Номер провадження: 11-кп/813/1989/22
Справа № 510/692/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

25.10.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Одеського апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі: ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 23 вересня 2022р. про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рені Одеської області, громадянина України, має неповну середню освіту, не одружений, не працює, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,
ВСТАНОВИЛА:

З матеріалів, які надійшли до апеляційного суду вбачається, що в провадженні Ренійського районного суду Одеської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000310 від 05.04.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України.
Прокурор Ізмаїльської окружної прокуратури звернувся з клопотанням про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою посилаючись на те, що ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України не зменшились і не відпали, останній обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення. Крім того, ОСОБА_6 було порушено обраний Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області запобіжний захід у виді домашнього арешту з забороною йому цілодобово залишати місце постійного проживання, без дозволу слідчого, прокурора або суду, та неодноразово, без повідомлення, покидав місце проживання, що свідчить про те, що ОСОБА_6 умисно переховувався від органу досудового розслідування та суду, вчинив інше кримінальне правопорушення та у подальшому може вчинити інші кримінальні правопорушення, з урахуванням того, що він не має місця роботи та міцних соціальних зв`язків, може незаконно впливати на свідків та перешкоджати здійсненню досудового розслідування іншим шляхом, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.
Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 23.09.2022р. продовжено строк тримання під вартою відносно ОСОБА_6 на строк 60 днів, до 21.11.2022р.

Не погоджуючись з ухвалою суду захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, в якій просить скасувати ухвалу суду від 23.09.2022р. та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на те, що кримінальним процесуальним законом не передбачено право суду на стадії судового розгляду за клопотанням сторони обвинувачення продовжувати строки тримання під вартою, а тому суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні клопотання прокурора і розглянути питання доцільності продовження тримання під вартою в порядку визначеному ч.3 ст. 331 КПК України. Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, обґрунтованість підозри, а також відсутня ухвала слідчого судді, якою було обрано ОСОБА_6 запобіжний захід та в якій були зазначені ризики передбачені ст. 177 цього Кодексу, які мав би перевірити суд при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою. Суд першої інстанції формально вирішив питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 не навівши жодних конкретних підстав, пославшись лише на тяжкість обвинувачення і на не встановлені ризики.

Прокурор в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи в Одеському апеляційному суді був повідомлений належним чином та своєчасно, причини неявки суду апеляційної інстанції не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність або про відкладення розгляду справи не подавав.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином та своєчасно, надіслала заяву про розгляд справи в суді апеляційної інстанції без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 , який просив задовольнити апеляційну скаргу з мотивів наведених в ній, та відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Водночас, при здійсненні апеляційного перегляду колегія суддів, крім норм Конституції України, національного законодавства, в тому числі і кримінального процесуального законодавства керується Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.2006 року, ст. 2, 17 якого передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як обов`язкове джерело права. Основним джерелом правозастосовної діяльності ЄСПЛ є Конвенція «Про захист прав людини та основоположних свобод», якою на міжнародному рівні закріплені головні принципи права на свободу та особисту недоторканість, за яким особа може бути позбавлена свободи виключно на підставах передбачених законом, права на справедливий публічний розгляд справи незалежним та безстороннім судом, права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень Глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України, підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Як вбачається з матеріалів, які надійшли до суду апеляційної інстанції, Ренійським районним судом Одеської області здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0000310 від 05.04.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України
Вирішуючи питання доцільності продовження тримання ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції, у відповідності до порядку, передбаченого ст.ст. 178, 183 КПК України, врахував, що кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 відноситься до категорії тяжкого кримінального правопорушення, ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не змінились та не зменшились, підстави, за яких судом було обрано обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, а також те, що обвинувачений має не знятті та непогашенні у встановленому законом порядку судимості, а також те, що він порушив покладені на нього обов`язки під час домашнього арешту вчинив новий злочин, а тому жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти доведеним прокурором ризикам.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану, яке відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, за яке передбачене призначення покарання у виді позбавлення волі строком від п`яти до восьми років.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Згідно усталеної позиції Європейського суду з прав людини, вирішуючи питання щодо наявності підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року (п.79) продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості".

Також в рішенні ЄСПЛ у справі "Єчюс проти Литви" (п.219) зазначено, що продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу.

Обґрунтовуючи необхідність продовження у відношенні ОСОБА_6 міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, суд першої інстанції обґрунтовано врахував характер інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинена у великих розмірах чи в умовах воєнного стану, яке відповідно до класифікації злочинів відноситься до категорії тяжких злочинів, за яке передбачене призначення покарання у виді позбавлення волі строком від п`яти до восьми років. А також те, що ОСОБА_6 має не зняті та не погашені у встановленому законом порядку судимості, та порушив покладені на нього обов`язки під час домашнього арешту вчинив новий злочин.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його не можливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» (п.80) Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи тяжкість покарання у виді позбавлення волі, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим, данні про його особу, наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що останній не працює, не має джерела прибутку, стійких соціальних зв`язків, порушив обраний відносно нього запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороню йому цілодобово залишати місце постійного проживання без дозволу слідчого, прокурора, суду, та неодноразово покидав місце проживання та умисно переховувався від органів досудового розслідування та суду, вчинив інше кримінальне правопорушення, з метою запобігання можливості продовжити злочину діяльність 27.04.2022р. стосовно ОСОБА_6 було змінено запобіжний захід з домашнього арешту на тримання під вартою, а тому колегія суддів вважає, що у разі зміни йому на запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою є ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні з метою переконання їх змінити покази або відмови давати показання, та вчинити інше кримінальне правопорушення.

На даному етапі судового розгляду апеляційним судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала, доцільності змінювати йому запобіжний захід не вбачається, встановлені під час обрання запобіжного заходу ризики не зменшились та продовжують існувати.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки обрання більш м`якого виду запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальним законодавством обов`язків та запобіганню виникненню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Враховуючи обсяг обвинувачення ОСОБА_6 у сукупності із тяжкістю можливого покарання у виді позбавлення волі, у разі визнання його винним у вчиненні цього кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ознак справжнього суспільного інтересу, а також те, що на теперішній час наявні ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України та обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні з метою переконання їх змінити покази або відмовитись у дачі показань, а також продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави вважати, що продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою є обґрунтованим. Обставин, які б свідчили про зменшення раніше встановлених ризиків, судом на даному етапі судового розгляду не встановлено.
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

В ході розгляду справи судом апеляційної інстанції не було встановлено обставин, передбачених ч.2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Будь яких інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою, або могли бути підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, матеріали провадження, які надійшли до апеляційного суду, не містять, та обвинувачений і сторона захисту не навели.

Враховуючи вище зазначене, судом апеляційної інстанції не встановлено істотних порушень положень КПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Отже висновок суду про наявність достатніх підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є законним та обґрунтованим, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Керуючись ч.2 ст.176, ст.ст. 177, 178, 183, 199, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 23 вересня 2022 року - залишити без задоволення.
Ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 23 вересня 2022 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, до 21.11.2022р. - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст ухвали оголошено 25 жовтня 2022р.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4