ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/4190/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/80/23 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.289 КК України
УХВАЛА

Іменем України

09 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

представника потерпілої - ОСОБА_7

потерпілої - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Валки Харківської області кримінальне провадження заапеляційними скаргами обвинуваченого та його захисника на вирокФрунзенського районного суду м. Харкова від 24.09.2020 року стосовно ОСОБА_10 ,-

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, громадянин України, з вищою освітою, одружений, тимчасово не працюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

засуджений за ч. 1 ст. 289 КК України та йому призначено покарання - 3 роки обмеження волі.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбування вище призначеного покарання у зв`язку зі спливом строк притягнення до кримінальної відповідальності.

Крім того, цим же рішенням суду вирішена доля процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно вироку, ОСОБА_10 у другій половині 2013 року, більш точної дати та часу у ході судового розгляду не встановлено, після дорожньо-транспортної пригоди, був переданий автомобіль марки «Chevrolet» моделі Aveo, державний номерний знак НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_11 , для ремонту, оскільки ОСОБА_10 здійснював свою діяльність по ремонту автотранспортних засобів. У жовтні 2013 року, більш точної дати та часу у ході судового розгляду не встановлено, ОСОБА_12 , діючи від імені ТОВ «Науково-виробничий центр «Промзернокомплект», , орендував у ОСОБА_13 , гаражний бокс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , для здійснення ОСОБА_10 діяльності по ремонту автотранспортних засобів, куди ОСОБА_10 , за погодженням з ОСОБА_8 перегнав автомобіль марки «Chevrolet» моделі Aveo, державний номерний знак НОМЕР_1 та здійснював його ремонт за рахунок коштів ОСОБА_8 та її чоловіка ОСОБА_14 , починаючи з жовтня 2013 року до початку липня 2014 року. У липні 2014 року між ОСОБА_8 та її чоловіком ОСОБА_14 , з одного боку, і ОСОБА_10 , з іншого боку, стався конфлікт у результаті якого подружжя ОСОБА_15 повідомили ОСОБА_10 про те, що розривають з ним усний договір щодо ремонту належного потерпілій автомобіля «Chevrolet» моделі Aveo, державний номерний знак НОМЕР_1 , та попросили ОСОБА_10 повернути належний потерпілій автомобіль. У відповідь на прохання ОСОБА_8 , ОСОБА_10 відповів відмовою, мотивуючи свої рішення тим, що ОСОБА_8 винна йому гроші за здійснення ремонту вищевказаного автомобіля. Після цього, у ОСОБА_10 , виник злочинний намір, спрямований на незаконне заволодіння транспортний засобом, а саме: автомобілем «Chevrolet» моделі Aveo, державний номерний знак . НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_8 , реалізуючи який, ОСОБА_10 у період з 03.07.2014 року по 20.08.2014 року, більше точної дати та часу не встановлено, діючи умисно, освідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, без відома і дозволу ОСОБА_8 та її чоловіка ОСОБА_16 , вигнав з гаражного боксу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 автомобіль марки «Chevrolet» моделі Aveo, державний номерний знак НОМЕР_1 , після чого перегнав зазначений автомобіль у гаражний бокс № НОМЕР_2 гаражного кооперативу «Ювілейний», розташованого за даресою: м. Харків, проспект Науки, 75, де 31.01.2019 року, приблизно о 11 годині, зазначений автомобіль був виявлений та вилучений працівниками Шевченківського ВП ГУНП у Харківській області. Своїми діями ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_8 матеріальну шкоду, згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 247 від 22.06.2018 року, в сумі 17659,98 грн.

Своїми діями ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_8 матеріальну шкоду, згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 247 від 22.06.2018 року, в сумі . 17659,98 грн.

Сторона захисту не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати вирок та постановити новий, яким виправдати ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 289 КК України.

