Справа № 297/3310/22
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

07.12.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарки судових засідань ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження № 11-сс/4806/577/22, за апеляційною скаргою, яку подав прокурор ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні погодженого з прокурором клопотання слідчого СВ Берегівського районного відділу поліції ГУНП України в Закарпатській області ОСОБА_6 (далі - слідчий) у кримінальному провадженні № 0000455, внесеному 27.10.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) про накладення арешту на майно.

З матеріалів судового провадження вбачається, що 27 жовтня 2022 року до слідчого судді Берегівського районного суду Закарпатської області надійшло погоджене із прокурором клопотання слідчого у кримінальному провадженні № 0000455, внесеному 27.10.2022 до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України, про накладення арешту на майно, а саме: 13 системних блоків марки «Lenovo», які упаковано до поліетиленових пакетів; відеосервер марки «Alhua», який упаковано до поліетиленового пакету; гроші у сумі 3476 гривень, які поміщено до паперового конверту. У клопотанні слідчий вказує на те, що є достатні підстави вважати, що вказане вище майно має значення речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки 26 жовтня 2022 року вищевказане майно визнане речовими доказами, тому наразі існує необхідність у збереженні вищевказаних предметів як речових доказів у кримінальному провадженні. Відтак просить накласти на вказане майно арешт.

В ухвалі слідчий суддя вказує на те, що підстави для задоволення клопотання про накладення арешту на майно відсутні. Так, дослідивши матеріали за клопотанням, слідчий суддя встановив, що СВ Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному 27.10.2022 до ЄРДР за № 0000455, за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення ч. 1 ст. 203 2 КК України. Як підставу для внесення відомостей до ЄРДР зазначено, що 01.09.2022, о 19 годині 14 хвилин, надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 01.09.2022, о 19 годині 14 хвилин неподалік оздоровчого комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », 26.10.2022 на адресу Берегівського РВП надійшло повідомлення о/у Берегівського РВ СБУ ОСОБА_7 , відповідно до якого ним було виявлено за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення, в якому функціонують незаконні ігрові апарати. Разом з цим, на обґрунтування клопотання та необхідність накладення арешту на тимчасово вилучене майно органом досудового розслідування не долучено достатніх, належних та допустимих доказів. Отже, враховуючи те, що орган досудового розслідування не довів необхідності накладення арешту на тимчасово вилучене майно, суд доходить висновку, що підстав для задоволення клопотання не має.

