КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№11-кп/824/2947/2022 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання. Суд мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_7 зараховано у строк покарання строк його перебування в місцях попереднього ув`язнення з 02.09.2015 року по 28.01.2016 року включно. Періоди, які просить зарахувати засуджений:з 28.01.2016 року по 28.03.2016 року застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту, та з 28.03.2016 року по 12.03.2021 року час, коли відносно ОСОБА_7 не було застосовано жодного запобіжного заходу, - не є попереднім увязненням у розумінні вимог закону, а тому цей час не може бути зарахований у строк покарання.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив зарахувати періоди: з 28.01.2016 року по 28.03.2016 року- строк дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту та з 28.03.2016 року по 12.03.2021 року строк покарання.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно з ч. 1 ст. 537 КПК України, при виконанні вироків суд, визначений частиною другою статті 539 Кодексу, вирішує питання пов`язані з виконанням вироку.
Згідно ч.1 ст. 539 КПК України, питання, які виникають під час і після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
У строк попереднього ув`язнення включаються, зокрема, строк: затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Статтею 2 Закону України «Про попереднє ув`язнення» передбачено, що метою попереднього ув`язнення є запобігання можливому ухиленню особи, взятої під варту, від органів досудового розслідування та суду, перешкоджанню кримінальному провадженню або зайняттю злочинною діяльністю, а також забезпечення виконання вироку та видачі особи (екстрадиції) або її транзитного перевезення.
Стаття 3 Закону України «Про попереднє ув`язнення» передбачає, що підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом, рішення суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на прохання Міжнародного кримінального суду про тимчасовий арешт або про арешт і передачу, а також постанова прокурора, прийнята у випадках та порядку, передбачених статтею 615 Кримінального процесуального кодексу України.
Згідно з ст. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення», установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.
Аналіз вище наведених норм закону дає підстави вважати, що перебування обвинуваченого під домашнім арештом до приведення вироку до виконання не є попереднім ув`язнення особи, а тому цей строк не підлягає зарахуванню в строк покарання у виді позбавлення волі.
Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_7 вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.12.2020 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону від 26.11.2015 року зараховано у покарання строк перебування його в місцях попереднього ув`язнення з 02.09.2015 року по 28.01.2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.12.2020 року щодо ОСОБА_7 набрав законної сили 29.01.2021 року.
Згідно даних протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 12.03.2021 року, ОСОБА_7 затриманий о 10.40 год. 12.03.2021 року в порядку виконання вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.12.2020 року.
З огляду на викладене, доводи апелянта про необхідність зарахування йому у покарання строку застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту (з 28.01.2016 року по 28.03.2016 року) та період, коли до нього не було застосовано жодного запобіжного заходу (з 28.03.2016 року по 12.03.2021 року) - безпідставні, оскільки не ґрунтуються на вимогах Закону.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у оскарженій його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2022 - без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: ____________ _______________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4