УХВАЛА

06 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 460/2091/19

провадження № 51 - 2698 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_6.,

суддів ОСОБА_7, ОСОБА_8.,

розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_1 та її захисника ОСОБА_9 на вирок Яворівського районного суду Львівської області від 28 липня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 05 липня 2022 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000257 за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Рясне-Руське Яворівського району Львівської області, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Яворівського районного суду Львівської області від 28 липня 2021 року ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 грн. На підставі статей 49, 74 КК України, ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до вироку суду ОСОБА_1 16 лютого 2018 року близько 12:00, знаходячись за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , на ґрунті тривалих неприязних відносин розпочала конфлікт із матір`ю ОСОБА_2 , під час якого схопила її правою рукою за обличчя та штовхнула. В подальшому ОСОБА_1 схопила потерпілу за волосся та почала тягнути, та коли потерпіла намагалася встати з ліжка, вхопила її правою рукою за шию та почала стискати, внаслідок чого завдала останній легких тілесних ушкоджень.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 05 липня 2022 року апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_1 залишив без задоволення, а вирок Яворівського районного суду Львівської області від 28 липня 2021 року - без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга засудженої ОСОБА_1 та її захисника ОСОБА_9., в якій вони порушують питання про скасування оскаржуваних судових рішень та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, засуджена та захисник посилаються на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Вважають, що суд першої інстанції допустив порушення ст. 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) та не довів винуватість ОСОБА_1 поза розумним сумнівом. Вказують, що потерпіла ОСОБА_2 та свідок ОСОБА_3 є зацікавленими особами. Зазначають, що суд першої інстанції не врахував показання свідка ОСОБА_4 та виклав їх у вироку не вірно. Посилаються на те, що, в порушення ст. 290 КПК України, обвинуваченій ОСОБА_1 не були відкриті всі матеріали кримінального провадження, а тому всі докази по справі є недопустимими. Вказують, що апеляційний суд, в супереч вимогам ст. 404 КПК України, повторно не допитав свідка ОСОБА_4 та не дослідив відеозапис судового засідання місцевого суду в частині допиту цього свідка. Зазначають, що вирок суду першої інстанції також не містить посилання на докази, що беззаперечно доводять винуватість ОСОБА_1 . На думку засудженої та її захисника суд апеляційної інстанції на вказані порушення увагу не звернув. Вважають, що рішення цього суду є не вмотивованим та не відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи, викладені в касаційній скарзі засудженої та її захисника, якими вони обґрунтовують заявлені вимоги, аналогічні доводам апеляційної скарги обвинуваченої, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Оцінюючи доводи касаційної скарги в частині істотного порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів виходить з наступного.

Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що суд першої інстанції належним чином дослідив обставини справи, які є в матеріалах кримінального провадження, судовий розгляд провів повно та всебічно, всім обставинам справи та наявним в кримінальному провадженні документам надав належну правову оцінку у відповідності до чинного законодавства та дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинувачену ОСОБА_1 , потерпілу ОСОБА_2 , свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зміст показань яких детально викладений у вироку.

Крім того, суди встановили, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19 лютого 2018 року, відповідно до якого слідчий прийняв усну заяву від ОСОБА_2 , яка зазначила, що її донька ОСОБА_1 16 лютого 2018 року близько 12 год за місцем свого проживання нанесла їй тілесні ушкодження; висновком експерта № 245 від 19 лютого 2018 року, відповідно до якого у ОСОБА_2 виявлено легкі тілесні ушкодження, що утворились від дії тупих предметів, можливо від удару і стиснення рукою; протоколом проведення слідчого експерименту від 05 березня 2019 року, на якому свідок ОСОБА_3 розповів та показав як ОСОБА_1 наносила тілесні ушкодження ОСОБА_2 ; протоколом проведення слідчого експерименту від 21 березня 2019 року, де потерпіла ОСОБА_2 показала як ОСОБА_1 наносила їй тілесні ушкодження; висновком експерта № 45/2019 від 28 березня 2019 року, відповідно до якого локалізація і характер ушкоджень, виявлених на тілі ОСОБА_2 відповідають показанням, викладеним потерпілою та свідком ОСОБА_3 при проведенні слідчого експерименту; відеозаписом допиту свідка ОСОБА_3 , допитаного під час досудового розслідування в судовому засіданні в порядку ст. 225 КПК України, відповідно до якого свідок надав показання, що був очевидцем того, як ОСОБА_1 наносила тілесні ушкодження потерпілій.

Що стосується доводів касаційної скарги про те, що суди повинні були критично поставитися до показань потерпілої та свідка ОСОБА_3 , оскільки вони є зацікавленими особами, слід вказати наступне.

Так, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку зазначив, що показання потерпілої та свідків дані під присягою, за своїм змістом істинні, отриманні в судовому засіданні у відповідності до вимог КПК України, узгоджуються між собою та з письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні і відповідають фактичним обставинам справи, є допустимими доказами згідно з іншими правилами допустимості доказів

Крім того, суд першої інстанції вказав, що потерпілу та свідків попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, та підстав обмовляти обвинувачену, судом не встановлено.

Доводи касаційної скарги засудженої та її захисника з приводу того, що суд першої інстанції в оскаржуваному вироку виклав невірно показання свідка ОСОБА_4 , також не є слушними оскільки кримінальний процесуальний закон не вимагає дослівного відтворення в судовому рішенні змісту показань учасників судового провадження, де має бути з достатньою повнотою передана їх сутнісна складова, що впливає на встановлення судом обставин, які є предметом судового розгляду і підлягають доказуванню за приписами ст. 91 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Згідно з ч. 12 ст. 290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Як визначено ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

При цьому, доводи сторони захисту про те, що докази у даному провадженні є недопустимими у зв`язку із порушенням вимог статті 290 КПК України, оскільки обвинуваченій ОСОБА_1 не були відкриті всі матеріали кримінального провадження, не можна вважати слушними з огляду на таке.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що такі доводи засудженої не знайшли підтвердження ні в суді першої ні в суді апеляційної інстанції. Обвинуваченій було надано доступ до матеріалів досудового розслідування в прошитому та пронумерованому вигляді в 1 томі без зазначення кількості аркушів у ньому та найменування таких матеріалів, оскільки слідчим було допущено технічну помилку, про що він зазначив в судовому засіданні. Крім того, судами встановлено, що у матеріалах кримінального провадження наявна розписка підозрюваної ОСОБА_1 про отримання копії обвинувального акта та копії реєстру матеріалів досудового розслідування за підписом ОСОБА_1 від 25 квітня 2019 року, а також в реєстрі до матеріалів є запис про надання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 доступу до матеріалів досудового розслідування, які документально не були спростовані учасниками процесу в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода захисника із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження.

Відмова ж у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.

Таким чином, доводи касаційної скарги сторони захисту з приводу того, що суд повторно не допитав свідка ОСОБА_4 та не дослідив відеозапис судового засідання місцевого суду в частині допиту цього свідка, Суд вважає необґрунтованими.

Водночас суд касаційної інстанції наголошує, що відмова у задоволенні клопотань не може бути безумовною підставою для скасування судового рішення, лише якщо сторона захисту з такими висновками суду не погоджується.

Решта доводів касаційної скарги засудженої та її захисника висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи засудженої про не встановлення достатніх доказів для доведення її винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.

В той же час, касаційна скарга засудженої ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_9. не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 412 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги засудженої та її захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_1 та її захисника ОСОБА_9 на вирок Яворівського районного суду Львівської області від 28 липня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 05 липня 2022 року стосовно ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8