ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.03.2023 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0002806 від 20.12.2021 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Белогорська Амурської області Російської Федерації, зареєстрованої та жительки АДРЕСА_1 , такої, що має вищу освіту, пенсіонерки, раніше несудимої, -

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190 та ч. 2 ст. 190 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

обвинувачена ОСОБА_3 ,

захисник ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:

24.12.2019 у денний час доби ОСОБА_3 у приміщенні Управління соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Управління) за адресою: м. Київ (вул. Озерна, 18а) як особа, яка перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб у вказаному Управлінні з 21.05.2014, подала на реєстрацію заяву та документи для отримання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг для себе.

Механізм надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (далі - грошова допомога), регулюється «Порядком надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 505 (далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку (у редакції від 31.03.2015, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 212), передбачено, що грошова допомога надається громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції або змушені були покинути своє постійне місце проживання в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, і перемістилися в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, а також стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві держадміністрацій, структурних підрозділах з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням та виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Відповідно до пункту 3 вказаного Порядку (в редакції 31.03.2015) грошова допомога особам, які переміщуються, призначається на сім`ю та виплачується одному з її членів за умови надання письмової згоди довільної форми про виплату грошової допомоги цій особі від інших членів сім`ї (далі - уповноважений представник сім`ї).

Пунктом 5 Порядку (у редакції від 31.03.2015) передбачено, що для отримання грошової допомоги уповноважений представник сім`ї звертається до уповноваженого органу за фактичним місцем проживання з відповідною заявою та пред`являє паспорт громадянина України або інший документ, що посвідчує особу, та довідки всіх членів сім`ї про взяття на облік осіб, які переміщуються. У заяві зазначаються відомості про всіх членів сім`ї, які претендують на отримання грошової допомоги, а саме прізвище, ім`я та по батькові; дата народження; серія, номер паспорта громадянина України, ким і коли виданий; реєстраційний номер облікової картки платника податків; зареєстроване та фактичне місце проживання; реквізити рахунка уповноваженого представника сім`ї в уповноваженому банку, на який перераховуватиметься грошова допомога; наявність у будь-кого з членів сім`ї у власності житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції; наявність у володінні всіх членів сім`ї транспортних засобів (механізмів), що підлягають державній реєстрації та обліку в Державтоінспекції (із зазначенням строку експлуатації з дати випуску); наявність у будь-кого з членів сім`ї на депозитному банківському рахунку коштів у розмірі, що перевищує 10-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб; місце роботи осіб працездатного віку та час, з якого особа там працює. До заяви додається копія свідоцтва про одруження, копії свідоцтв про народження дітей та письмова згода довільної форми про виплату грошової допомоги уповноваженому представнику сім`ї від інших членів сім`ї та згода на обробку персональних даних.

Згідно пункту 6 Порядку (у редакції від 31.03.2015) грошова допомога не призначається у разі, коли: будь-хто з членів сім`ї має у власності житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції.

Заяву ОСОБА_3 на отримання грошової допомоги зареєстровано у «Журналі реєстрації приймання заяв і документів для призначення усіх видів соціальної допомоги для надання щомісячної адресної допомоги особам з тимчасового окупованої території України та АР Крим» Управління соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації. На підставі вказаної заяви рішенням Управління про призначення допомоги переміщеним особам на проживання від 21.01.2020 ОСОБА_3 призначено допомогу переміщеним особам на проживання на період із 24.12.2019 по 13.06.2020.

Одночасно, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (номер інформаційної довідки 217508759) встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 16, виданого 28.02.2020, громадянка ОСОБА_3 отримала квартиру загальною площею (кв.м.): 45,2, за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Тобто, ОСОБА_3 , маючи умисел на незаконне збагачення з метою поліпшення свого матеріального становища за рахунок коштів резервного фонду державного бюджету, усвідомлюючи те, що на праві власності володіє нерухомим майном, розташованого в регіоні, іншому ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, з корисливих мотивів приховала від працівників Управління соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації вказані відомості та умисно не повідомила про те, що вона на праві власності володіє нерухомим майном, розташованого в регіоні, іншому ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення.

Таким чином, ОСОБА_3 , реалізуючи свій вищевказщаний умисел, у період часу з 01.03.2020 по 23.06.2020 шляхом обману умисно з корисливих мотивів з метою поліпшення свого матеріального становища заволоділа грошовими коштами резервного фонду державного бюджету в розмірі 3 766,66 грн, які було перераховано Київським міським центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві на банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у АТ «ПриватБанк», якими розпорядилася на власний розсуд.

Крім того, 23.07.2020 ОСОБА_3 у вищевказаний спосіб, маючи умисел на незаконне збагачення з метою поліпшення свого матеріального становища за рахунок коштів резервного фонду державного бюджету, вчиненого повторно, усвідомлюючи, що відповідно до договору купівлі-продажу, серія та номер: 16, виданого 28.02.2020, вона отримала у власність нерухоме майно квартиру загальною площею 45,2 кв.м. ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), повторно звернулася до Управління ( АДРЕСА_3 ) із заявою про продовження отримання грошової допомоги. За результатами розгляду заяви ОСОБА_3 начальником Управління соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 28.07.2020 винесено рішення про відмову у наданні допомоги переміщеній особі на проживання з підстави володіння громадянкою ОСОБА_3 житловими приміщеннями не на окупованій території.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (номер інформаційної довідки 217508759) встановлено, що на підставі договору купівлі продажу, серія та номер: 16, виданого 28.02.2020 року громадянка ОСОБА_3 отримала квартиру загальною площею (кв.м.): 45,2, за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Таким чином, у період часу з 24.06.2020 по 31.07.2020 ОСОБА_3 , реалізуючи свій вищевказаний умисел, повторно шляхом обману заволоділа грошовими коштами резервного фонду державного бюджету в розмірі 1 233,34 грн, які було перераховано Київським міським центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві на банківській рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у АТ «ПриватБанк», якими розпорядилася на власний розсуд.

Представник потерпілого ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ст. 135 КПК України, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, жодних заяв чи клопотань до суду не надходило. Заслухавши позиції сторін кримінального провадження, суд, враховуючи наявність доказів на підтвердження про належне повідомлення про дату, час та місце, відсутність цивільного позову та те, що обвинуваченою добровільно відшкодовано завданий збиток, прийняв рішення про проведення судового розгляду за відсутності представника потерпілого.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190 та ч. 2 ст. 190 КК України, визнала повністю, беззаперечно підтвердила обставини кримінального провадження, зокрема те, що з 2014 року вона проживає у місті Києві, в цьому ж році її було поставлено на облік внутрішньо переміщених осіб в місті Києві. Від своїх друзів вона дізналась про те, що можна оформити документи на отримання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам, вона вирішила подати документи та в грудні 2019 року вона подала заяву до Управління соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації. Водночас, у лютому 2020 року вона на праві власності отримала нерухоме майно квартиру в АДРЕСА_2 ) та, будучи обізнаною, що ця обставина виключає отримання адресної допомоги внутрішньо переміщеній особі, не повідомила в Управління про наявність указаного житла та продовжила отримувати допомогу. Потім, у липні 2020 року, маючи у власності квартиру в місті Києві та будучи обізнаною про те, що ця обставина виключає отримання допомоги, вона знову звернулася до Управління із заявою про продовження отримання допомоги та отримала таку. Разом із тим, за результатами перевірки підстав для продовження отримання нею допомоги в Управлінні виявили те, що вона має нерухоме майно, що знаходиться в місті Києві, та відмовили в продовженні, дізнавшись про що, вона відразу відшкодувала завданий збиток у сумі 5 000 грн.

Висловивши самозасудження своїх дій та зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність за вчинені кримінальні правопорушення, просила суд зважити на її вік, стан здоров`я, життєву ситуацію, зокрема, те, що вона є внутрішньо переміщеною особою, а також на ту обставину, що вона відшкодувала завданий збиток до повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, та призначити покарання на розсуд суду.

Показання обвинуваченої ОСОБА_3 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння змісту обставин вчинення кримінальних правопорушень.

Враховуючи те, що учасники судового провадження не оспорювали обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, судом було встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, за відсутністю будь-яких сумнівів у добровільності та істинності позиції останніх, за згодою учасників судового провадження, суд провів судовий розгляд кримінального провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченої, дослідженням матеріалів, що характеризують особу, визнавши недоцільним дослідження інших доказів у кримінальному провадженні. При цьому, судом роз`яснено сторонам кримінального провадження, що у цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Це повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження стосовно обвинуваченої ОСОБА_3 в межах пред`явленого обвинувачення, допитавши останню, дослідивши долучені стороною обвинувачення письмові матеріали кримінального провадження, суд приходить до висновку, що за результатами судового розгляду повністю доведено вину ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України.

Дії обвинуваченої ОСОБА_3 суд кваліфікує:

- за ч. 1 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство);

- за ч. 2 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненого повторно.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання обвинуваченій ОСОБА_3 суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог положень ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно з пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання» слід звернути увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Із системного аналізу положень ст. 23 КПК України та ст. 65 КК України слідує, що питання про наявність чи відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, вирішується судом у нарадчій кімнаті на підставі безпосередньо досліджених доказів.

Так, суд ураховує ступінь тяжкості вчинених обвинуваченою кримінальних правопорушень з огляду на положення ст. 12 КК України, з яких ч. 1 ст. 190 цього Кодексу - є кримінальним проступком, а ч. 2 ст. 190 КК України - нетяжким злочином.

Оцінюючи особу обвинуваченої, суд зважує на роз`яснення, що містяться в абзаці 3 пункту 3 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до якого, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Так, обвинувачена ОСОБА_3 має вищу освіту, пенсійний вік, є внутрішньо переміщеною особою, має офіційне місце реєстрації та проживання у АДРЕСА_1 , за місцем проживання характеризується позитивно, вперше притягається до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Вирішуючи питання про наявність у кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд зважує на роз`яснення, що містяться у пункті 4 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду, відповідно до якого, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення.

Обставинами, які пом`якшують покарання, згідно ст. 66 КК України суд визнає: - щире каяття та повне визнання винуватості; - добровільне відшкодування завданого збитку.

Можливість врахування обставиною, що пом`якшує покарання винної особи, - «щире каяття та повне визнання винуватості» обґрунтовується наступним.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим. Повне визнання особою своєї вини у вчиненні злочину обґрунтовується тим, що така особа заслуговує поблажливого ставлення до себе, оскільки вона щиро каючись у вчиненні злочину, викладає всі обставини вчиненого, що сприяє встановленню істини по справі, тобто розкриттю злочину.

Судом встановлено, що обвинувачена ОСОБА_3 , висловивши самозасудження своєї кримінально караної поведінки та зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність, вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнала повністю та під час допиту в суді зазначила, що шкодує про свої вчинки і розкаюється, добровільно сприяла органу досудового розслідування в установленні обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, що свідчить про наявність у кримінальному провадженні обставини, що пом`якшує покарання, - «щире каяття та повне визнання винуватості».

Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 02.11.2021 справа №643/13256/17 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII), відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Можливість врахування обставиною, що пом`якшує покарання винної особи, - «добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди» обґрунтовується наступним.

Повне відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди полягає в добровільному задоволенні винним або іншими особами, зокрема, батьками чи близькими родичами, обґрунтованих претензій потерпілого щодо відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди.

Тобто, добровільним відшкодуванням шкоди є відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди потерпілому без примусу у спосіб, встановлений чинним законодавством. Сутність добровільного відшкодування шкоди полягає у відновленні порушеного майнового становища потерпілого особою, яка вчинила кримінальне правопорушення. Воно полягає в усуненні винною особою наслідків скоєного правопорушення шляхом компенсації шкоди в повному розмірі.

Відповідно до долученої до матеріалів кримінального провадження квитанції АТ «Ощадбанк» від 13.12.2021 платник ОСОБА_3 сплатила 5 000 грн на рахунок «Управ прац соц зах населення» в якості повернення переплати соціальних виплат, що свідчить про те, що обвинувачена з власної ініціативи до повідомлення про підозру та прийняття рішення судом по суті обвинувачення добровільно відшкодувала завданий збиток, тобто усунула заподіяну шкоду, що підтверджує наявність у кримінальному провадженні обставини, що пом`якшує покарання, - «добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди».

Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 16.08.2022 справа №592/5779/20, від 15.02.2022 №283/460/2021 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону №1402-VIII, відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст. 67 КК України, суд не встановив.

Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зваживши на дані про особу обвинуваченої, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та наявність обставин, що його пом`якшують, - щире каяття та повне визнання винуватості й добровільне відшкодування завданого збитку, суд приходить до висновку про призначення ОСОБА_3 покарання у виді штрафу, що передбачено як санкцією ч. 1 ст. 190 так і ч. 2 ст. 190 КК України.

При цьому, суд враховує те, що Законом України від 22.11.2018 № 2617-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», який набрав чинності з 01.07.2020, внесено зміни до КК України та КПК України. Зокрема, було внесено зміни до санкцій частин 1, 2 ст. 190 КК України та посилено відповідальність за вчинення вказаних кримінальних правопорушеннь у виді штрафу та встановлено покарання у виді штрафу від 2 000 (двох тисяч) до 3 000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч. 1) та від 3 000 (трьох тисяч) до 4 000 (чотирьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч. 2), водночас цим Законом диспозиції частин 1, 2 ст. 190 КК України змінено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що в даному випадку підлягає застосуванню закон про кримінальну відповідальність, який діяв на час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, оскільки він пом`якшує кримінальну відповідальність, та вважає, що обвинуваченій ОСОБА_3 слід призначити покарання у виді штрафу в межах санкції ч. 1 ст. 190 КК України, яка були чинною на момент вчинення нею кримінального проступку, оскільки така пом`якшує кримінальну відповідальність обвинуваченої, а саме: у розмірі 40 (сорок) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680,00 грн (ч. 1 ст. 190 КК України в редакції Закону України від 15.04.2008 №270-VI).

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у вищевказаній постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Так, наявні у кримінальному провадженні обставини, що пом`якшують покарання, - «щире каяття та повне визнання винуватості» й «добровільне відшкодування завданого збитку», суд визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, які в сукупності зі ставленням обвинуваченої до вчиненого, даними про особу (зокрема, враховуючи пенсійний вік, а також те, що обвинувачена є внутрішньо переміщеною особою та перебуває на обліку таких осіб із 21.05.2014) та відсутністю відомостей про протиправну поведінку обвинуваченої з моменту події по день постановлення вироку, свідчать про можливість призначення винній основного покарання у виді штрафу нижче від найнижчої межі за санкцією вказаної норми КК України в розмірі 2 000 (дві тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, оскільки, на переконання суду, саме такий розмір покарання у виді штрафу буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження скоєння нею нових кримінальних правопорушень відповідно до мети покарання, визначеної ч. 2 ст. 50 КК України.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що обвинуваченій ОСОБА_3 слід призначити покарання у виді штрафу в межах санкцій частин 1, 2 ст. 190 КК України, які були чинні на момент вчинення нею кримінальних правопорушень, а саме: - у розмірі 40 (сорока) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680,00 грн (ч. 1 ст. 190 КК України в редакції Закону України від 15.04.2008 №270-VI); - у розмірі 2 000 (дві тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000,00 грн (ч. 2 ст. 190 КК України із застосуванням ст. 69 КК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Враховуючи дані про особу обвинуваченої в сукупності з обставинами кримінального провадження, суд вважає за можливе визначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та призначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 2 000 (дві тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000,00 грн.

Цивільний позов не заявлявся.

Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Керуючись статтями 369-374, 376, 395, 532 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190 та ч. 2 ст. 190 КК України, та призначити покарання:

- за ч. 1 ст. 190 КК України (в редакції Закону України від 15.04.2008 №270-VI) у виді штрафу в розмірі 40 (сорок) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680,00 грн;

- за ч. 2 ст. 190 КК України (в редакції Закону від 22.11.2018 № 2617-VIII) із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 2 000 (дві тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000,00 грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_3 остаточно визначити покарання у виді штрафу в розмірі 2 000 (дві тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000,00 грн.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1