В апеляційній скарзі прокурор просить поновити строк на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки такий пропущено через поважні причини. В обґрунтування доводів посилається на те, що повідомлення про призначення судового засідання прокурору не надсилалось, при розгляді клопотання слідчим суддею апелянт був відсутній, копію судового рішення отримав лише 08.11.2022. Разом з тим, вказує на те, що ухвала слідчого судді є необґрунтованою, незаконною, такою, що підлягає скасуванню. Стверджує, що клопотання про арешт майна подане з метою забезпечення збереження речових доказів. Так, апелянт зазначає, що у разі не накладення арешту на майно існує ризик його приховування, пошкодження, псування, знищення, оскільки відомості, які містяться на жорстких дисках у 13 системних блоках марки «Lenovo» та інформація, яка міститься на відеореєстраторі можуть бути у своїй сукупності разом з іншими доказами достатніми підставами для доведеності вини особи у суді. Отже, враховуючи вищевикладене, просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову, якою клопотання про арешт майна задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді про зміст ухвали, вимоги і доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.
Апеляційна скарга розглядається за відсутності сторін кримінального провадження, неявка яких, з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. При цьому береться до уваги, що про час та місце розгляду апеляційної скарги сторони кримінального провадження повідомлені належним чином і даних про поважність причин їх неявки та заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший день від них не надходило; в апеляційній скарзі ставиться питання про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження.
При оцінці доводів апеляційної скарги та прийнятті судового рішення колегія суддів бере до уваги наступне.
Так, за змістом конституційних норм та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведеності обґрунтованості тверджень клопотань про необхідність накладення арешту на майно, покладений на органи досудового розслідування, - ініціаторів клопотань та прокурора.
Відповідно до ст. 23 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, а відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень.
Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов ) чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
У випадку передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що майно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках передбачених Кримінальним кодексом України.
У випадку передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках передбачених Кримінальним кодексом України може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правого характеру у виді конфіскації майна.
У випадку передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної або юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову в кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Відповідно до ст. 173 КПК слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, а відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
Колегія суддів вважає, що при розгляді клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні № 0000445 за ч. 1 ст. 203-2 КК України (13 системних блоків марки «Lenovo», які упаковано до поліетиленових пакетів; відеосервер марки «Alhua», який упаковано до поліетиленового пакету; гроші у сумі 3476 гривень, які поміщено до паперового конверту), слідчим суддею належним чином були враховані вимоги Конституції України, кримінального процесуального закону та принцип верховенства права, закладені в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та Рішеннях Європейського Суду з прав людини, ретельно перевірені доводи клопотання й постановлено судове рішення, яке з огляду на вказані норми права визнається законним та обґрунтованим.
Дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів доходить висновку про те, що, відмовивши в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, слідчий суддя при розгляді клопотання та прийнятті судового рішення взяв до уваги положення ст. ст. 233, 167-169, 170-173 КПК України, дав належну оцінку як доводам клопотання, так і фактичним обставинам, на підставі яких слідчий вніс клопотання. Зокрема, проаналізувавши доводи клопотання слідчого, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дав належну оцінку фактичним обставинам, викладеним у клопотанні, зокрема про те, що 01.09.2022, о 19 годині 14 хвилин, надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 01.09.2022, о 19 годині 14 хвилин неподалік оздоровчого комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », 26.10.2022 на адресу Берегівського РВП надійшло повідомлення о/у Берегівського РВ СБУ ОСОБА_7 , відповідно до якого ним було виявлено за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення, в якому функціонують незаконні ігрові апарати, та дійшов вірного висновку про те, що на обґрунтування клопотання та необхідність накладення арешту на тимчасово вилучене майно органом досудового розслідування не долучено достатніх, належних та допустимих доказів.
При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що на момент звернення до слідчого судді з клопотанням про арешт майна органом досудового розслідування не було допитано особу, про яку згадується у клопотанні, а саме адміністратора ОСОБА_8 , не встановлено власника приміщення, із якого було вилучено майно, на яке слідчий просить накласти арешт, а також не встановлено кому це майно належить.
Тому, апеляційний суд погоджується і з висновком слідчого судді про те, що орган досудового розслідування не довів необхідності накладення арешту на тимчасово вилучене майно.
Тому, апеляційний суд вважає, що 13 системних блоків марки «Lenovo», відеосервер марки «Alhua», гроші у сумі 3476 гривень, не підтверджують зазначених у клопотанні обставин, що в свою чергу, на переконання апеляційного суду, свідчить про те, що органом досудового розслідування не доведено зазначених у клопотанні обставин, а це ставить під сумнів відповідність майна, про яке в ньому йдеться, критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.
За таких обставин, апеляційний суд також вважає, що органом досудового розслідування не наведено достатніх і належних доказів тих обставин, які є визначальними та необхідними для накладення арешту на майно, не доведено існування ризиків, визначених у абзаці 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, належним чином не обґрунтовано мету застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.
При цьому, апеляційний суд також вважає, що в матеріалах провадження немає будь-яких відомостей на обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні, завдяки чому може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернувся із клопотанням про накладення арешту на конкретне майно.
Також апеляційний суд бере до уваги і те, що будь-які докази, які б підтверджували можливість відчуження тимчасово вилученого майна, в органа досудового розслідування відсутні, що у свою чергу свідчить про те, що клопотання базується на припущеннях за усіма, наведеними у ньому правовими позиціями.
Доводи апеляційної скарги про те, що клопотання про арешт майна подане з метою забезпечення збереження речових доказів, - апеляційний суд відхиляє як такі, що жодним чином не спростовують висновків слідчого судді про відмову в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.
Доводи апеляційної скарги про те, що у разі не накладення арешту на майно існує ризик його приховування, пошкодження, псування, знищення, оскільки відомості, які містяться на жорстких дисках у 13 системних блоках марки «Lenovo» та інформація, яка міститься на відеореєстраторі можуть бути у своїй сукупності разом з іншими доказами достатніми підставами для доведеності вини особи у суді, - апеляційний суд із урахуванням наведеного вище відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження, оскільки не підтверджені жодними доказами, та спростовуються наведеним вище.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги у цій частині, апеляційний суд звертає увагу на те, що прокурор, посилаючись на існування ризиків приховування, пошкодження, псування, знищення майна, не взяв до уваги те, що у клопотанні слідчого не вказується на наявність цих ризиків, що свідчить про те, що апелянт вийшов за межі доводів клопотання,при цьому на навівши даних у підтвердження цих доводів.
Тому, наведені прокурором в апеляційній скарзі доводи апеляційний суд визнає такими, що не можуть слугувати підставами для накладення арешту на майно.
Крім того, апеляційний суд бере до уваги і те, що в матеріалах судового провадження відсутні відомості про те, що у даному кримінальному провадженні кому-небудь повідомлено про підозру, а органом досудового розслідування не доведено фактів того, що існують підстави вважати, що вищевказаному майну загрожує знищення, чи воно підлягає спеціальній конфіскації, або конфіскації, як виду покарання, або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, або відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, і цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.
На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що клопотання про необхідність накладення арешту на майно із метою збереження речових доказів, є необґрунтованим, таким, що не узгоджується з положеннями кримінального процесуального закону та фактичними обставинами, на підставі яких слідчий вніс клопотання.
При цьому, колегія суддів вважає, що слідчим суддею обґрунтовано враховано й відсутність підстав вважати, що вищевказане майно буде пошкоджуватися, псуватися, знищуватися, перетворюватися або відчужуватись, а також вірно оцінено розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для третіх осіб.
На інші дані, які б могли вплинути на законність та обґрунтованість судового рішення, та які б могли слугувати безумовною підставою для його скасування, в апеляційній скарзі не вказується, і такі в матеріалах судового провадження відсутні.
Тому, колегія суддів вважає, що накладення арешту на майно 13 системних блоків марки «Lenovo», відеосервер марки «Alhua», гроші у сумі 3476 гривень, з викладених у клопотанні та апеляційній скарзі мотивів не ґрунтується на положеннях вказаних вище норм Кримінального процесуального кодексу України та фактичних обставинах кримінального провадження, у зв`язку із чим, як клопотання, так і апеляційна скарга задоволенню не підлягають.
Разом із тим, колегія суддів вважає, що відмова у задоволенні клопотання слідчого є ефективним засобом юридичного захисту від можливого свавілля правоохоронних органів щодо майна, про що констатується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зосимов проти України».
З огляду на наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстав для задоволення апеляційної скарги не має, а тому, з огляду на положення ч. 3 ст. 407 КПК України, ухвала слідчого судді як законна та обґрунтована, залишається без зміни.
Приймаючи рішення колегія суддів бере до уваги положення ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; положення ст. ст. 220, 317 цього ж Кодексу про те, що саме за клопотанням учасників процесу сторони обвинувачення чи захисту (прокурора, потерпілого, обвинуваченого, підозрюваного чи їхніх захисника) апеляційний суд визначає необхідність дослідження тих чи інших доказів для з`ясування фактичних обставин справи; що стороною обвинувачення до апеляційної скарги не приєднані будь-які докази (документи), які б істотно могли вплинути на висновки слідчого судді чи спростувати їх; що слідчий та прокурор, не з`явившись на розгляд клопотання та апеляційної скарги, позбавили себе можливості довести обґрунтованість доводів як клопотання, так і апеляційної скарги, що у свою чергу свідчить про їхнє самоусунення від виконання покладених на них кримінальним процесуальним законом обов`язків, а саме, у даному випадку, на доведення фактів та обставин і надання доказів у їх підтвердження, на які вони посилаються як на підстави для накладення арешту на тимчасово вилучене майно.

Керуючись ст. ст. 170-173, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу, яку подав прокурор ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні погодженого з прокурором клопотання слідчого СВ Берегівського районного відділу поліції ГУНП України в Закарпатській області ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000455, внесеному 27.10.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань про накладення арешту на майно:13 системних блоків марки «Lenovo», які упаковано до поліетиленових пакетів; відеосервер марки «Alhua», який упаковано до поліетиленового пакету; грошові кошти у сумі 3476 гривень, - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню касаційним порядком не підлягає.

Судді: