Дата документу 13.12.2022 Справа № 317/1260/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1333/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/1260/22Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2022 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпро, проживає у АДРЕСА_1 ),

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він в період дії воєнного стану 04.07.2022 приблизно о 09 годині 30 хвилин, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно повторно з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переліз через паркан огородженої земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , і таким чином проникнув на територію фермерського господарства «Гаур». Після чого використовуючи заздалегідь підготовлений складний ніж вийняв скло з віконної рами вікна, розташованої на території фермерського господарства «Гаур» будівлі, та проник всередину приміщення. Перебуваючи всередині вказаного приміщення ОСОБА_8 , діючи повторно таємно з сумки потерпілого ОСОБА_9 викрав грошові кошти у сумі 1802 грн. та шляхом вільного доступу з навісної полиці викрав зовнішній акумулятор вартістю 416 грн. 67 коп., що належить ОСОБА_9 , чим спричинив останньому матеріальний збиток на загальну суму 2218 грн. 67 коп. Однак, з причин, що не залежали від його волі, ОСОБА_8 не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, у зв`язку з тим, що був затриманий на місці події потерпілим.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у інше приміщення, вчинене в умовах воєнного стану. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок суду змінити та призначити обвинуваченому менше покарання із застосуванням ст.69 КК або ст.75 КК. Свої вимоги мотивував тим, що суд при призначенні покарання не врахував, що обвинувачений щиро покаявся, відшкодував шкоду та вчинив злочин в результаті збігу тяжких життєвих обставин, а потерпілий не наполягав на суворому покаранні. А тому призначене судом обвинуваченому покарання у виді 5 років позбавлення волі за вчинення замаху на крадіжку є надмірним та таким, що порушує положення ст.65 КК.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, який повністю підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання колегія суддів виходила з такого.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, обираючи міру примусу обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК віднесено до тяжких злочинів. При цьому, виконуючи приписи ст.65 КК, суд зважив на обставини, що пом`якшують покарання повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, які би обтяжували покарання обвинуваченого, суд не встановив.

Разом з тим, суд першої інстанції обґрунтовано врахував і дані про особу обвинуваченого, який не має постійного місця реєстрації, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Зважив суд і на наявність у обвинуваченого ряду непогашених та не знятих судимостей різного ступеня тяжкості, в тому числі і за вчинення умисних корисливих злочинів. Покарання за раніше вчинені злочини обвинувачений відбував в місцях позбавлення волі. Проте незважаючи на ці обставини обвинувачений ОСОБА_8 після останнього звільнення з місць позбавлення волі до нормального життя не повернувся, ніде не працевлаштований, суспільно корисною працею не займається і знову продовжив свою злочинну діяльність, скоївши тяжкий злочин у даній справі.

Така поведінка обвинуваченого красномовно свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень та вказує на очевидне його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

В своїй апеляційній скарзі захисник вимагав призначити обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.69 КК або ст.75 КК. Проте такі вимоги захисника не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону з огляду на таке.

Так, підставою застосування ч.1 ст.69 КК та призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, є наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. За цієї умови з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Тобто за вимогами ст.69 КК необхідною умовою застосування цієї статті має бути наявність кількох (двох і більше) таких обставин, що не просто пом`якшують покарання, а істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Відповідно, вирішуючи питання про застосування ст.69 КК, суду необхідно оцінити ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, врахувавши характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Проте обставини, на які посилався захисник в своїй апеляційній скарзі, вже були враховані судом першої інстанції та вони дали суду право призначити обвинуваченому мінімально можливе покарання, передбачене законом за вчинений злочин. Проте зазначені обставини, на переконання колегії суддів, жодним чином істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину.

Думка потерпілого може враховуватись судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною, а тому доводи апеляційної скарги захисника в цій частині колегія суддів визнає необґрунтованими.

Крім того, застосування положень ст.69 КК обов`язково має відбуватись з урахуванням особи винного. Проте наявність чотирьох непогашених судимостей ОСОБА_8 і вчинення ним нового тяжкого злочину однозначно свідчать про неможливість призначення покарання нижче від найнижчої межі.

Не підлягають задоволенню і вимоги захисника про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК. Адже, як випливає зі змісту ст.75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Отже, ст.75 КК підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки.

Разом з тим, колегія суддів з огляду на дані про особу обвинуваченого, які свідчать про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень та, як наслідок, про підвищену суспільну небезпеку для суспільства, вважає, що досягти мети заходу примусу без ізоляції обвинуваченого від суспільства є неможливим. А тому застосування до обвинуваченого інституту умовного звільнення за обставин даної справи буде суперечити загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його мети.

Відтак, на переконання колегії суддів, у даному конкретному випадку призначене обвинуваченому судом покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає. Переконливі аргументи, які би ставили під сумнів наведені висновки районного суду і доводили би необхідність зміни вироку суду першої інстанції, в апеляційній скарзі захисника не наведені.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_10