Так, обвинувачений у своїй апеляційній скарзі зазначає, що між ним і ОСОБА_8 було укладено усний договір, наявність якого потерпіла не заперечує. Проте в подальшому між ними виник конфлікт щодо строків закінчення ремонту та коштів, які ще потрібно заплатити. Оскільки ОСОБА_8 перестала виконувати договір тож і обвинувачений вирішив призупинити виконання подальших робіт до відшкодуванню потерпілою вже затрачених витрат. Виходячи з раніше зазначених обставин вин вважав, що як кредитор має право на тримання у себе автомобілю до отримання від боржника вказаної ним суми за вже виконану роботу.

Крім того суд, на його думку, не врахував того, що автомобіль був переданий власницею відповідно до договору і перебував у нього у зв`язку із виконанням цього договору. Отже, передача авто була волевиявленням потерпілої, а не внаслідок його протиправних дій. Також суд не взяв до уваги, що автомобіль був переміщений в інший гараж у зв`язку з тим, що на той час закінчився строк оренди гаражного боксу.

Поряд з цім, сам автомобіль був купою запчастин і його неможливо було використовувати як транспортний засіб, а частина запчастин була придбана за його власні кошти. Він не міг віддати авто до того часу доки експерт в рамках цивільного провадження не зафіксує його стан та не визначить які запчастини змінені та скільки це коштує. Така експертиза була проведена тільки в 2019 році та підтверджено придбання і використання обвинуваченим запчастин на автомобіль потерпілої але зменшено суму грошей, які підлягали поверненню ОСОБА_8 до 4195,05 гривень.

Між тим поза увагою суду залишилось й рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.04.2015 року яким на користь потерпілої з винуватця ДТП стягнуто майнову шкоду 41964,67 гривень, та моральну - 25000 гривень. Викликаний потерпілою наряд поліції під час проведення експертного дослідження не свідчить, що місцезнаходження автомобіля було встановлено в ході розшукових дій. Автомобіль було добровільно повернуто потерпілій в присутності експерта, співробітників поліції. Показання свідків на які послався суд першої інстанції не вказують на наявність умислу. Всупереч положень п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України суд першої інстанції не прийняв до уваги в якості доказу існування цивільно-правових відносин між обвинуваченим та потерпілою, що підтверджується судовими рішеннями. Він також посилається на те, що до 16.07.2018 року не отримував від потерпілої вимоги щодо повернення автомобіля.

Отже, навіть за умови, що він помилявся щодо наявності права на утримання речі до розрахунку, то такі дії не містять складу кримінального правопорушення оскілки він не усвідомлював суспільну небезпечність дій та не передбачав їх наслідки.

В апеляційний скарзі захисника зазначені аналогічні доводи з посиланням на положення ст. 594 ЦК України щодо права кредитора притримати у себе річ до виконання боржником зобов`язань. Суд першої інстанції як доказ вини посилається на заяву потерпілої про вчинення злочину, але її зміст підтверджує, що повного розрахунку з ОСОБА_10 не було проведено. Посилання на висновок судової авто товарознавчої експертизи № 247 від 22.05.2018 року суперечить іншим матеріалам. Крім того, суд не задовольнив позов потерпілої в частині матеріальної шкоди, але не зрозуміло з яких міркувань зробив висновок, що їй спричинено шкоду в сумі 17659,98 гривень. Автомобіль потерпілій повернуто. Крім того експерт авто не оглядав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити їх апеляційні скарги, вислухавши думку прокурора, потерпілої та її представника, які заперечували проти апеляційних скарг, перевіривши апеляційні доводи та матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Так, згідно ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Зміст оскаржуваного вироку та матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, повно та всебічно перевірив надані сторонами кримінального провадження докази, дав їм належну оцінку у сукупності, та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.

Незважаючи на не визнання обвинуваченим своєї вини в суді як першої так і другої інстанції, його вина повністю підтверджується доказами дослідженими в суді першої інстанції та наведеними у вироку.

