Справа № 573/571/22
Номер провадження 1-кп/573/72/22
У Х В А Л А
і м е н е м У к р а ї н и

30 вересня 2022 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

з участю секретаря: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

захисника: ОСОБА_4 ,

підозрюваного: ОСОБА_5 ,

свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля клопотання прокурора в кримінальному провадженні, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 14 травня 2022 року за №0000044 про застосування примусових заходів медичного характеру відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , росіянина, громадянина України, уродженця м. Мединь Калузької області Російської Федерації, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , має професійно-технічну освіту, непрацюючого, не одруженого, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, з 2007 року перебуває на обліку у лікаря психіатра з діагнозом: «шизоїдний розлад особистості F-60.1», в силу ст. 89 КК України не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України

в с т а н о в и в :
24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі по тексту ООН).

До складу ООН увійшли Союз Радянських Соціалістичних Республік (правонаступником якого з 1991 року є російська федерація), Українська Радянська Соціалістична Республіка (правонаступником якої з 1991 року є Україна) та ще 49 держав-засновниць, а згодом до вказаної міжнародної організації прийняті інші держави світу.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН всі члени ООН утримуються в їх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування проти територіальної недоторканості або політичної незалежності будь-якої держави.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1965 року «Про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, про убезпечення їх незалежності і суверенітету» закріплено, що держави не мають права втручатися прямо чи опосередковано з якої б то не було причини у внутрішні та зовнішні справи іншої держави.

Кожна держава має невід`ємне право обирати свою політичну, економічну, соціальну та культурну систему без втручання в будь-якій формі з боку будь-якої іншої держави.

У Декларації Генеральної Асамблеї ООН від 09 грудня 1981 року «Про неприпустимість інтервенції і втручання у внутрішні справи держав» визначено, що держави не мають права здійснювати інтервенцію або втручання в будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні чи зовнішні справи інших держав.

Відповідно до Декларації Генеральної Асамблеї ООН від 24 жовтня 1970 року «Про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН» держави утримуються в своїх міжнародних відносинах від силових погроз або застосування сили, як проти територіальної цілісності або політичної незалежності будь-якої держави так і будь-яким іншим чином несумісним з цілями ООН. Така загроза силою або її застосування є порушенням міжнародного права і Статуту ООН.

Кожна держава зобов`язана утримуватися від загрози силою або її застосування з метою порушення існуючих міжнародних кордонів іншої держави або у якості засобу вирішення міжнародних суперечок, в тому числі територіальних суперечок, і питань, що стосуються державних кордонів.

Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24 серпня 1991 року схвалено акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України.

Згідно з вказаним документом територія України є неподільною та недоторканою.

Незалежність України визнано значною кількістю держав світу, у тому числі 05 грудня 1991 року російською федерацією.

Згідно з положеннями Статуту ООН та зобов`язаннями за Заключним актом Наради з безпеки та співробітництва в Європі, 31 травня 1997 року укладено Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та федеральним законом російської федерації від 02 березня 1999 року №42-ФЗ).

Відповідно до ст. ст. 2-3 зазначеного Договору російська федерація зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих кордонів між Україною та російською федерацією та розбудову відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, незастосування сили або загрози силою, невтручання у внутрішні справи.

Статтями 1-3 Конституції України, яка прийнята Верховною Радою України 28 червня 1996 року, визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною та недоторканою.

При цьому, у ст. 69 Конституції України закріплено, що народне волевиявлення здійснюється через вибори, референдум та інші форми безпосередньої демократії. Відповідно до ст. 71 Конституції України вибори до органів державної влади та органів місцевого самоврядування є вільними і відбуваються на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування. Виборцям гарантується вільне волевиявлення.

Водночас, ст. 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішується питання про зміну території України.

В порушення вищевказаних умов міжнародних договорів та ігноруючи положення Конституції України, з 2014 року вище політичне та військове командування російської федерації розпочало агресію та вторгнення до суверенних кордонів України.

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та у подальшому продовжено.

