Справа № 445/1190/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/457/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. междуреченск кемеровської області російської федерації, без зареєстрованого місця проживання, останнє місце проживання: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та обрано їй покарання (з урахуванням ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2022 року про виправлення описки) у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років 6 (шість) місяців з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з часу її затримання 6 квітня 2021 року.

Запобіжний захід засудженій ОСОБА_6 залишено тримання під вартою до вступу вироку в законну силу, але не довше ніж 60 днів з дня ухвалення вироку.

Вирішено питання з арештом майна, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 06 квітня 2021 року близько 21 год. 30 хв. протиправно, всупереч волі господаря ОСОБА_10 через вхідні двері проникла в житловий будинок АДРЕСА_2 , в якому той проживає. Знаходячись в будинку, ОСОБА_6 з корисливих мотивів з метою власного протиправного збагачення висловила потерпілому ОСОБА_10 протиправну вимогу про передачу їй грошових коштів. Отримавши відмову, ОСОБА_6 застосувала до потерпілого ОСОБА_10 фізичне насильство, небезпечне для життя та здоров`я, а саме завдала йому фрагментом цегли, що знаходився в полімерному пакеті зеленого кольору який вона тримала в руці, один удар в голову. Отримавши грошові кошти ОСОБА_10 в сумі близько 600грн., ОСОБА_6 продовжила свої протиправні дії. Всупереч волі ОСОБА_10 вона заволоділа його мобільним телефоном марки «Нокія 103» чорного кольору вартістю 110грн., повторно висловила протиправну вимогу потерпілому ОСОБА_10 про передачу їй грошей. Отримавши відмову, ОСОБА_6 застосувала до потерпілого ОСОБА_10 фізичне насильство, небезпечне для життя та здоров`я, нанісши йому декілька ударів по голові фрагментом цегли, що знаходився в полімерному пакеті зеленого кольору. Після застосування такого фізичного насильства потерпілий ОСОБА_10 надав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 1000грн.

В результаті нападу ОСОБА_6 заподіяла потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, множинних забійних рани голови, які відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. Незаконно заволодівши грошовими коштами в сумі 1600 грн. та мобільним телефоном «Нокія 103» чорного кольору вартістю 110 грн., ОСОБА_6 з місця вчинення злочину втекла.

Не погоджуючись із даним вироком, захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 , звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 1 ст. 187 КК України; призначити на підставі ст. 69 КК України більш м`яке покарання, ніж передбачене законом, а саме 1 рік позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.

В обґрунтування апеляційних вимог адвокат зазначає, що з вироком не згода, оскільки висновки суду не підтверджуються наявними у справі доказами, а призначене покарання не відповідає особі обвинуваченої. Зокрема, вказує, що кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187 КК України є помилковою, оскільки відсутня така кваліфікуюча ознака розбою як проникнення у житло, інше приміщення чи сховище або що завдало значної шкоди потерпілому, з огляду на те, що потерпілий особисто відчинив вхідні двері та впустив у квартиру обвинувачену.

Звертає увагу на те, що для кваліфікації дій за ч. 3 ст. 187 КК України важливим є факт усвідомлення особою незаконності входження (потрапляння) у відповідне приміщення або перебування в ньому під час розбою.

На переконання апелянта, вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2022 року не містить доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України. При цьому в обвинуваченої не було умислу заволодіти майном потерпілого шляхом проникнення у житло потерпілого.

Крім цього, з апеляційною скаргою на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2022 року звернулась обвинувачена ОСОБА_6 , яка просить оскаржуваний вирок скасувати та скерувати його на новий розгляд до суду першої інстанції, з перекваліфікацією її дій на ч. 1 ст. 187 КК України.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуваний вирок є незаконним, необґрунтованим, таким, що винесений з грубим порушенням вимог кримінального та кримінального процесуального закону. Зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні щодо неї обвинувального вироку не дотримано вимог статей 84, 90 КПК України, проігноровано вимоги статей 91-93 КПК України, що вплинуло на законність судового рішення. Зокрема, у судових засіданнях свою вину вона визнавала, однак лише частково, оскільки її дії неправильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 187 КК України. Стверджує, що вона не проникала до будинку потерпілого ОСОБА_10 , він сам по своїй волі відчинив двері будинку, про що надав показання у судовому засіданні.

На думку обвинуваченої, потерпілий надав неправдиві показання про те, що вона тримала в руці пакет зеленого кольору з тяжким предметом всередині, оскільки, як вона неодноразово зазначала, у пакеті були кросівки. Тобто у неї не було жодного наміру проникати у будинок ОСОБА_10 , а тим більше здійснювати напад чи побиття. До потерпілого вона звернулась з проханням позичити їй гроші на ліки. ОСОБА_10 добре знає як її, так і її маму, що мешкає по сусідству. Неприязних відносин у потерпілого до них не було.

Обвинувачена стверджує, що ОСОБА_10 , що він підтвердив у судовому засіданні, вдарив її, а вона вчинила самозахист, оскільки не чекала, що ОСОБА_10 випихатиме її з будинку з подальшими ударами сковорідкою по голові. Не дивлячись на це, вона надала потерпілому першу медичну допомогу, оскільки побачила, що з-під шапки тече кров, натомість отримала від нього штовхання в бік дверей на вихід. Тоді вона вхопила телефон ОСОБА_10 , щоб викликати швидку допомогу, але він не вмикався. В той час ОСОБА_10 вдалось вигнати її за двері будинку.

Як зазначає апелянт, судом першої інстанції зібрані не усі, як письмові, так і усні докази. При цьому просить врахувати її зізнання у скоєному, а також повернення грошей; те, що не мала жодного наміру та умислу щодо вчинення злочину і тільки після загрози її життю вчинила самозахист.

Звертає увагу на те, що судове засідання, під час якого були судові дебати та проголошувався вирок, її захисник ОСОБА_11 була відсутня. Тим самим судом грубо порушено її право на захист.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_9 подані апеляційні скарги підтримали та просили такі задовольнити. Обвинувачена надала пояснення, аналогічні наданим у суді першої інстанції.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Потерпілий ОСОБА_10 у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні наданим у суді першої інстанції. Зазначив, що вважає вирок місцевого суду правильним; обвинувачена потрапила до його будинку незаконно, адже він чекав на сусідку чи її доньку, які щодня приносять йому вечерю; ОСОБА_6 була в капюшоні, тому він не одразу зрозумів, що це не сусідка, - лише після того, як впустив її в будинок та почув вимогу дати гроші. Крім цього, зазначив, що ОСОБА_12 не просила позичити їй грошей та не надавала йому медичної допомоги, а втекла з місця події, забравши його телефон. В подальшому її затримали працівники поліції. Заподіяна шкода йому не відшкодована.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, за яке її засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Зокрема, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, місцевий суд обґрунтував, покликаючись, зокрема, на: показання потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , а також письмові та речові докази: протокол огляду місця події від 07 квітня 2021 року зі схемою та фототаблицею до нього; купюри номіналом 50 гривень кожна загальною кількістю 18 банкнот за наступними серіями: УЖ 8539136; УИ 3751720; ФД 0082706; СЗ 0008909; СД 4956767; УЛ 1052978; СЕ 9813198; ФБ 4834695; СЖ 1344726; УЛ 9465361; ПЕ 0468670; ФИ 4141504; УГ 8174393; УА 5108743; ФА 5304736; ТУ 4715469; СБ 6495911; УЖ 3396921 які знаходилися у пакеті експертної служби № 0579084; купюри номіналом 10 гривень кожна загальною кількістю 3 банкноти за наступними серіями: ЕІВ 7513404; ЦБ 6675894; ХС 3526933; купюри номіналом 1 гривня кожна загальною кількістю 9 банкнот за наступними серіями: УУ 6336128: УУ 6027837; СЗ 8048952; РЕ 7555301; УЙ 2988205; УЗ 4613462; СИ 2484392, яка забруднена РБК: ТД 9380391, яка забруднена РБК; УК 1525289, яка забруднена РБК; купюри номіналом 5 гривень кожна загальною кількістю 3 банкнот за наступними серіями: ЮЗ 5202557; ЮГ 1674997: 10/19439601, які забруднені РБК; купюри номіналом 50 гривень кожна загальною кількістю 2 банкноти з наступними серіями: СМ 3426316: УС 7773073, які забруднені РБК; купюри номіналом 20 гривень кожна загальною кількістю 3 банкноти з наступними серіями: ТЕ 6232415; ЧА 4803247; ЧБ 2390627, яка забруднена РБК; купюри номіналом 200 гривень кожна загальною кількістю 3 банкноти наступними серіями: УЙ 7438069; УР 0134097; КК 4257430, які забруднені РБК; аркуш паперу з нерівними краями з рукописним позначенням барвником виконаним синього кольору; хустинку синіх та білих кольорів із зображенням квітів фіолетового кольору, на якій наявні плями РБК; паперовий проїзний документ серії 1Т №841350 на прізвище ОСОБА_6 від 06.04 сполученням Підволоч-Здоч., які знаходилися у пакеті експертної служби № 0579085; купюри номіналом 50 гривень кожна загальною кількістю 2 банкноти за наступними серіями: ФА 8203948; ФА 8316744, які знаходилися у пакеті експертної служби № 0579086; одну пару калош чорно-сірого кольорів із замками типу блискавка з переду, які не нові (використовувані) та забруднені ґрунтом та іншими речовинами; куртку темно-синього кольору, із капюшоном, що кріпиться до куртки на замок типу «блискавка», вилучену в ході огляду території поблизу автодороги с. Бужок - с. Розваж Золочівського району Львівської області, що зафіксовано протоколом огляду місця події від 08 квітня 2021 року з фото таблицею до нього та протоколом огляду предмету від 08 квітня 2021 року; постановою про визнання речових доказів від 07 квітня 2021 року (речовими доказами визнано добровільно виданий обвинуваченою одяг); протоколом проведення слідчого експерименту від 04 червня 2021 року, в ході якого потерпілий у присутності понятих впізнав ОСОБА_6 , як особу, яка 06 квітня 2021 року вчинила щодо нього злочин; протокол слідчого експерименту від 09 квітня 2021 року, в ході якого ОСОБА_6 в присутності понятих показала, яким чином вона наносила тілесні ушкодження ОСОБА_10 фрагментом цегли, після чого заволоділа грошовими коштами; висновки експертів КЗ ЛОР ЛОБСМЕ № 604/2021-ім від 13.04.2021 року, № 609/2021-ім від 13.04.2021 року, № 612/2021-ім від 13.04.2021 року, № 616/2021-ім від 13.04.2021 року, № 611/2021-ім від 13.04.2021 року, № 605/2021-ім від 13.04.2021 року, № 606/2021-ім від 13.04.2021 року, якими визначено групову приналежність крові потерпілого ОСОБА_10 та обвинуваченої ОСОБА_6 , виявлено сліди крові на досліджуваних речових доказах, які можуть походити від будь-якої особи з групою крові А з ізогемаглютиніном анти-В за ізосерологічною системою АВО, в тому числі як від ОСОБА_10 так і від ОСОБА_6 ; висновок експерта КЗ ЛОР ЛОБСМЕ № 237/2021ц від 13 квітня 2021 року за результатами судово-медичної експертизи цегли та поліетиленового пакета - вилучених 07 квітня 2021 року при огляді місця події за адресою: АДРЕСА_2 ; висновки експертів КЗ ЛОР ЛОБСМЕ № 608/2021-ім від 13.04.2021 року щодо змивів РБК в будинку потерпілого ОСОБА_10 та № 610/2021-ім від 13.04.2021 року щодо слідів на вилученій під час огляду місця події за адресою: між селами Бужок - Розваж Золочівського р-ну Львівської обл. куртці; висновок експерта № СЕ-19/114-21/6366/ТР Львівського НДЕКЦ від 13 травня 2021 року щодо сліду підошви взуття, вилученого при огляді місця події за адресою: АДРЕСА_2 ; висновок експерта № 38/2021 Золочівського районного відділення КЗ ЛОР ЛОБСМЕ від 21 травня 2021 року, відповідно до якого у ОСОБА_10 діагностовано: «ЗЧМТ. Струс головного мозку. Множинні забійні рани голови». Вказані ушкодження являються наслідком дії тупих предметів, могли утворитися 06.04.2021 року та відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я; висновок дактилоскопічної експертизи № СЕ-19/114-21/6542-Д від 27.04.2021 року щодо слідів пальців рук, вилучених 07.04.2021р. під час огляду місця події за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до якого вказані сліди залишені великим пальцем лівої руки, та вказівним пальцем правої руки підозрюваної гр. ОСОБА_6 ; висновок експерта № 31/2021 Золочівського районного відділення КЗ ЛОР ЛОБСМЕ від 07.04.2021 року та висновок судово-психіатричного експерта № 277 від 01.06.2021 року.
Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував її дії за ч. 3 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, поєднаний з проникненням у житло.

На переконання колегії суддів, твердження сторони захисту про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_6 з ч. 3 ст. 187 на ч. 1 ст. 187 КК України через відсутність у її діях такої ознаки як проникнення у житло, є безпідставними.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року (справа № 569/1111/16-к), проникнення як кваліфікуюча ознака розбою передбачає, що особа потрапила в житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому під час розбою. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має. При вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище» у складі кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, вирішальне значення мають режим доступу до приміщення (вільний/обмежений) під час вчинення розбою та наявність в особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 р., під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище розуміється незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища.
Вирішуючи питання про наявність у діях обвинуваченої ОСОБА_6 такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення, колегія суддів апеляційного суду враховує, що обвинувачена з метою заволодіння чужим майном шляхом обману проникла у житло потерпілого, який відчинив двері на умовний стук у вікно тільки тому, що вважав, що до нього прийшла сусідка з вечерею, наміру впускати обвинувачену у свій будинок він не мав. При цьому, умисел на заволодіння майном виник у обвинуваченої ще до початку вчинення розбою, свідченням чого є сама поведінка ОСОБА_6 , яка заздалегідь підготувалася до вчинення злочину, попередньо взявши з собою пакет з цеглиною, а відтак вторгнення обвинуваченої у будинок потерпілого, незважаючи на те, що він сам відчинив двері, було незаконним за ознакою «проникнення».
Викладені в апеляційній скарзі доводи обвинуваченої про те, що у пакеті, з яким вона прийшла до будинку потерпілого, були кросівки, а не цеглина, колегія суддів оцінює критично, оскільки такі жодними матеріалами справи не підтверджені; жодних кросівок ні в ході огляду місця події, ні під час проведення інших слідчих дій органом досудового розслідування виявлено не було, не представлені такі і стороною захисту. Натомість в ході огляду місця події за адресою: АДРЕСА_2 виявлено поліетиленовий пакет та фрагмент цегли, яким і були нанесені потерпілому удари по голові. Водночас, на вказаному фрагменті цегли під час проведення експертного дослідження виявлено кров, яка може походити від потерпілого ОСОБА_10 , що стверджується висновком експерта №237/2021ц від 13 квітня 2021 року. Більше того, у ході проведення слідчих експериментів як потерпілий, так і сама обвинувачена показали, яким чином ОСОБА_6 наносила удари потерпілому і що ці удари були завдані фрагментом цегли.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року), а тому підстав для задоволення апеляційних вимог обвинуваченої та її захисника за обставин, викладених в поданих ними апеляційних скаргах, не вбачається.
Що стосується покликання обвинуваченої на порушення її права на захист через відсутність її захисника під час судових дебатів та проголошення вироку, то такі не ґрунтуються на матеріалах справи. Зокрема, як слідує з наявних матеріалів провадження, судові дебати проводились у судовому засіданні 12 квітня 2022 року, що тривало з 11:34:18 год. до 12:24:23 год. З журналу судового засідання (т. 2, а.с. 204-205) та звукозапису до нього слідує, що у такому були присутні, зокрема, обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_7 . При цьому захисник брала участь у цьому засіданні у телефонному режимі, проти чого не заперечували учасники справи, зокрема, сама обвинувачена. Адвокат ОСОБА_7 скористалась своїм правом та виступила у судових дебатах, просила перекваліфікувати дії ОСОБА_6 та призначити їй покарання з застосуванням статей 69, 75 КК України. Після останнього слова обвинуваченої головуючий суддя видалився до нарадчої кімнати. Вирок суду був проголошений у судовому засіданні 14 квітня 2022 року у період з 11:37:54 год. до 12:16: 24 год., у такому справді була відсутня захисник ОСОБА_7 . Втім, з огляду на те, що проголошення вироку здійснюється негайно після виходу суду з нарадчої кімнати, вказана дія є завершальним етапом прийняття рішення у справі та не може бути відкладена, на етапі проголошення вироку сторони не наділені будь-яким правом, окрім як бути ознайомленими зі змістом рішення суду, відтак відсутність захисника жодним чином не могла вплинути на правове становище обвинуваченої чи призвести до будь-якого порушення її прав. Таким чином, вказана обставина не є процесуальним порушенням закону та не може бути підставою для скасування судового рішення.
Стосовно апеляційних вимог сторони захисту щодо суворості призначеного покарання обвинуваченій ОСОБА_6 , колегія суддів враховує вимоги ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 9 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі винного випливає зі ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається зі змісту вироку, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_6 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та яке згідно зі ст. 12 КК України належить до категорії особливо тяжких злочинів, є умисним, корисливим та насильницьким, а також особу обвинуваченої, яка згідно зі ст. 89 КК України не судима, розлучена, має двох неповнолітніх дітей, не має постійного місця реєстрації та місця праці; відсутність обставин, що пом`якшують покарання; обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину проти особи похилого віку.
Окрім цього, при призначенні покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції взяв до уваги і позицію потерпілого ОСОБА_10 щодо призначення покарання, який просив суворо покарати обвинувачену та погодився із запропонованою прокурором мірою покарання.
Європейський суд з прав людини, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 та «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним», а у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».
Колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, та вважає, що покарання обвинуваченій ОСОБА_6 у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна призначене в межах санкції ч. 3 ст. 187 КК України, ближче до нижньої її межі, за своїм видом і розміром є таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, а тому підстав вважати призначене покарання явно несправедливим внаслідок його суворості у суду не має.
Водночас, на переконання колегії суддів, відсутні підстави для застосування при призначенні ОСОБА_6 покарання статей 69, 75 КК України, оскільки застосування вказаних правових інститутів потребує певних передумов. Зокрема, ст. 75 КК України може бути застосована якщо, серед іншого, особі призначене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тоді як ОСОБА_6 призначене покарання у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі. Стосовно ст. 69 КК України, то частина 1 цієї норми надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України, й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Втім, як слідує з матеріалів справи, ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 . Покликання обвинуваченої на її зізнання у скоєному та часткове визнання вини є недостатнім для встановлення такої пом`якшуючої обставини як щире каяття, яке, окрім визнання вини, передбачає також і розкаяння у вчиненому та намаганні усунути наслідки заподіяної шкоди. На противагу наведеному, поведінка обвинуваченої одразу після вчинення злочину, як і її подальша поведінка, свідчать про те, що остання не намагалась відшкодувати спричинену нею шкоду. Не знайшли свого підтвердження і покликання ОСОБА_6 на те, що вона надала потерпілому медичну допомогу після скоєння злочину.

За наведених обставин, у суду відсутні підстави для застосування щодо обвинуваченої покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої ч. 3 ст. 187 КК України, адже обов`язкові умови застосування даного правового інституту щодо неї, є недотриманими.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_6 , судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.
За таких обставин, апеляційні скарги обвинуваченої та її захисника до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4