Обставини зазначені у ч. 1 ст. 91 КПК Україні щодо винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину обґрунтовані належними та допустимими доказами дослідженими безпосередньо судом першої інстанції, а саме: показаннями - потерпілої, свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ; документами - протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 03.07.2014, витягом з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо внесення заяви потерпілої по факту заволодіння транспортним засобом, протоколу огляду місця події від 20.08.2014, копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно ОСОБА_10 , копією договору оренди нежитлового приміщення № 12/12 за 2013 рік, протоколу огляду місця події від 31.01.2019 року, гаражного боксу № НОМЕР_2 гаражного кооперативу «Ювілейний», розташованого за адресою: м. Харків, проспект Науки, 75, в ході проведення огляду працівниками Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області виявлено та вилучено автомобіль марки «Chevrolet» моделі Aveo, який належав ОСОБА_8 ; та висновком судової автотоварознавчої експертизи № 247 від 22.05.2018.

Так, з показань потерпілої ОСОБА_18 вбачається, що в серпні 2013 року вона керуючи транспортним засобом «Chevrolet» моделі Aveo потрапила у ДТП винним у якому був ОСОБА_19 , який і погодився відремонтувати її транспортний засіб, та відігнав транспортний засіб на СТО, де працював ОСОБА_10 .. Спочатку гроші на ремонт її автомобіля надавав ОСОБА_19 , але приблизно з жовтня 2013 року він перестав оплачувати ремонт автомобіля та з цього часу ОСОБА_8 та її чоловік ОСОБА_14 надавали грошові кошти ОСОБА_10 на ремонт автомобіля. З середини грудня 2013 року по березень 2014 року вона просила ОСОБА_10 не ремонтувати транспортній засіб, у зв`язку з необхідністю провести судову експертизу. Після проведення експертизи, ОСОБА_8 попросила ОСОБА_10 відновити ремонті роботи. Потерпіла зазначала, що останній раз бачила автомобіль в літку 2014 року та у серпні 2014 року виявила відсутність свого автомобіля на СТО в АДРЕСА_5 та звернулася до ОСОБА_10 з питанням про повернення автомобіля, але останній відмовив їй у поверненні автомобіля. Крім того, потерпіла вказувала, що зверталася до ОСОБА_10 з письмовою вимогою про повернення транспортного засобу, але ОСОБА_10 не відреагував, після чого вона звернулася до Дзержинського районного суд м. Харкова із позовом про повернення їй автомобілю та стягнення грошових коштів, які були нею надані обвинуваченому для ремонту автомобілю. В судовому засіданні Дзержинського районного суду м. Харкова при розгляді вищевказаної цивільної справи їй стало відомо про проведення судової експертизи її транспортного засобу. З метою повернення свого автомобілю в січні 2019 року вона побачила, як батько ОСОБА_10 - ОСОБА_12 відвозить експерта на своєму автомобілі, в результаті чого вона прослідувала за автомобілем, яким керував батько обвинуваченого та який прослідував за адресою: АДРЕСА_4 гаражний бокс № НОМЕР_2 , таким чином вона виявила місце знаходження свого транспортного засобу, після чого була викликана поліція, коли вона забирала свій транспортний засіб, були присутні працівники поліції, яких викликали за її проханням представник. Потерпіла вказувала, що з літку 2014 року по січень 2019 року їй не було відомо де знаходиться її автомобіль. ОСОБА_10 ніколи не повідомляв про місцезнаходження її транспортного засобу, незважаючи на те, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова знаходилася цивільна справа за її позовом до ОСОБА_10 , та вони неодноразово були присутні в судових засіданнях та ОСОБА_10 мав можливість їй про це повідомити. Потерпіла зазначала, що передавала ОСОБА_10 транспортній засіб тільки для ремонту та не дозволяла йому користуватися ним, не уповноважувала ОСОБА_10 здійснювати транспортування автомобілю у будь-яке місце зберігання, відмінного від гаражного боксу, розташованого за адресою: АДРЕСА_5.

Вищенаведені обставини в судовому засіданні не спростовував й сам обвинувачений тож з відси судом першої інстанції було встановлено, що потерпіла ОСОБА_8 залишила автомобіль «Chevrolet» моделі Aveo, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить їй на праві власності, ОСОБА_10 виключно для ремонту цього транспортного засобу, після ДТП. Жодних інших будь-яких прав щодо вказаного автомобіля ОСОБА_10 власником транспортного засобу не було надано. Обвинувачений, не повідомивши ОСОБА_8 самовільно транспортував автомобіль, без згоди власника з первинного місця його знаходження на інше місце та не повідомив про це потерпілу.

