції, на думку колегії суддів, аналізуючи допустимість досліджених доказів, зробив правильний висновок про їх достеменність та законність їх зібрання та обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку.

Вищенаведені письмові докази узгоджуються між собою, є логічними та послідовними, не викликають сумнівів у їх достовірності та об`єктивно вказують, що саме ОСОБА_8 наніс ножом один удар ОСОБА_10 в область грудної клітки, від якого внаслідок гострої крововтрати потерпілий помер на місці події до приїзду карети швидкої медичної допомоги, що також не заперечує сам обвинувачений.

Апеляційні доводи сторони захисту щодо відсутності у ОСОБА_8 умислу на вчинення вбивства потерпілого ОСОБА_10 та неправильної правової кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 115 КК України є безпідставними, оскільки в повному обсязі спростовуються доказами сторони обвинувачення, які суд безпосередньо дослідив в судовому засіданні за участю сторін та надав їм належну оцінку у вироку. Зокрема, суд першої інстанції шляхом допиту обвинуваченого, свідків, судово-медичного експерта, вивченням письмових доказів, які містяться в матеріалах справи, вмотивовано встановив вину ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Так, за своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Склад злочину - це сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин.

Стаття 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

В свою чергу, ч. 2 ст. 121 КК України передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Так, умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

Так, судом першої інстанції правильно враховано, що ОСОБА_8 обрав знаряддям вчинення злочину ніж, а тому була велика ймовірність того, що при його застосуванні можна заподіяти смерть людині. ОСОБА_8 завдав один ножовий проникаючий удар в передню поверхню грудної клітки, тобто у місце розташування життєво важливого органу, з послідуючим пошкодженням, що знаходиться у прямому причинному зв`язку зі смертю потерпілого ОСОБА_10 . Значення має також те, що обвинувачений після спричинення ножового поранення потерпілому не намагався вжити заходів задля збереження життя останнього, адже не надав йому жодної допомоги, не викликав медичну допомогу, а навпаки, покинув місце вчинення злочину. Сукупність всіх обставин вчиненого діяння свідчать про спрямованість дій ОСОБА_8 саме на досягнення бажаного результату - смерті ОСОБА_10 .

Твердження захисника про те, що ОСОБА_8 покинув місце вчинення злочину без мети переховування є безпідставними, оскільки, за показаннями свідка ОСОБА_11 , яка є дружиною обвинуваченого, - швидку медичну допомогу викликала старша донька, саме на її прохання.

Та обставина, що між обвинуваченим та потерпілим до вказаного злочину були доброзичливі стосунки, не впливає на правову оцінку його дій з урахуванням конкретних обставин цього кримінального провадження, та не спростовує наведених вище висновків суду про його винуватість у вчиненні злочину.

За таких обставин, з урахуванням обсягу досліджених доказів, їх ретельний аналіз, перевірки на предмет допустимості та належності, на думку колегії суддів, дають беззаперечні підстави вважати правильними висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого саме у злочині, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України за кваліфікуючими ознаками: вбивство, тобто, умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Що стосується доводів апеляційної скарги сторони захисту стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення покарання, то вони є необґрунтованими та фактично пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями суду).

За вимогами статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

При цьому, діючим законодавством передбачено й можливість призначення покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією статті (частини статті) «Особливої частини» КК України, з урахуванням правил, визначених в ст. 69 КК України.

Так, за змістом ч. 1 ст. 69 КК, при вирішенні питання про можливість застосування більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті, суд повинен установити кілька обставин (не менш як дві), що пом`якшують покарання, та мотивувати, як саме вони істотно знижують ступінь тяжкості злочину.

Отже, підставою для застосування ст. 69 КК України є поєднання, по-перше, наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і, по-друге, врахування особи винного.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (постанова Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к та 07 квітня 2021 року).

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Так, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, яке згідно з положеннями ст. 12 КК України, є тяжким кримінальним правопорушенням, санкція якого, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

Обираючи обвинуваченому ОСОБА_8 захід примусу, суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: особу обвинуваченого, ступінь тяжкості вчиненого злочину, його підвищену суспільну небезпечність та конкретні обставини злочину.

З урахуванням викладеного місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_8 покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, з огляду на наступне.

При цьому, стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кримінальні правопорушення проти найцінніших людських благ життя та здоров`я особи становлять одну із найпоширеніших та визнаються одними з найнебезпечніших груп злочинних дій, які руйнують і спотворюють найцінніші блага, а також наражають на небезпеку заподіяння їм шкоди.

В цьому контексті важливе значення має правильне застосування кримінально-правових норм, що передбачають відповідальність за вчинення кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи, в інтересах стабільного надійного існування та життєдіяльності нації, збереження її фізичного і морального здоров`я.

Так, апеляційний суд звертає увагу, на характер та ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, його підвищену суспільну небезпечність, конкретні обставини кримінального правопорушення, а саме: використання знаряддя вчинення кримінального правопорушення ніж, локалізацію завданого потерпілому тілесного ушкодження область грудної (ушкодження сердця).

Надаючи оцінку твердженням захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , щодо необхідності врахування такої обставині, яка пом`якшує покарання - щире каяття, апеляційний суд зазначає наступне.

Виходячи з системного тлумачення законодавства і судової практики щире каяття характеризує ставлення особи до вчиненого кримінального правопорушення та проявляється в тому, що вона визнає свою вину, щиро жалкує про вчинене, бажає виправити ситуацію, що склалася, дає правдиві показання, негативно оцінює кримінальне правопорушення та засуджує свою поведінку. При цьому щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що свідчать про щирість каяття обвинуваченого, з огляду на наступне.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 обставини, викладені в обвинувальному акті, визнав частково та протягом кримінального провадження змінював свою позицію. За таких обставин апеляційний суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, про яке зазначає захисник у поданій апеляційній скарзі, має на меті виключно намагання уникнути справедливого покарання за вчинене кримінальне правопорушення, тому не може бути визнане пом`якшуючою покарання обставиною.

Досліджуючи механізм конкретного кримінального правопорушення, колегією суддів було ретельно вивчено не лише особу обвинуваченого, а й особу потерпілого, оскільки переважна кількість кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи відбуваються через значний внесок жертви в те, що з нею сталося, тому кримінальне правопорушення можна вважати результатом дій обох - злочинця і жертви. Апеляційний суд вважає, що, з огляду на фактичні обставини справи, які встановлені судом першої інстанції та учасниками судового провадження не оспорювались, потерпілий ОСОБА_10 не мав до вчинення злочину поведінки, яка б була максимально провокативною для обвинуваченого.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, колегія суддів приходить до висновку, що вище наведені обставини - тяжкість вчиненого правопорушення, фактичні обставини його вчинення, суспільно небезпечний характер, дані, які характеризують особу обвинуваченого, у своїй сукупності виключають будь-які обґрунтовані підстави для пом`якшення обвинуваченому покарання, призначеного судом першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 10 2008 року).

Стороною захисту не наведено в апеляційній скарзі інших переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання за ч. 1 ст. 115 КК України.

Разом із тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, виходячи з наступних підстав.

Положеннями ст. 368 КПК України передбачено вичерпний перелік питань, що вирішуються судом під час ухвалення вироку, зокрема згідно яких суд визначає міру покарання, яка має бути призначена обвинуваченому, і чи повинен він її відбувати, які обов`язки слід покласти на особу в разі її звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині обвинувального вироку суд, серед іншого, зазначає покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та обрану остаточну міру покарання ним.

У свою чергу, положення ч. 3 ст. 11 та ст. 86 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачають, що кримінально-виконавчі установи поділяються на кримінально-виконавчі установи відкритого типу (виправні центри) і кримінально-виконавчі установи закритого типу (виправні колонії), при цьому вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК, та відповідно до положень Загальної частини КК, яким не передбачено визначення місця відбування покарання за його типом.

Таким чином, визначення типу установи виконання покарань (відкритого або закритого) для відбування покарання у виді позбавлення волі не належить до компетенції суду під час ухвалення обвинувального вироку, а здійснюється Державною кримінально-виконавчою службою України вже після несення вироку відповідно до нормативно-правових актів Міністерства юстиції України.

В порушення вказаних вимог закону суд першої інстанції, ухвалюючи вирок стосовно ОСОБА_8 , вийшов за межі своїх повноважень.

Так, в резолютивній частині вироку, призначаючи покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років, суд зазначив про відбування покарання ОСОБА_8 у кримінально-виконавчій установі закритого типу, та допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

За таких обставин, колегія судді вважає, що вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні №0003079, внесеному до ЄРДР 05.12.2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, підлягає зміні на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, шляхом виключення з резолютивної частини посилання про відбування засудженим покарання у кримінально- виконавчій установі закритого типу.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

За змістом ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 підлягає задоволенню, натомість апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , підлягає залишанню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 370, 376, 404, 405, 407, 409, 414, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні №0003079, внесеному до ЄРДР 05.12.2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, - змінити.

Виключити з резолютивної частини Суворовського районного суду міста Одеси від 24 жовтня 2022 року відносно ОСОБА_8 вказівку на місце відбування ОСОБА_8 покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4