У присутності мешканців гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 у своїх висловах виправдовує, визнає правомірною, заперечує збройну агресію російської федерації проти України, розпочату в 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії російської федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовує, визнає правомірною, заперечує тимчасову окупацію частини території України, а також здійснює глорифікацію осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань російської федерації, іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також представників окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Так, у невстановлений день та час квітня 2022 року ОСОБА_5 , перебуваючи на подвір`ї багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , у присутності ОСОБА_12 та інших невстановлених мешканців м. Білопілля голосно висловлював слова підтримки військ рф, говорив, що наша влада - це «фашисти» і «бандерівці», а як прийдуть «кадирівці», то розберуться з нами та з ОСОБА_12 .

Також, у точно невстановлений день та час в кінці квітня 2022 року на початку травня 2022 року ОСОБА_5 , перебуваючи біля під`їзду багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 у присутності ОСОБА_8 та інших невстановлених мешканців м. Білопілля голосно кричав: «всі «бандерівці», «скоро прийде «руський мир і наведе свої порядки».

Крім того, 23 травня 2022 року біля 17 години 00 хвилин, ОСОБА_5 , перебуваючи на подвір`ї багатоквартирного будинку, розташованого за вказаною вище адресою, у присутності ОСОБА_9 та інших невстановлених мешканців м. Білопілля говорив наступне: «ми можемо тепер знімати місцевих депутатів, бо ця влада бандерівська».

У даних висловлюваннях, озвучених ОСОБА_5 у присутності третіх осіб, міститься виправдовування, визнання правомірною збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, виправдовування, визнання правомірною, заперечення тимчасової окупації частини території України, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань російської федерації, іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також представників окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Дане кримінальне провадження було розглянуте у присутності ОСОБА_5 як особи, відносно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, з участю його захисника адвоката ОСОБА_4 . Тим самим суд забезпечив передбачене ст. 10 КПК України право підозрюваного на рівність у процесуальних правах та закріплене у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримала клопотання про застосування відносно ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру.

ОСОБА_5 свою провину у вчиненні суспільно небезпечного діяння не визнавта категорично заперечував проти застосування відносно нього примусових заходів медичного характеру. Зазначив, що підозра відносно нього сфабрикована. Заперечував факт вихваляння росії. Вказав, що з свідками по справі підтримує неприязні стосунки, а тому їх показання є брехнею та наклепом, а інших доказів на підтвердження його вини немає. Крім цього підозрюваний додав, що дійсно критикував українську владу, так як вважає, що її необхідно змінювати через корумпованість та емоційно міг називати українських чиновників «бандерівцями».
Захисник ОСОБА_4 просив відмовити прокурору в задоволенні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_5 .

З метою вирішення питань, передбачених ч. 1 ст. 513 КПК України, стосовно того, чи мало місце суспільно небезпечне діяння та чи вчинене воно ОСОБА_5 , судом були досліджені докази сторони обвинувачення.

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що з ОСОБА_5 проживає в одному під`їзді. Знає його з дитинства. Жодних відносин з підозрюваним не підтримує. Навпаки, обходить стороною, так як він агресивний. Наприкінці квітня на початку травня 2022 року, перебуваючи в коридорі будинку АДРЕСА_2 , чула як ОСОБА_5 кричав жінкам, які знаходилися біля під`їзду, що ми всі бандерівці, що скоро прийде «руський мір» і всім краще стане жити.

Свідок ОСОБА_9 показала, що проживає на третьому поверсі багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . У її під`їзді на першому поверсі мешкає ОСОБА_5 . З підозрюваним не підтримує ніяких стосунків через його агресивність. У один з днів травня 2022 року, точної дати не пам`ятає, в післяобідній час знаходилася вдома. Через відчинене вікно чула як ОСОБА_5 кричав, що депутати бандерівці, на них треба йти зі зброєю та знімати з посад.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні показав, що є учасником бойових дій на Сході України. Проживає в одному будинку з ОСОБА_5 . Ніяких стосунків з ним не підтримує через його специфічний характер та схильність до сварок. Попри це, останній неодноразово говорив, що він бандерівець, фашист-каратель, який вбивав дітей на Донбасі. Наприкінці квітня 2022 року, на наступний день після прильоту ракети в телевежу, вночі, під час чергової тривоги, коли всі мешканці будинку вийшли на вулицю, щоб сховатися в укриття, вийшов ОСОБА_5 і в присутності останніх говорив, що прийдуть головорізи-кадирівці та повідрізають голови йому і його товаришам атошникам. Також він неодноразово чув як він включав гімн росії та висловлювався про те, що влада в Україні фашистська, а Президент клоун. Крім цього свідок також додав, що ОСОБА_5 проросійська людина і з нагоди перший покаже на нього та його побратимів для здійснення розправи.

Підстав не довіряти показанням свідків у суду немає, оскільки їхні покази є послідовними, логічними, відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються між собою.

При цьому суд відхиляє заперечення сторони захисту про те, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 перебувають у неприязних стосунках з ОСОБА_5 , а відтак, їх показання є упередженими, оскільки зазначені свідки, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, заперечували факт перебування з підозрюваним у неприязних відносинах, натомість зазначивши, що будь-яких стосунків з ним не підтримують. Жодних доказів того, що свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 обмовляють ОСОБА_5 , у зв`язку з чим у суду виникли б обґрунтовані сумніви в їх упередженості, сторона захисту суду не надала.

Таким чином, досліджені судом докази в їх сукупності підтверджують, що ОСОБА_5 вчинив суспільно небезпечне діяння, яке має ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України, тобто виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, виправдовування, визнання правомірною, заперечення тимчасової окупації частини території України, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань російської федерації, іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також представників окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Разом з цим, згідно з клопотанням ОСОБА_5 підозрюється у тому, що у точно невстановлений досудовим розслідуванням день та час квітня 2022 року, перебуваючи в коридорі під`їзду багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в присутності ОСОБА_7 та інших невстановлених мешканців м. Білопілля говорив, що в Україні вся влада «бандерівці» та «євреї», а коли прийде «руський мір», то всіх їх знищить, пропонував підтримувати агресію з боку російської федерації та вмикав на своїй магнітолі гімн російської федерації.

Крім того, 11 травня 2022 року близько 12 години 00 хвилин, ОСОБА_5 , перебуваючи на подвір`ї багатоквартирного будинку, за вищезазначеною адресою, у присутності ОСОБА_6 та інших невстановлених мешканців м. Білопілля говорив наступне: «Вовка продав Україну, ви - бандерівці та нацисти, а я житель рф, коли прийде «русская власть» нам будет лучше жить и вам в том числе», «таких як ти та ваших дітей потрібно вбивати», після чого включив свою магнітолу, на якій грав гімн російської федерації.

Також в невстановлений день та час, у травні 2022 року ОСОБА_5 , перебуваючи на подвір`ї багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , у присутності ОСОБА_11 говорив, що Україна продана, прийде «руський мир» та наведе порядки, так як у нас керують «бандерівці» та «неонацисти», що їх потрібно знищити, закликав мешканців вказаного будинку підтримувати агресію рф.

Однак, вказані факти не зайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що проживає в одному під`їзді з ОСОБА_5 . Чула як під час сварок з сусідом у квітні 2022 року він кричав «бандерівці» та «євреї», але в якому контексті це було сказано їй не відомо.

Свідок ОСОБА_11 показала, що проживає з підозрюваним у одному гуртожитку. Одного разу, йдучи з базару, чула уривки розмови ОСОБА_5 з невідомим їй чоловіком, зокрема, як він говорив «бандерівці» та «Зеленський наркоман». Однак, чи були ці слова пов`язані з визнанням ним правомірною російської агресії їй не відомо. Особисто вона ніколи не чула, щоб ОСОБА_5 закликав до «руського міру» та підтримки росії.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що мешкає в одному будинку з ОСОБА_5 . При цьому вона ніколи не чула, щоб останній запевняв будь-кого у тому, що жити буде краще, як прийде «рускій мір», визнавав правомірною агресію російської федерації та вмикав на своєму програвачу гімн росії.

Суд вважає, що невизнання ОСОБА_5 української влади та його висловлювання типу «бандерівці», «євреї» не утворює складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України.

Попри це, недоведеність вказаних подій, не призводить до спростування загального висновку суду про доведеність вчинення підозрюваним суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України, оскільки прокурором надано достатньо інших належних та допустимих доказів для цього.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно з ч. 1 ст. 19 КК України осудною визнається особа, яка під час вчинення злочину могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Рішення про неосудність особи приймає суд, виходячи з оцінки не тільки висновку експерта, а й усіх конкретних матеріалів справи (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» від 03 червня 2005 року №7).

За приписами ч. 2 ст. 19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

У відповідності з вимогами ч. 2 ст. 513 КПК України визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Згідно зі ст. 92 КК України, примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

В силу ст. 93 КК України примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого особливою частиною Кримінального кодексу України, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Відповідно до ст. 94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе та інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом; госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом; госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у психіатричному закладі і лікування у примусовому порядку (ч. 3 ст. 94 КПК України).

Як вбачається з довідки Комунального некомерційного підприємства Білопільської міської ради «Білопільська міська лікарня», з 2007 року ОСОБА_5 перебуває на обліку у лікаря психіатра з діагнозом Шизїдний розлад особистості, F 60.1 (а. с. 115).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №135 від 06 червня 2022 року на даний час ОСОБА_5 страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг зі стабільним дефектом, не може усвідомлювати свої дії та керувати ними.
На момент скоєння злочину ОСОБА_5 страждав хронічним психічним захворюванням у вигляді шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг зі стабільним дефектом, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.
На даний час ОСОБА_5 потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру. Рекомендована госпіталізація до психіатричного стаціонару зі звичайним наглядом (а. с. 125-128).
Відповідно до ч. 1 ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

При цьому, при виборі виду примусових заходів медичного характеру суд оцінює суспільну небезпеку хворого та керується принципом необхідності і достатності для попередження скоєння хворим повторного суспільно небезпечного діяння. Ступінь суспільної небезпеки психічно хворого визначається на підставі аналізу тяжкості вчиненого діяння і типу його суспільної небезпеки (активний тип чи пасивний).

У справі №158/3106/18 від 04 грудня 2019 року Верховний Суд висловив позицію про те, що висновок експерта не має наперед встановленої сили для суду та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. Згідно з ч. 1 ст. 94 КК, обрання судом певного виду примусового заходу медичного характеру залежить від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб. Пункт п`ятий частини першої статті 513 КПК покладає саме на суд обов`язок під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру, у разі застосування таких заходів, визначати їх вид. Визначаючи тип психіатричної лікарні, в яку необхідно помістити неосудну особу, суд повинен виходити не тільки з її психічного стану, а й з характеру вчиненого нею суспільно небезпечного діяння.

У постанові від 30 травня 2019 року по справі №51-5807км18 Верховний Суд вказав, що статтею 94 КК України визначено три критерії, які суд має враховувати при призначенні певного виду примусових заходів медичного характеру: медичний (характер і тяжкість захворювання), юридичний (тяжкість вчиненого діяння) та соціальний (ступінь небезпечності психічно хворого для себе чи інших осіб). При цьому ступінь небезпечності психічно хворого містить оцінку: суспільної небезпеки вчиненого діяння, характеру вчиненого, можливих або тих, що настали, суспільно небезпечних наслідків та інших подібних обставин; психічного стану особи на момент розгляду справи судом і небезпечності цього хворого для оточуючих, що випливає з характеру захворювання. Метою примусових заходів медичного характеру є не тільки обов`язкове лікування особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, але й запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь (ст. 92 КК України). Для досягнення цієї мети суд має визначити конкретний вид примусового заходу, враховуючи всі передбачені ст. 94 КК України критерії в їх сукупності.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» від 03 червня 2005 року для визначення відповідно до ч. ч. 3-5 ст. 94 КК України типу психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити як з його психічного стану, так і з характеру, вчиненого ним суспільно небезпечного діяння. Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч. 1 ст. 94 КК України) суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме).

Для визначення виду примусового заходу медичного характеру суд приймає до уваги ступінь суспільної небезпеки розладу психіки підозрюваного, характер душевного захворювання та рекомендації експертів про тип лікувального закладу, а також те, що ОСОБА_5 вчинив суспільно небезпечне діяння, яке за кваліфікацією ст. 12 КК України є нетяжким. Зазначені дії вчинені ОСОБА_5 у стані неосудності, оскільки в період вчинення суспільно небезпечного діяння він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання та на даний час не видужав, що є підставою для застосування до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся, процесуальні витрати відсутні.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Під час досудового розслідування запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався. За результатами судового розгляду кримінального провадження підстави для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 93-94 КК України, ст. 513 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :
Клопотання прокурора у кримінальному провадженні, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 14 травня 2022 року за №0000044 про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_5 , підозрюваного у вчиненні суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України, задовольнити.

Застосувати відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
Ухвала суду може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: