Справа № 562/3254/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2022 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000009 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.27 ч.3 ст.305, ч.2 ст.28 ч.3 ст.311, ч.2 ст.311, ч.3 ст.311, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.27 ч.3 ст.305, ч.2 ст.28 ч.3 ст.311, ч.2 ст.311 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.305, ч.2 ст.311, ч.2 ст.28 ч.3 ст.311 КК України,

ВСТАНОВИВ:
До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000009 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.27 ч.3 ст.305, ч.2 ст.28 ч.3 ст.311, ч.2 ст.311, ч.3 ст.311, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.27 ч.3 ст.305, ч.2 ст.28 ч.3 ст.311, ч.2 ст.311 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.305, ч.2 ст.311, ч.2 ст.28 ч.3 ст.311 КК України.

11.07.2022 до суду надійшло клопотання сторони обвинувачення про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою із збереженням визначеного раніше розміру застави у розмірі 800 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та у разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме: прибувати на виклик до суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду; носити електронний засіб контролю; здати на зберігання слідчому свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд та в`їзд в Україну; утримуватися від спілкування зі свідками та іншими обвинуваченими в даному кримінальному провадженні.

Обґрунтовуючи клопотання прокурор зазначає, що обвинувачений обґрунтовано обвинувачуються у вчиненні тяжкого та особливо тяжких злочинів, за які законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад 10 років.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.184 КПК України під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених у п.п.1, 3, 4, ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Вказані ризики існують та не зменшилися за період застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Прокурор в клопотанні вказує, що перебування обвинуваченого ОСОБА_5 на волі може призвести до неможливості повного та об`єктивного судового розгляду, оскільки останній може перешкоджати судовому розгляду, а саме впливати на свідків та інших осіб з метою приховування вказаної протиправної діяльності шляхом схиляння останніх до надання суду неправдивих показань, повідомлення інших осіб, які причетні до вчинення зазначених злочинів, про факти які йому стали відомі у ході слідства, що може вкрай негативно вплинути на судовий розгляд.

У матеріалах кримінального провадження містяться відомості, що вартість придбаних ОСОБА_7 та ОСОБА_5 прекурсорів на так званому «чорному ринку» становить близько 400-450 тисяч гривень, а загальна сума вилучених таблеток становить понад 800 000 гривень, а також їх збут міг вкрай негативно вплинути на суспільство в цілому та спричинити особливо тяжкі наслідки здоров`ю громадян.

Водночас, придбання ОСОБА_7 та ОСОБА_5 зазначених прекурсорів на так званому «чорному ринку» з метою подальшого збуту може свідчити про наявність стійких зв`язків у кримінальному середовищі, враховуючи що ОСОБА_7 не працевлаштований, перебування на волі останнього може сприяти вчиненню інших кримінальних правопорушень. Вказаний факт свідчить про те, що ОСОБА_5 схильний до вчинення злочинів у зазначеній сфері і обізнаний про джерела отримання заборонених та обмежених в обігу зазначених речовин, що як наслідок може призвести до невиконання завдань кримінального судочинства у разі перебування обвинуваченого на волі.

Окрім цього, наявні у матеріалах провадження відомості свідчать про те, що 19.01.2012 ОСОБА_5 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України. Водночас, 27.09.2012 Рівненський міський засудив ОСОБА_5 за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України та призначив покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією ј майна. Також, у провадженні слідчого відділу Рівненського ВП ГУ НП в Рівненській області перебуває кримінальне провадження № 00000605 за фактом ухилення ОСОБА_5 від дотриманих встановлених правил адміністративного нагляду. 02.05.2018 на адресу слідчого відділу Управління СБ України в Рівненській області надійшов лист про необхідність надати співробітникам поліції дозвіл вручити у межах ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» ОСОБА_5 повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Черговий факт притягнення 19.03.2018 та пізніше по іншому факту ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності свідчить про те, що останній на шлях виправлення не став, а також про його схильність до вчинення злочинів у як у зазначеній так і інших сферах, обізнаність про джерела отримання заборонених та обмежених в обігу зазначених речовин, що як наслідок може призвести до невиконання завдань кримінального судочинства у разі перебування на волі обвинуваченого. З урахуванням вказаних фактів можна прийти до висновку, що ОСОБА_5 може продовжувати вчиняти такі злочини та/або вчинити новий злочин, у тому числі у сфері незаконного обігу психотропних речовин та прекурсорів.

У ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 було виявлено та вилучено предмети, які дають підстави вважати про причетність останнього до вчинення злочинів проти громадської безпеки, а саме: незаконне поводження зі зброєю, що відповідно вказує на високу ступінь суспільної небезпеки.

Разом з тим, сам факт передачі ОСОБА_7 . ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі понад 200000 гривень та 400 доларів США свідчить про високий рівень його матеріального забезпечення та близьких йому осіб, відповідно можливість внесення ним чи іншими особами застави в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи вказані обставини, у разі застосування стосовно ОСОБА_5 іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, останній, усвідомлюючи про неминучість покарання за вчинення злочинів у вигляді позбавлення волі на значний термін, може переховуватися від органу досудового розслідування та суду як на території України так і за кордоном. Аналіз поведінки підозрюваного ОСОБА_5 на стадії слідства свідчить про стійкий намір запобігати встановленню органом досудового розслідування всіх фактичних обставин вчинюваних вищевказаних злочинів, уникнути як особисто так і іншими співучасниками факту притягнення до кримінальної відповідальності в частині вчинення інших епізодів злочинної діяльності.

Прокурор вважає, що таким чином застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не зможе запобігти вищевказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Разом з тим, застосування судом стосовно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та визначення розміру застави в межах, які передбачені п.3 ч.5 ст.182 КПК України, не зможе гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, у зв`язку з чим прокурор просить збереження визначеного раніше розміру застави у розмірі 800 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримала означене клопотання з підстав, що в ньому викладені, просила продовжити строк утримання обвинуваченого під вартою на 60 днів.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник заперечили щодо задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 .. Просять відмовити у задоволенні клопотання прокурора, мотивуючи тим, що ризики прокурором не доведені, а обвинувачений ОСОБА_5 має постійне місце проживання, має дружину та дитину, що свідчить про його міцні соціальні зв`язки. Крім того вказують про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_5 .

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник заперечили щодо задоволення клопотання прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, згідно з довідки командира військової частини НОМЕР_1 від 19.03.2022 №279 ОСОБА_10 перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 заперечив щодо задоволення клопотання прокурора.

Суд констатує, що розгляд клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого здійснюється членом колегії по розгляду даного кримінального провадження суддею ОСОБА_1 на підставі п. 20-5 Перехідних положень КПК України, оскільки головуючий суддя ОСОБА_11 перебуває у відпустці.

Так, відповідно до п. 20-5 Перехідних положень КПК України у разі неможливості у визначений цим Кодексом строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою воно може бути розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані суду клопотання, та матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд, незалежно від наявності клопотань зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 18 липня 2018 року обвинуваченому ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 16 вересня 2018 року. В подальшому дію запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_5 було неодноразово продовжено ухвалами суду, зокрема ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.05.2022 на строк до 22 години 00 хвилин 18 липня 2022 року.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено. Суду не надано достатньо доказів обставин, які свідчать про наявність необґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_5 кримінальних правопорушень та наявність підстав вважати, що ОСОБА_5 , залишаючись на волі, не буде ухилятись від суду.

Згідно з положень статті 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Одночасно, в рішенні Харченко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом свободи особистості. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Калашник проти Росії» тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі. Якщо законом встановлено презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути, крім того, переконливо доведена наявність конкретних обставин, які переважують правило поваги до особистої свободи. Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» вказав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів». Отже, суд приймає до уваги тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень та покарання, що підвищує ризик зникнення обвинувачених від правосуддя. У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р. зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.

Суд приймає до уваги, що обвинуваченим інкримінується вчинення злочинів в сфері контрабанди прекурсорів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, вчиненому за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, у незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні прекурсорів з метою їх використання для виготовлення психотропних речовин за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, з метою збуту, та щодо обвинуваченого ОСОБА_5 у придбанні та зберіганні бойових приписів без передбаченого законом дозволу, які у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, санкція яких передбачає позбавленням волі на строк понад десять років, враховує особу обвинувачених, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_5 раніше притягався до кримінальної відповідальності, постійного джерела прибутку не має, а також той факт, що злочин вчинено в сфері контрабанди прекурсорів через державний кордон України.

Відповідно до п. 35 рішення Європейського суду по правам людини від 26.06.1991 р., у справі «Летельє проти Франції», національні судові органи повинні у першу чергу слідкувати за тим, щоб в кожному конкретному випадку строк попереднього ув`язнення обвинуваченого не перевищував розумних меж. З цією метою вони повинні приймати до уваги всі обставини, які мають значення для з`ясування, чи мається суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості виправдовував відступлення від принципу поваги до особистої свободи.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване.

В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Суд звертає увагу на мотив та спосіб вчинення кримінального правопорушення, який має високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої тяжкими наслідками не лише для конкретних осіб, а і для суспільства в цілому, наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистості, а також враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права підозрюваного (обвинуваченого), але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Суд враховує, що стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_5 , а також ризик його впливу на інших учасників процесу (свідків, іншої особи матеріали відносно якого було виділено в окреме провадження), або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що такий запобіжний захід як інший не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти, а тому підстав для зміни застосованого до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший не пов`язаний із позбавленням волі суд не вбачає.

Суд вважає, що небезпека переховування обвинуваченого здається явно переконливою. Суд не випускає з зору того факту, що ОСОБА_5 разом з іншими обвинуваченими обґрунтовано обвинувачується у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень на території Закарпатської області, хоча має зареєстроване місце проживання у Рівненській та Волинській областях.

Оцінюючи ризик того, що обвинувачений може впливати на свідків кримінального провадження, суд зазначає наступне.

На даний час існує реальна необхідність допиту великого кола свідків, проведення великого обсягу необхідних процедурних (процесуальних) дій, відтак, на переконання суду, існує об`єктивна реальність ризику можливого тиску обвинуваченого на свідків, можливих інших підозрюваних (які ще не затримані та матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, а відносно іншого обвинуваченого направлено до суду обвинувальний акт для розгляду по суті), інших учасників кримінального провадження.

Крім того, суд враховує, що згідно з реєстру матеріалів досудового розслідування доданий до обвинувального акту, наявний великий перелік свідків допитаних на стадії досудового розслідування, які на даний час не були допитані безпосередньо судом.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч.4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Суд також не виключає, що обвинувачений може прийняти заходи щодо перешкоджання кримінальному провадженню шляхом незаконного впливу на інших учасників кримінального провадження, у т.ч. свідків, які на цій стадії судового розгляду не допитані, а також експертів, якими проведено ряд судових експертиз.

Суд враховує, що стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування обвинуваченого, а також ризик його впливу на інших учасників процесу, матеріали відносно яких було виділено в окреме провадження та на даний час знаходяться в розшуку та недопитаних в судовому засіданні свідків або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід як інший не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти.

Суд вважає, що на цей час, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.27 ч.3 ст.305, ч.2 ст.28 ч.3 ст.311, ч.2 ст.311, ч.3 ст.311, ч.1 ст.263 КК України, він перебуваючи під загрозою застосування тяжкого покарання, можуть переховуватися від суду, тобто існує ризик, передбачений п. 1) ч. 1 ст. 177 КПК України, а відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування».

Крім того, суд враховує, що дослідження доказів сторони обвинувачення може сприяти переконанню обвинувачених, зокрема й ОСОБА_5 , про невідворотність покарання.

Згідно із позицією Європейського суду з прав людини, зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваної переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Суд погоджується, що тяжкість можливого покарання може спонукати підозрюваного переховуватися від суду. Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Наведені вище обставини дають достатні підстави вважати про наявність ризику втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від органів досудового розслідування та суду обвинувачених.

Таким чином, є підстави вважати, що перебуваючи на волі ОСОБА_5 з метою ухилення від кримінальної відповідальності зможе переховуватися від суду, знаючи та намагаючись уникнути відповідальності за вчинене діяння, усвідомлюючи наслідки в разі доведення останньому вини у вчинені вище вказаних злочинів, можуть в подальшому перешкоджати повному та всебічному судовому розслідуванню даного кримінального провадження іншим чином, та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності такої поведінки обвинуваченого.

Отже цей ризик, навіть зі спливом певного часу, суд вважає слушним, оскільки мають бути допитані безпосередні свідки даного кримінального правопорушення в судовому засіданні.

Суду не надано достатньо доказів обставин, які свідчать про наявність необґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченими кримінальних правопорушень та наявність підстав вважати, що ОСОБА_5 , залишаючись на волі, не буде ухилятись від суду.

При цьому суд не приймає до уваги твердження сторони захисту про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих злочинів, оскільки таке є передчасними і виходять за межі вирішення судом питань щодо запобіжного заходу, оскільки потребує надання правової оцінки сукупності доказів під час судового розгляду.

Доводи сторони захисту їх не усувають і не спростовують. Інших істотних обставин, які би вказували на можливість розгляду питання обрання альтернативного запобіжного заходу обвинуваченим, стороною захисту не вказано. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, ніж пов`язаного з позбавленням волі в судовому засіданні не встановлено.

Суд приймає до уваги принцип невинуватості особи, враховує повагу до особистої свободи і недоторканості особи, однак зважує ці принципи у сукупності із цілями і завданнями кримінального провадження, якими у відповідності до ст. 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав та законних інтересів учасників кримінального правопорушення, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Заслухавши учасників судового засідання, враховуючи вищенаведені ризики і обставини, які у своїй сукупності беруться до уваги судом при вирішенні питання про продовження обраного обвинуваченому запобіжного заходу, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони загально суспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, з метою запобігти ризикам, суд вважає, що обставини, зазначені при обранні запобіжного заходу продовжують існувати і по даний час, судове провадження не закінчено, ОСОБА_5 перебуваючи на волі може ухилятися від явки до суду і виконання процесуальних рішень, а також перешкоджати встановленню істини у справі, з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та процесуальної поведінки обвинуваченого, запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою необхідно продовжити.

Таким чином, судом встановлені підстави, які передбачені КПК України, рішеннями ЄСПЛ та Конвенцією з прав людини, щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та ризик їх ухилення від суду. На даний період часу у суду відсутні дані які б свідчили про те, що більш м`який запобіжний захід забезпечить належну поведінку обвинуваченого. При цьому, суд приймає до уваги термін перебування обвинуваченого під вартою.

Суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_5 може вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду і їх настання можна попередити лише шляхом продовження застосування до такого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Переконливих доказів на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які приймались до уваги при обранні та продовженні дії обраного запобіжного заходу суду не подавалось. Інші докази не містять достатньо переконливих відомостей на спростування доводів клопотання прокурора, оскільки загалом містять характеризуючи дані щодо обвинуваченого, інформацію про родичів обвинуваченого тощо, однак не співвідносяться із обставинами, які б суттєво впливали на виникнення підстав для зміни запобіжного заходу.

Що стосується доводів захисника про міцні соціальні зв`язки обвинуваченого ОСОБА_5 із родиною, то вказані самі по собі ці факти не можуть свідчити про міцні соціальні зв`язки останнього, оскільки соціальний зв`язок - соціальна дія, що виражає залежність і сумісність людей або груп. Це сукупність особливих залежностей одних соціальних суб`єктів від інших, їх взаємні відносини, які об`єднують людей у відповідні соціальні спільності і свідчать про їх колективне існування.

Обраний ОСОБА_5 запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення та поведінкою учасників провадження, зокрема клопотань про відкладення розгляду справи, на даний час не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу.

Враховуючи викладене, суд вважає доцільним продовження терміну тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, та вважає за доцільне продовжити дію існуючого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, але на строк, що не перевищує два місяці.

Згідно зі ст. 183 КПК України, тримання під вартою, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Суд враховує також вимоги ст. 5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

З урахуванням наявних ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, суд дійшов висновку, що більш м`який запобіжний захід крім тримання під вартою, обвинуваченому ОСОБА_5 буде недостатнім для забезпечення кримінального провадження, тому суд дійшов висновку, що відсутні підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Оскільки судом обиралася відносно ОСОБА_5 міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відповідно обиралася міра запобіжного заходу у вигляді застави, а така визначалася в обов`язковому порядку як альтернатива суворого запобіжного заходу, та визначена в межах, визначених ст.182 КПК України, у розмірі 800 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1472800 гривень, на думку суду такий розмір є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого у разі його внесення, а тому, підстав для зміни визначеного розміру на даний час не має.

Для того, щоб розмір застави можна було вважати таким, що здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого суд з урахуванням положень ст. ст. 177, 178 КПК України, повинен раціонально співставити його з доведеними у справі ризиками, даними про особу, тяжкістю злочину у вчиненні якого він обвинувачується. При цьому, необхідно мати на увазі, що розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб у особи, щодо якої застосовано заставу, не виникло бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

На думку суду, у випадку ОСОБА_5 застава визначена слідчим суддею при обранні запобіжного заходу здатна забезпечити його належну процесуальну поведінку, є достатньою для створення належних умов проведення повноцінного судового розслідування та адекватною ступеню суспільної небезпеки вчиненого діяння та спричиненим цим діянням наслідкам.

Таким чином, судом встановлені підстави, які передбачені КПК України, рішеннями ЄСПЛ та Конвенцією з прав людини, щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та ризик його ухилення від суду. На даний період часу у суду відсутні дані які б свідчили про те, що більш м`який запобіжний захід забезпечить належної поведінки обвинуваченого. При цьому, суд приймає до уваги термін перебування обвинуваченого під вартою.

Окрім того, суду не надано відомостей про те, що обвинувачений ОСОБА_5 , у випадку зміни запобіжного заходу на більш м`який не буде переховуватись від суду та не вчинить інших правопорушень. Вказані гарантії є необхідною умовою зміни запобіжного заходу у вказаному кримінальному провадженні.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Нечипорук та Йонкало проти України» зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення свідчать про підвищену суспільну небезпеку.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження, серед іншого, є забезпечення швидкого розслідування та судового розгляду. В п. 21 ч. 1 ст. 7 КПК України закріплено, що розумність строків є засадою кримінального провадження.

Вимоги про дотримання розумних строків провадження також закріплені в окремій статті 28 КПК України. Так, забезпечення судового провадження в розумні строки покладено на суд.

Як слідує зі змісту даної статті критерієм оцінювання розумності строку є складність справи, що може бути зумовлена як фактичними обставинами справи, так і різними правовими аспектами, пов`язаними зі справою опосередковано. Складність справи визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачених та інкримінованих епізодів злочинної діяльності, характеру фактичних даних, що підлягають встановленню, кількості учасників справи (потерпілих, свідків), обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення судового слідства, забезпечення допомоги перекладача, об`єднання матеріалів справи тощо.

Згідно із п.140 Рішення Європейського суду з прав людини від 21 жовтня 2010 року у справі «Петухов проти України» «розумність» тривалості провадження повинна визначатись у світлі відповідних обставин справи та з огляду на такі критерії, як складність справи і поведінка заявника та відповідних органів влади.

На даний час розгляд кримінального провадження не завершено, проте тривалий його розгляд пов`язаний із поведінкою самих учасників процесу, через значну кількість захисників обвинувачених та їх неявку розгляд справи неодноразово відкладався, оскільки узгодити дату, яка б влаштувала всіх учасників процесу та забезпечувала участь захисників з огляду на їх занятість в інших процесах - неможливо. Про вказані обставини суд зазначав й при попередніх ухвал. При цьому, неявка в судові засідання адвокатів потягнула за собою проведення кількох судових засідань лише з метою продовження строків тримання під вартою їх підзахисним - шляхом залучення інших адвокатів через центр вторинної правової допомоги.

Окрім цього суд зазначає, що в подальшому після дослідження всіх необхідних доказів по провадженню та з урахуванням думки учасників судового провадження, судом може бути вирішено питання про зміну запобіжного заходу на більш м`який, з метою не допустити перетворювання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого в майбутньому вироку про позбавлення свободи (Рішення ЄСПЛ від 27.06.1968 року «Ноймер проти Австрії).

Суд враховує, що будь-яких документів про неможливість перебування ОСОБА_5 під вартою за станом здоров`я не надано.

Крім того, судом неодноразово направлялись листи про зобов`язання начальника УВП№9 вжити всіх необхідних заходів для надання обвинуваченому ОСОБА_5 необхідної йому медичної допомоги, у зв`язку з наявними у нього хворобами.

З листа Закарпатської обласної прокуратури за №22/3-238вих22 від 22.06.2022, адресованого до суду, видно, що Закарпатська міська медична частина №9 скерувала директору КНП «Центральна міська клінічна лікарня» Ужгородської міської ради лист-клопотання щодо проведення планового оперативного втручання ОСОБА_5 з приводу наявного у нього захворювання.

Суд не ігнорує ті аргументи, які наводяться захисником, проте в даному конкретному випадку суд приходить до переконання, що ці аргументи не переважають вимог суспільного інтересу, який полягає у встановленні істини в справі, недопущенню перешкоджання цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого і виконанні процесуальних рішень у справі.

На підставі викладеного та керуючись: ст.ст.331, 369, 371-372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 22 години 00 хвилин 10 вересня 2022 року.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1