Встановлені обставини підтвердили в суді й свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_17 показання яких не містять будь-яких суперечностей як між собою та і з показаннями потерпілої.

Перший свідок повідомив, що він є колишнім чоловіком ОСОБА_8 .. Свідок розповів, що його дружині на праві власності належав автомобіль «Chevrolet» моделі Aveo, на якому вона потрапила 17.08.2013 в ДТП. Приблизно 19 серпня 2013 року винуватець ДТП пообіцяв відремонтувати автомобіль дружини та відвіз автомобіль на СТО, де працював ОСОБА_10 . Приблизно у жовтні 2013 року йому зателефонував ОСОБА_10 на повідомив, що винуватець ДТП не здійснює оплату ремонту автомобіля. Свідок разом з дружиною поїхав до ОСОБА_10 та домовилися про подальший ремонт транспортного засобу, передавши грошові кошти на його ремонт. В грудні 2013 року сім`я ОСОБА_15 домовилися з ОСОБА_10 щоб він зупинив ремонт автомобілю, оскільки необхідно було провести судову експертизу. Після проведення судової експертизи, приблизно у березні 2014 року ОСОБА_15 звернулися до ОСОБА_10 та попрохали продовжити здійснювати ремонт. У квітні 2014 року, автомобіль дружини не був відремонтований, тоді його дружина ОСОБА_8 разом з товаришем ОСОБА_20 поїхали до ОСОБА_10 та домовилися, що обвинувачений відремонтує автомобіль в найкоротшій термін. На початку липня 2014 року свідок приїхав разом з дружиною до ОСОБА_10 проте ремонт автомобіля не був завершений та ОСОБА_10 попрохав ще грошей на його ремонт, але свідок разом з дружиною звернулися до поліції. Останній раз свідок бачив автомобіль у липні 2014 року, дозвіл на транспортування ОСОБА_10 автомобілю, дружина не давала.

З показань свідка ОСОБА_17 випливає, що він знайомий з ОСОБА_21 та ОСОБА_22 . ОСОБА_8 на своєму автомобілі «Chevrolet» моделі Aveo у 2013 році потрапила у ДТП. Ремонт автомобілю здійснював ОСОБА_10 . Приблизно у травні 2014 року свідок разом з ОСОБА_8 їздив до місця ремонту транспортного автомобілю, а саме: м. Харків, АДРЕСА_5, де побачив транспортній засіб «Chevrolet» моделі Aveo, автомобіль був у розібраному виді, при цьому ОСОБА_10 обіцяв відремонтувати автомобіль та повернути його власниці. Крім того, свідок зазначив, що після цього бачив автомобіль «Chevrolet» моделі Aveo тільки вже у 2019 році.

Не суперечать віще встановлені обставини показанням свідка ОСОБА_13 , який в судовому засіданні пояснив, що у 2013-2014 роках здавав в оренду гаражний бокс, розташований за адреосю: АДРЕСА_6. Свідок повідомив, що коли приходив до гаражу, у ньому були якісь автомобілі, які саме він не пам`ятає за давністю подій та йому було відомо, що даний гаражний бокс використовував ОСОБА_23 . Після закінчення у 2014 році строку дії договору оренди, ОСОБА_10 вивіз все майно, яке знаходилося у гаражному боксі та повернув йому порожній гараж.

Повністю узгоджуються вони й з показаннями свідка ОСОБА_12 , який в судому засіданні підтвердив, що його син ОСОБА_23 здійснював ремонт транспортного засобу «Chevrolet» моделі Aveo у гаражному боксі за адресою: АДРЕСА_3. Крім того, цей свідок повідомив, що йому відомо факт перевезення ОСОБА_10 вищевказаного автомобіля на евакуаторі у інший гаражний бокс, оскільки ОСОБА_8 не розрахувалася за його ремонт, де автомобіль перебував уподовж кількох років.

