Вирок
Іменем України

19.05.2022 р. Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Андріянів Городоцького райну Львівської області, із середньою освітою, розлученого, не працюючого, раніше судимого вироком Франківського районного суду м. Львова від 07.12.2021 року за ст.126-1 КК України до покарання у виді 2 (двох) місяців арешту, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України, -
ВСТАНОВИВ:

У період часу з 25.01.2022 року по 23:00 год. 14.02.2022 року ОСОБА_4 , дiючи умисно, всупереч рішенню Франківського районного суду м. Львова від 25.01.2022 року у справі № 465/427/22, що на даний час набрало законної сили у встановленому законом порядку та підлягало негайному виконанню після його проголошення, відповідно до якого видано обмежувальний припис строком на 1 мiсяць та вжито до нього заходи тимчасового обмеження прав, зокрема: перебувати у місці спільного проживання з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 ; наближатись на відстань менше 300 м. до місця проживання ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 ; вести листування, телефонні переговори із ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 або контактувати з ними через iншi засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, продовжував проживати у квартирі АДРЕСА_3 , спільно з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8
Таким чином, ОСОБА_4 умисно не виконав обмежувальний припис, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.390-1 КК України.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України, визнав повністю, надав детальні показання про мотиви та обставини вчинення кримінального проступку. Вказав, що про наявність обмежувального припису та наявної заборони перебувати у місці спільного проживання з ОСОБА_6 йому було достеменно відомо, однак, він повернувся до житла, щоб забрати документи. Зрозумівши, що ніхто йому не може чинити спротиву, залишився й надалі проживати у квартирі АДРЕСА_3 , де також проживають ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з якими йому рішенням суду заборонено контактувати. В подальшому його у даній квартирі було виявлено і задокументовано дільничним офіцером поліції. Розуміє, що вчинив неправильно, про вчинене шкодує.
Потерпіла ОСОБА_6 та її представник адвокат ОСОБА_10 в судове засідання не з`явилися, подали до суду письмові заяви про розгляд справи без їхньої участі.
З урахуванням поданих потерпілою та її представником заяв, положень ст.325 КПК України, думки учасників провадження, які вважають за можливе розгляд справи здійснювати за відсутності потерпілої і її представника, які до суду не з`явилися та у поданих заявах висловили свою позицію щодо розгляду справи без їхньої участі, суд ухвалив розгляд справи проводити без участі потерпілої і її представника, оскільки це не перешкоджає встановленню обставин під час судового розгляду.
Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин. Суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив їм процесуальні наслідки зазначених дій, передбачені ч.2 ст.394 КПК України. З урахуванням думки всіх учасників процесу та на підставі ч.3 ст.349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються, і судовий розгляд було обмежено допитом обвинуваченого та дослідженням документів, що стосуються його особи.
Отже, суд вважає доведеним факт скоєння ОСОБА_4 умисного невиконання обмежувального припису, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно із ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
З огляду на викладене при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке з урахуванням положень ст.12 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, мету його вчинення, відсутність обтяжуючих покарання обставин, наявність пом`якшуючої обставини, якою суд визнає щире каяття обвинуваченого, особу ОСОБА_4 , який не працює, раніше судимий, за місцем реєстрації характеризується нейтрально, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.
Тому, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеру і ступеня його суспільної небезпеки, факту вчинення такого, не відбувши покарання за попереднім вироком суду, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 слід призначити покарання за ст.390-1 КК України у виді арешту. Водночас наявність пом`якшуючої відповідальність обставини, відсутність обтяжуючих покарання обставин, дають підстави суду визначити таке покарання на рівні мінімальної межі для даного виду покарання, передбаченого санкцією ст.390-1 КК України.
При призначенні покарання суд також враховує, що вироком Франківського районного суду м. Львова від 07.12.2021 року у справі №465/4939/21 ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні 02.06.2021 року кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, та призначено йому покарання у виді 2 (двох) місяців арешту. Як з`ясовано в судовому засіданні, на виконання вищевказаного вироку 27.04.2022 року ОСОБА_4 затримано та доставлено до ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19)» для відбуття покарання у виді арешту. На даний час ОСОБА_4 продовжує відбувати покарання у вказаній установі.
Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Враховуючи, що нове кримінальне правопорушення ОСОБА_4 вчинив після постановлення щодо нього вироку Франківського районного суду м. Львова від 07.12.2021 року у справі №465/4939/21, невідбута частина покарання за вказаним вироком підлягає приєднанню до нового покарання, призначеного за новим вироком суду.
Згідно з п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами покарання", маючи на увазі, що при визначенні покарання за правилами ст. 71 КК до покарання за новим вироком повністю або частково приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком, суди повинні точно встановлювати невідбуту частину основного й додаткового покарань і зазначати їх вид та розмір у новому вироку. При цьому, невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба вважати невідбуту засудженим частину будь-якого основного покарання.
Таким чином, суд враховує, що з 27.04.2022 року обвинувачений ОСОБА_4 відбуває покарання у виді арешту за вироком Франківського районного суду м. Львова від 07.12.2021 року у справі №465/4939/21, згідно якого йому призначено покарання у виді 2 (двох) місяців арешту і визначено строком початку його відбування час приведення вироку до виконання. Таким чином, на час постановлення нового вироку обвинувачений ОСОБА_4 у період з 27.04.2022 року по 19.05.2022 року уже відбув частину призначеного покарання за вироком Франківського районного суду м. Львова від 07.12.2021 року у справі №465/4939/21. А тому, приєднанню до нового покарання підлягає фактична невідбута частина за вказаним вироком у виді 1 місяця і 8 днів арешту.
У даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 не затримувався та до нього запобіжний захід не застосовувався.
Цивільний позов у справі не заявлено.
Процесуальні витрати у справі відсутні.
Долю речового доказу слід визначити у порядку, передбаченому ст.100 КПК України.
Підстав для застосування правових приписів ст.174 КПК України немає.
Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.349, 368-371, 373, 374 КПК України, суд-

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України, та призначити йому покарання у виді 1 (одного) місяця арешту.
На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання у виді арешту строком на 1 (один) місяць, призначеного за даним вироком, шляхом повного складання приєднати 1 (один) місяць 8 (вісім) днів невідбуту частину покарання за вироком Франківського районного суду м. Львова від 07.12.2021 року за ст.126-1 КК України, визначивши остаточне покарання ОСОБА_4 у виді 2 (двох) місяців 8 (восьми) днів арешту.
Строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з 19.05.2022 року.
Речовий доказ CD-R диск, на якому містяться відеозаписи з нагрудних камер працівників патрульної поліції щодо події, яка мала місце 14.02.2022 року близько 23.00 год. у АДРЕСА_2 , залишити при матеріалах кримінального провадження.
Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1