Справа №950/1253/21 Головуючий у І-й інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/258/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
СУМСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
судді Сумського апеляційного суду
стосовно ухвали колегії суддів Сумського апеляційного суду від 27.02.2023 у кримінальному провадженні № 950/1253/21 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Лебединського районного суду Сумської області від 30.08.2021
Ухвалою колегії суддів Сумського апеляційного суду від 27.02.2023 вирок Лебединського районного суду Сумської області від 30.08.2021 відносно ОСОБА_5 залишено без змін, а апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.
Не погоджуючись із ухвалою колегії суддів Сумського апеляційного суду від 27.02.2023 щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням і не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, вважаю за необхідне згідно положень ч. 3 ст. 375 КПК викласти окрему думку щодо її суті та змісту.
Вироком Лебединського районного суду Сумської області від 30.08.2021 ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком один рік шість місяців. Відповідно п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК на ОСОБА_5 покладені обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання та роботи.

Згідно вироку, 06.05.2021 близько 01:00 ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «Opel Astra» д. н. з. НОМЕР_1 , рухаючись на 255 км автодороги сполучення «Київ-Суми-Юнакіївка» в напрямку м. Суми, будучи неуважним і не стеживши за дорожньою обстановкою, допустив виїзд автомобіля на зустрічну смугу руху, де в подальшому здійснив наїзд на ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , у результаті чого ОСОБА_7 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, а ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, рішення про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки з випробуванням прийнято з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, обставин, які пом`якшують покарання, висновку органу пробації та позиції потерпілих.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Разом з тим, суд першої інстанції не зазначив, в чому ж саме полягає його висновок про можливість виправлення ОСОБА_5 без реального відбуття покарання та доцільність застосування до останнього положень ст. 75 КК.

Так, визначаючи правові підстави для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, суд першої інстанції не в повній мірі врахував зазначені вище вимоги закону, які об`єктивно впливають на звільнення від відбування покарання з випробуванням, а саме ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК є тяжким, наслідки, які настали в результаті ДТП, зокрема наявність двох потерпілих, з яких потерпілий ОСОБА_7 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, а потерпілий ОСОБА_6 , крім іншого, тілесні ушкодження у виді: поєднаної краніо-скелетної травми; відкритої проникаючої черепно-мозкової травми; забою головного мозку; лінійного перелому склепіння та основи черепу; отогемоліквореї праворуч; закритого уламкового перелому с/з-н/з діафіза лівої в/гомілкової кістки зі зміщенням; перелому в/з лівої малогомілкової кістки з допустимим зміщенням, виражене порушення статики та ходи, які кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження, що небезпечні для життя.

Також судом першої інстанції не приділено належної уваги позиції потерпілого ОСОБА_6 , який наполягав на призначенні ОСОБА_5 суворого покарання.

Відшкодування завданої шкоди потерпілому ОСОБА_7 і частково потерпілому ОСОБА_6 має своє певне значення, але повинно враховуватися в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження. При цьому є безпідставними висновки місцевого суду в тій частині, що позиція потерпілого ОСОБА_6 щодо призначення суворої міри покарання ставиться ним у залежність від розміру сплачених ОСОБА_5 сум у відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки незважаючи на те, що думка потерпілого щодо виду та розміру покарання не є вирішальною, але в той же час, останній є вільним у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК, чому має бути надана належна оцінка.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75, 76 КК, оскільки враховуючи особу обвинуваченого, ступінь тяжкості і характер вчиненого кримінального правопорушення, а також інші обставини кримінального провадження, зазначені у вироку обставини не є, в даному конкретному випадку, такими, на підставі яких можна дійти однозначного та беззаперечного висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 без реального відбування призначеного йому покарання шляхом звільнення від його відбуття з випробуванням.

Крім того, згідно ст. 50, 65 КК суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, тобто при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи ОСОБА_5 основне покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК, суд першої інстанції не вмотивував належним чином не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, пославшись тільки на те, що використання автомобіля для обвинуваченого є необхідним у його роботі.

Однак вказана обставина належним чином не підтверджена, так як з довідки, виданої за місцем роботи обвинуваченого, вбачається тільки те, що ОСОБА_5 використовує свій автомобіль у виробничих потребах, при цьому не встановлено, що наявність права керувати транспортними засобами є безумовною підставою для виконання ним робочих обов`язків і здійснення їх в інший спосіб є неможливим, враховуючи те, що суспільна небезпека від можливих наслідків порушення ПДР значно перевищує особисті інтереси обвинуваченого.

Вважаю необгрунтованими висновки суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням і не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

27.02.2023

Суддя апеляційного суду ОСОБА_2