Сам ОСОБА_10 як в суді першої інстанції так і апеляційної підтвердив, що він це зробив з метою, щоб ОСОБА_8 розрахувалася з ним за ремонт автомобілю. Безпосередньо у вироку суду з пояснень ОСОБА_10 вбачається, що він на вимогу потерпілої та її чоловіка про повернення автомобілю відмовив, так як бажав щоб вони сплатили йому гроші, тому замовив евакуатор та транспортував автомобіль до ГК «Ювілейний» в районі 23 серпня у м. Харкові, де зберігав до 2019 року.

З наведених доказів, судом без будь-яких розумних сумнівів встановлено, що потерпіла ОСОБА_8 залишила свій автомобіль «Chevrolet» моделі Aveo у гаражному боксі за адресою: АДРЕСА_2 , який належав їй на праві власності, ОСОБА_10 для ремонту, при цьому останньому не передавалось право володіння або користування. Проте, ОСОБА_10 розуміючи, що згаданий автомобіль належить потерпілій, діючи умисно, за допомогою евакуатора транспортував його, без згоди власника з первинного місця знаходження в інше, не повідомивши про це ОСОБА_8 , де утримував його протягом кількох років у невідомому для власника місці. Так автомобіль ОСОБА_10 отримав від власника у вересні 2013 року, ОСОБА_8 бачила свій автомобіль за місцем його ремонтування на початку липня 2014 року, а повернула тільки у січні 2019 року.

При цьому згідно протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 03.07.2014 року та витягом з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо внесення заяви потерпілої по факту заволодіння транспортним засобом, а також фактичними даними, які містяться в протоколах огляду місця події від 20.08.2014 року, згідно якого не виявлено автомобіль марки «Chevrolet» моделі Aveo у гаражному боксі розташованому за адресою: АДРЕСА_5 та від 31.01.2019 року, гаражного боксу № НОМЕР_2 гаражного кооперативу «Ювілейний», розташованого за адресою: м. Харків, проспект Науки, 75, в ході проведення огляду працівниками Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області було виявлено та вилучено автомобіль марки «Chevrolet» моделі Aveo, який належав ОСОБА_8 підтверджується позиція потерпілої, що їй весь час не відомо було місце знаходження автомобілю. Наведена обставина не заперечується й обвинуваченим.

Згідно примітки до ст. 289 КК України під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

Отже, мета з якою було це зроблено, може бути будь-якою як і мотиви, на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції. При цьому судом без будь-яких розумних сумнівів встановлено, що потерпіла не була освідчена про місце знаходження її транспортного засобу та не давала на це згоди, що підтверджує висновок районного суду про усвідомлення обвинуваченим, що він протиправно заволодіває чужим транспортним засобом всупереч або поза волею власника, і бажає це робити.

Скасовуючи попередню ухвалу Харківського апеляційного суду від 01.06.2021 Верховний суд у своїй постанові від 20.10.2022 (т. 3 а.с. 196) зазначив, що апеляційним судом не в повній мірі перевірено доводі обвинуваченого та захисника про те, що кваліфікуючи дії ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 289 КК Україні, суд першої інстанції не встановив, у зв`язку з чим було переміщено автомобіль в інше місце.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 439 КПК Україні, з цього приводу, колегія суддів зазначає наступне, з показань самого ОСОБА_10 в суді першої інстанції вбачається, що на вимогу ОСОБА_8 та її чоловіка повернути автомобіль він відмовив, так як бажав, щоб вони сплатили йому гроші. Тому замовив у 2014 році евакуатор та транспортував автомобіль до ГК «Ювілейний в районі 23 Серпня у м. Харкові де зберігав до січня 2019 року. Таким чином, його дії з переміщення транспортного засобу та неповернення були умисними, щоб остання розрахувалася за придбані ним запчастини, тож закінчення строку оренди гаражу не було визначальним.

Між тим, касаційна інстанція зазначила на не встановлення судом мети переміщення транспортного засобу але як зазначено вище, виходячи з норм закону, мета може бути будь-якою тож вона не впливає на правильність кваліфікації у даному випадку.

Там же, касаційна інстанція зазначила, що попереднім апеляційним судом не було перевірено доводи обвинуваченого та захисника про існування між ОСОБА_10 та потерпілою саме цивільно-правових відносин.

У судовому засіданні представник потерпілої ОСОБА_7 наголошувала на тому, що рішеннями у цивільній справі, копії яких містяться у матеріалах провадження, встановлено, що ОСОБА_10 не виконав робіт навіть на ту суму, яку вже отримав від потерпілої для проведення ремонту. З урахуванням зазначеного у ОСОБА_10 не було жодних правових підстав для притримання автомобіля та вивезення його у інше, не відоме для власника місце, саме з метою забезпечення виконання обов`язків потерпілої в межах цивільно-правового спору, як на те посилався ОСОБА_10 .

Тож, як свідчать матеріали кримінального провадження, автомобіль був повернутий потерплій, ОСОБА_8 лише у січні 2019 року. При цьому, протягом всього часу в суді першої та апеляційної інстанції перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_10 про стягнення грошових коштів та витребування майна. Зі змісту постанови апеляційного суду Харківської області вбачається, ще у грудні 2014 року ОСОБА_8 звернулася до суду із вказаним позовом. Рішенням суду першої інстанції від 11.09.2017 року було стягнуто на користь позивача грошові кошти та витребувано у ОСОБА_10 автомобіль. Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності витребування майна, та як зазначено вище автомобіль був повернутий лише в січні 2019 року, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції перевіряючи цей аргумент сторони захисту при розгляді справи у своєму вироку зазначив, що факт звернення потерпілої ОСОБА_8 за захистом порушених прав та свобод в цивільно-правовому порядку про витребування належного їй автомобіля, не свідчить про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення. До того ж судом першої інстанції при розгляді позову було встановлено, що відповідач безпідставно посилається на вимоги ч. 1 ст. 594 ЦК України, у зв`язку із чим неспроможними є посилання апелянтів на те, що ОСОБА_10 вважав, що він як кредитор має право на притримання у себе речі до отримання від боржника певної суми за виконану роботу. Є у вироку суду і посилання на принцип «non bis in idem» який передбачає, що особа може бути притягнення за правопорушення до різних видів відповідальності.

Районний суд надав оцінку наявності між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 цивільно-правових відносин, але при цьому обґрунтовано зазначив, що вказана обставина не виключає також складу кримінального правопорушення.

Перебуваючи в ремонті, транспортний засіб з власності ОСОБА_8 не вибував, а відтак його умисне свідоме переміщення до іншого місця без згоди на це потерпілої, без її повідомлення вказує на незаконність дій ОСОБА_10 . Автомобіль був повернутий потерплій, ОСОБА_8 лише у січні 2019 року. При цьому, протягом всього часу в суді першої та апеляційної інстанції перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_10 про стягнення грошових коштів та витребування майна. Зі змісту постанови апеляційного суду Харківської області вбачається, ще у грудні 2014 року ОСОБА_8 звернулася до суду із вказаним позовом. Рішенням суду першої інстанції від 11.09.2017 року було стягнуто на користь позивача грошові кошти та витребувано у ОСОБА_10 автомобіль. Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності витребування майна, та як зазначено вище автомобіль був повернутий лише в січні 2019 року, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Звідси, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявні у цьому кримінальному провадженні цивільно-правові відносини не нівелюють кримінально-правові. При цьому, як було встановлено при розгляді цивільної справи, вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_8 були неправомірними оскільки остання сплатила більше ніж треба и саме ОСОБА_10 повертав ОСОБА_8 зайве сплачені кошти.

В апеляційних скаргах зазначається про необґрунтованість посилання у вироку на висновок експертизи № 247 від 22.05.2018 року, яким встановлено вартість аварійно-пошкодженого автомобілю на момент вчинення кримінального правопорушення, який нібито суперечить іншим матеріалам, а саме постанові Харківського апеляційного суду у цивільній справі. Проте такі доводи є безпідставними, оскільки висновком експертизи від 22.05.2018 року визначено саме вартість аварійно-пошкодженого автомобіля, тоді як предметом цивільного позову було відшкодування вартості робіт і деталей відновлювального ремонту. Оскільки ОСОБА_10 при апеляційному розгляді було доведено витрачену ним суму коштів на ремонт, рішенням апеляційного суду його позов було задоволено частково та зменшено розмір відшкодування, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_8 . Та обставина, що автомобіль був повернутий потерпілій не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_10 .

Доводи про те, що обвинувачений не мав наміру заволодіти автомобілем, не розумів та не усвідомлював суспільно-небезпечного характеру дій спростовуються встановленими обставинами, які підтверджують, що ОСОБА_10 свідомо змінив місце знаходження автомобіля, не бажаючи його повертати, доки йому не сплатять кошти, не повідомив про переміщення власницю транспортного засобу та протягом тривалого часу не повертав його. Сторона захисту зазначає, що ОСОБА_10 не отримував вимогу від потерпілої про повернення автомобіля та дізнався про це під час виконання слідчим вимог ст. 290 КПК України. Однак, для кваліфікації вчиненого за ч. 1 ст. 289 КК України така обставина не є визначальною. Крім того згідно вироку ОСОБА_10 пояснив суду, що на вимогу ОСОБА_8 та її чоловіка повернути автомобіль відмовив. Потерпіла суду пояснила, що зверталася до ОСОБА_10 з питанням про повернення автомобіля, але останній відмовив. В апеляційних скаргах зазначається про те, що передача авто була волевиявленням потерпілої, а не внаслідок протиправних дій ОСОБА_10 . Дійсно добровільна передача майна мала місце, але лише на час здійснення ремонту, коли потерпілій було відомо, де знаходиться її автомобіль, але в подальшому транспортний засіб був переміщений за іншою адресою без її відома та дозволу.

Посилання на те, що автомобіль був купою запчастин, його неможливо використовувати як транспортний засіб, частина запчастин була придбана за його власні кошти, є неспроможними для спростування наявності складу кримінального правопорушення, оскільки в наданій суду експертизі не встановлено, що автомобіль є металобрухтом. Крім того, ані в диспозиції ст. 289 КК України, ані в примітці до вказаної статті не визначається стан транспортного засобу, необхідний для кваліфікації за цією статтею. В примітці до ст. 286 КК України визначено, що під транспортними засобами в цій статті та ст.ст. 287, 289, 290 КК України слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші механічні транспортні засоби.

Як встановлено судом цей автомобіль було виявлено та вилучено саме працівниками поліції у 2019 році при тому, що потерпіла ще 03.07.2014 звернулася із відповідною заявою до Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, за якою до ЄРДР і були внесені відомості про вчинення правопорушення за ч. 1 ст. 289 КК України.

Отже, судом встановлено, що автомобіль був повернутий власниці майже через сім років, після того, як вона надала його для ремонту та понад п`ять років про його місцезнаходження не було відомо ОСОБА_8 .

Виходячи з вищевикладеного, на думку колегії суддів, за обставин зазначених у вироку ОСОБА_10 без належних для цього правових підстав тобто протиправно, самостійно визначив долю автомобіля, без відома і всупереч волі власниці, що свідчить про правильність висновків суду першої інстанції про наявність у діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.

Перевіряючи вирок суду в частині правильності призначення покарання, колегія суддів враховує, що пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин судом не було встановлено. Покарання визначено в межах санкції статті. При цьому судом обґрунтовано встановлено наявність підстави для звільнення ОСОБА_10 від призначеного покарання, враховуючи, що закінчилися строки давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Підстав для задоволення апеляційних вимог сторони захисту колегією суддів не встановлено, оскільки доводи обвинуваченого та його захисника є такими, що не узгоджуються із сукупністю досліджених доказів та встановленими обставинами.

За таких обставин, оскільки апеляційні скарги захисника та обвинуваченого не містять у собі достатніх підстав для зміни або скасуванню вироку, а судом апеляційної інстанції не встановлено будь-яких нових обставин, які не були враховані судом першої інстанції при ухваленні вироку, вирок суду залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 405, 407 - 409, 414, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги залишити без задоволення.

Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.09.2020 року стосовно ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді