Житомирський апеляційний суд
Справа №274/672/13-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.286 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №274/672/13-к за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 травня 2021 року відносно
ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,
в с т а н о в и в:
зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.
На підставі ст.ст.49, 74 КК України звільнено ОСОБА_9 від покарання в зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 50 000 грн. моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави 1617 грн. 00 коп. процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів при проведенні судових експертиз.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави 982 грн. 08 коп. процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта при проведенні судової автотехнічної експертизи.
Арешт, накладений відповідно до ухвали слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31.01.13 на автомобіль марки "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 - не скасовано.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 27 вересня 2012 року близько 22 години ОСОБА_9 перебував за кермом власного технічно справного автомобіля "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , який знаходився у нерухомому положенні біля правого краю проїзної частини поблизу будинку № 26 вул. К. Лібкнехта в м. Бердичеві, що має по дві смуги руху у кожному напрямку.
В подальшому водій ОСОБА_9 в порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, проявляючи безпечність і неуважність до дорожньої обстановки та її змін, невірно оцінив дорожню обстановку та перед початком і зміною напрямку руху не переконався в безпечності виконання свого маневру і в місці, де його виконання заборонено розділом 34 (1.3) цих же Правил, з правого крайнього положення розпочав виконувати маневр розвороту ліворуч, не надавши при цьому перевагу у русі моторолеру "Альфа", без д.н.з., яким у напрямку площі Соборної керував ОСОБА_10 .
В результаті цього на лівій смузі руху біля центру проїзної частини у попутно-перехресному напрямку сталось зіткнення передньою частиною моторолера "Альфа" з передньою лівою боковою частиною автомобіля "FiatDoblo".
Внаслідок зіткнення зазначених транспортних засобів водій моторолера ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді багатофрагментарного перелому тіла правої сідничної кістки по великій сідничній вирізці, перелому верхнього краю кульшової западини, саден на передній поверхні правого колінного суглобу, крововиливу в нижній третині внутрішньої поверхні лівого стегна, саден та крововиливу на долонній поверхні правої кісті, які є тілесними ушкодженнями середньої тяжкості, як такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
Порушення водієм ОСОБА_9 вимог п. 10.1 розділу 34 (1.3) Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, вчиненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, та постановити новий, яким ОСОБА_9 , у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.286 КК України виправдати у зв`язку із відсутності у його діях складу кримінального правопорушення. При цьому, зазначає, що вирок є незаконним у зв`язку із невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що зміст обвинувального акту не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.291 КК України, так як висунуте прокурором формулювання обвинувачення в розумінні п.13 ч.1 ст.3 КПК України, в межах якого повинен проводитись судовий розгляд відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України, в обвинувальному акті відсутнє, а тому у суду першої інстанції не було підстав для розгляду кримінального провадження по суті та ухвалення вироку. Звертає увагу, що судом всупереч вимогам закону, не прийнято до уваги, визнано недопустимим доказом та не покладено такі докази в основу вироку: дані висновків експерта № 96 від 24.10.13 р. за результатами проведення експертизи механізму та обставин ДТП (автотехнічної) та № 18 від 22.02.16 р. автотехнічної експертизи обставин та механізму ДТП, оскільки відповідно до ч.11 ст.290 КПК України сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду, але відкриття цих висновків стороною захисту стороні обвинувачення здійснено не було. Разом з цим, визнаючи експертизи недопустимими доказами, суд, всупереч вимогам КПК України дає їм оцінку. Зазначає, що відповідно до матеріалів справи, прокурор ще в 2013 році не заперечував проти приєднання даного висновку до справи. Звертає увагу, що судом не надано оцінку клопотанням сторони захисту про визнання недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту від 10.01.2013 року та показань потерпілого, зафіксованих у ньому,який складений слідчим із грубим порушенням вимог ст.104, 240 КПК України. Окрім того вказує, що під час слідчого експерименту для встановлення параметрів руху транспортних засобів під керуванням потерпілого ОСОБА_10 та підозрюваного ОСОБА_9 використовувався автомобіль Volkswagen Caddy невідомої моделі, з невідомим типом, потужністю двигуна та д.н.з. під керуванням невідомої особи та мопед Хонда, ці транспортні засоби, конструктивно, тобто за габаритами відмінні від транспорту учасників ДТП, і відповідно - візуального визначення потерпілим місця виникнення небезпеки для нього. Зазначає, що проведення слідчого експерименту 10.01.2013 року за участі ОСОБА_10 викликає сумнів, оскільки згідно медичного епікризу, що міститься у справі потерпілий перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні Бердичівської ЦМЛ, з якого виписаний лише 11.01.2013 року. Окрім того, всупереч вимогам закону обвинувачений ОСОБА_9 не був запрошений на проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_10 , який був проведений 10.01.2013 та 02.02.2015, а тому був позбавлений можливості ставити питання потерпілому, заявляти клопотання та заперечення, що і призвело до істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону. Вважає, що судом не було надано належну оцінку висновку судової автотехнічної експертизи №98а від 25.05.15, листу-відповіді завтравмпунктом Бердичівської ЦМЛ № 2721 від 14.11.12. Також судом при досліджені доказів не було перевірено ключового питання - чи є порушення ПДР в діях обвинуваченого, що знаходяться в прямому причинному зв`язку із подією ДТП, за умови, що інший учасник дорожнього руху діяв в межах цих же правил, і на дотримання яких цим учасником в даній дорожній обстановці обвинувачений мав розраховувати.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу останньої, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».
Згідно зі статтею 2 КПК завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог кримінально-процесуального закону.
Відповідно до вимог частини 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому відповідно до вказаних положень предметом розгляду апеляційної інстанції є доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України на предмет належності, допустимості, достовірності та не викликають у суду сумнівів.
В ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_9 свою вину в інкримінованому йому злочину не визнав та дав показання про те, що 27.09.12 року приблизно о 22 годині він здійснював підприємницьку діяльність по наданню послуг з перевезення пасажирів, знаходився біля кафе «Казка» в м. Бердичеві. Його автомобіль стояв біля бордюрного каменю в напрямку до універмагу. Він по рації отримав замовлення, після чого завів двигун автомобіля, ввімкнув лівий покажчик повороту та доїхав до осьової лінії дорожньої розмітки, де пропускав автомобілі, які рухались у зустрічному напрямку. Це відбувалось 5-10 секунд. У цей час він почув удар у власний автомобіль. Коли вийшов з автомобіля, побачив, що лежить потерпілий, до якого він підійшов і запитав, де той взявся. Потім він викликав швидку допомогу та міліцію. Також обвинувачений пояснив, що дійсно був неправий, оскільки здійснював маневр, де знаходилась подвійна суцільна лінія дорожньої розмітки. Однак його автомобіль стояв, тобто був у нерухомому стані, коли сталось зіткнення з моторолером потерпілого, тому винуватим себе не вважає. Проте він пожертвував на лікування потерпілому 1000 грн (а.188 т.1).
Колегія суддів зазначає, що невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_9 є його правом та способом захисту, при цьому апеляційний суд критично оцінює покази останнього та вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги такі покази обвинуваченого, виходячи з наступного.
Як вважає апеляційний суд, вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, ґрунтується на зібраних у справі й детально досліджених в судовому засіданні доказах в їх сукупності та взаємозв`язку.
Зокрема, вони підтверджуються показаннями потерпілого ОСОБА_10 , який пояснив суду, що 27.09.12 року він їхав на моторолері зі сторони залізничного вокзалу в сторону універмагу м. Бердичева зі швидкістю близько 40 км/год. Коли під`їжджав до місця пригоди, метрів за 30 побачив автомобіль обвинуваченого, який почав рух з правої сторони проїзної частини дороги і зупинився. Потерпілий подумав, що останній його пропускає, але обвинувачений приблизно за 5 метрів від нього різко продовжив рух, чим зробив йому перешкоду і він врізався у його автомобіль та перелетів через капот автомобіля обвинуваченого. Коли обвинувачений підійшов до нього, то запропонував йому не викликати працівників міліції, але він відмовився. Швидку допомогу йому викликали дві сторонні дівчини. Коли йому у лікарні робили обстеження, обвинувачений також просив, щоб він підписав папери, що немає до нього претензій і обвинувачений все оплатить. Також потерпілий пояснив, що ДТП сталось біля кафе «Казка» м. Бердичева. Під час ДТП він отримав тілесні ушкодження та тривалий час лікувався. Внаслідок ДТП йому присвоєно 3 групу інвалідності (а.188 т.1).
Показаннями свідка ОСОБА_11 , яка дала в суді показання, що 27.09.12 року, коли трапилась пригода з її сином, вона знаходилась на роботі. Їй зателефонував син та повідомив, що потрапив у ДТП. Коли вона приїхала на місце ДТП, там були працівники ДАІ та швидкої допомоги. Коли син був доставлений у лікарню, їй повідомили, що можливо буде необхідна операція. Обвинувачений просив підписати папери і він усе оплатить. Також він пояснював, що у нього кредит на транспортний засіб і йому необхідно працювати, щоб його погашати і допомагати (а.188 т.1).
Будь-яких підстав вважати, що свідчення потерпілого та свідка є недостовірними, на думку суду апеляційної інстанції, немає, оскільки вони є логічними, послідовними та несуперечливими, а також додатково підтверджуються іншими наявними в провадженні доказами, а саме:
- даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 27.09.12 зі схемою та фототаблицею до нього, при проведенні якого встановлено місце скоєння кримінального правопорушення на прямій, освітленій міським електроосвітленням ділянці вулиці К. Лібкнехта в м. Бердичеві, зафіксовано розташування на місці пригоди автомобіля "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 (передньою частиною в напрямку зустрічної смуги руху, яка відділена подвійною суцільною лінією, майже перпендикулярно, на відстані до правого краю проїзної частини 5,6 м. від заднього правого лівого краю автомобіля та 6,2 м від заднього лівого краю автомобіля, при ширині смуги руху в напрямку до пл. Соборної 9,7 м), та мопеда без д.н.з. (на подвійній суцільній лінії між смугами руху, за 0,2 м від автомобіля). На місці події зафіксовано розташування осипу скла та пластику (від передньої частини автомобіля на зустрічну смугу), що вказує на місце та перебіг ДТП (а.19-26, т. 1);
- даними протоколу огляду транспорту від 27.09.12, під час якого оглянуто належний ОСОБА_9 легковий автомобіль "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , зафіксовано пошкодження на ньому: розбитий передній бампер, лівої сторони, деформоване ліве переднє крило, потертості ЛФП капота (а.28, т.1);
- даними протоколу огляду транспорту від 27.09.12 з долученою копією талону, під час якого оглянуто належний ОСОБА_10 мопед Alfa JS 49-3C, без н.з., зафіксовано пошкодження на ньому: деформоване переднє колесо, вилка, передній щиток, розбиті передні покажчики поворотів, розбита фара, праве дзеркало, зламана ручка зчеплення (а.29-30, т.1);
- даними протоколу проведення слідчого експерименту від 10.01.13, при проведенні якого потерпілий ОСОБА_10 показав на місцевості, як він рухався до ДТП (7,5 м від правого краю проїзної частини), місце, де він вперше помітив автомобіль обвинуваченого, який розпочав рух, але зупинився (56 м), і він продовжив рух, думаючи, що обвинувачений його пропустить, де відбулося зіткнення, відстань, яку подолав автомобіль обвинуваченого з моменту повторної зміни напрямку руху в напрямку розділювальної подвійної суцільної лінії, експериментальним шляхом встановлено час руху автомобіля до зіткнення (а.58-59, т.1);
- даними висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 276 від 27.09.12, 27.09.12 о 23.10 при огляді ОСОБА_9 ознак сп`яніння не виявлено (а.33, т. 1).
- даними листа-відповіді завтравмпунктом Бердичівської ЦМЛ № 2721 від 14.11.12, згідно з яким ОСОБА_10 був доставлений швидкою допомогою до травмпункту Бердичівської ЦМЛ 27.09.12 о 22 год. 40 хв., була проведена експертиза на предмет вживання алкоголю апаратом «Алкотест», результат: 0 ‰, висновок: тверезий (а.67, т.1);
- даними копії карти виїзду швидкої медичної допомоги, відповідно до якої о 22 год. 06 хв. 27.09.12 було прийнято виклик на вул. К. Лібкнехта, біля кінотеатру «Фрунзе». За результатами виїзду ОСОБА_10 діагностовано перелом правої стегнової кістки, забій, садна правого колінного суглобу (а.69, т.1);
- даними висновку судово-медичної експертизи № 950 від 07.11.12, згідно з яким у ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: багатофрагментарного перелому тіла правої сідничної кістки по великій сідничній вирізці та перелому верхнього краю кульшової западини; саден на передній поверхні правого колінного суглобу; крововиливу в нижній третині внутрішньої поверхні лівого стегна; саден та крововиливу на долонній поверхні правої кісті. Тілесні ушкодження у вигляді багатофрагментарного перелому тіла правої сідничної кістки по великій сідничній вирізці та перелому верхнього краю кульшової западини відносяться до категорії тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОГО ступеню тяжкості, як такі, що викликали тривалий розлад здоров`я; тілесні ушкодження у вигляді саден на передній поверхні правого колінного суглобу, крововиливу в нижній третині внутрішньої поверхні лівого стегна, саден та крововиливу на долонній поверхні правої кисті - у сукупності відносяться до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень. Виявлені тілесні ушкодження були спричинені від дії тупого твердого предмету, чим могли бути травмуючі поверхні автомобіля. Давність отриманих тілесних ушкоджень не суперечить обставинам справи та часу, вказаним у постанові (27.09.12 близько 22.00 під час зіткнення з автомобілем) (а.78-79, т.1);
- даними висновку судової експертизи технічного стану транспортного засобу № 3/667 від 07.12.12, під час якої встановлено, що на момент ДТП гальмова система, рульове керування та ходова частина автомобіля "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , знаходилися в технічного працездатному стані. В процесі дослідження технічного стану автомобіля "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , не встановлено яких-небудь характерних ознак раптової відмови або технічних несправностей систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху, які могли б знаходитись в прямому причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки і даної дорожньо-транспортної події (а.84-93, т.1);
- даними висновку судової експертизи технічного стану транспортного засобу № 3/666 від 05.12.12, під час якої встановлено, що на момент ДТП гальмова система, рульове керування та ходова частина моторолера "ALFA", без н.з., знаходилися в технічного працездатному стані. В процесі дослідження технічного стану моторолера "ALFA", без н.з., не встановлено яких-небудь характерних ознак раптової відмови або технічних несправностей систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху, які могли б знаходитися в прямому причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки і даної дорожньо-транспортної події (а.97-103, т.1);
- даними висновку судової транспортно-трасологічної експертизи № 3/665 від 03.12.12, відповідно до якого первинний контакт досліджуваних транспортних засобів відбувся передньою лівою боковою частиною автомобіля "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 (передній бампер, ліва бокова частина) з передньою частиною мопеда "Альфа", без р.н. (переднє колесо), далі проходив послідовний вхід у контакт всіх вищевказаних частин та деталей автомобілів. В момент первинного контакту кут між повздовжньою віссю автомобіля "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , та мопеда "Альфа" визначається рівним близько 30±5? при загальному русі транспортних засобів в попутно-перехресних напрямках. За відсутністю на місці ДТП будь-яких слідів коліс вищевказаних транспортних засобів, утворених до їх первинного контактування, визначити взаємне розташування між автомобілем "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , та мопедом "Альфа", без р.н., відносно елементів проїзної частини в момент їх первинного контактування не представляється можливим. Зіткнення між автомобілем "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , та мопедом Альфа, без р.н., розташоване перед у повздовжньому напрямку основною концентрацією (найдрібніших частинок) зафіксованого осипу скла та пластмаси довжиною 12,0 м та шириною 5,4 м, яке розташоване перед автомобілем "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 (а.108-124, т.1);
- даними висновку судової експертизи обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди № 3/27 від 24.01.13, згідно з яким в умовах даної пригоди відстань Sа (відстань від місця зіткнення, на якій знаходився моторолер «Альфа» в момент виникнення небезпеки для руху - відновлення руху автомобілем "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 ), менша за Sо (зупиночний шлях моторолера), тобто в наведених дорожніх умовах (при заданих вихідних даних), водій моторолера «Альфа», без н.з., ОСОБА_10 не мав технічної можливості запобігти зіткненню з автомобілем "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , шляхом застосування своєчасного термінового гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху. Технічна можливість запобігти зіткнення шляхом застосування маневру безпечного об`їзду з моменту виникнення небезпеки руху в даному випадку не визначалась, тому що застосувати маневр об`їзду для запобігання дорожньо-транспортної пригоди можна рекомендувати лише для об`їзду нерухомої перешкоди, а якщо виникає небезпека для руху, то у відповідності до п. 12.3 Правил дорожнього руху України необхідно застосувати лише гальмування, бо рухома перешкода у будь-який момент часу може змінити характер свого руху. У даній дорожній обстановці водію моторолера «Альфа», без н.з. ОСОБА_10 необхідно було діяти у відповідності до вимог пп. 11.14, 12.3 Правил дорожнього руху України. Відповідно до проведених розрахунків попереднього питання з технічної точки зору в діях водія моторолера «Альфа», без н.з., ОСОБА_10 невідповідностей вимозі п. 12.3 ПДР України не вбачається, а оцінка його дій щодо вимоги п. 11.14 ПДР України (рух по правій смузі руху) носить суто правовий характер та може бути надана органами слідства, судом самостійно (на перебіг ДТП з точки зору встановлених обставин не впливає). У даній дорожній обстановці водію "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 необхідно було діяти у відповідності до вимог пунктів 10.1 (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху), 34 (1.3) (дорожня розмітка, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків на дорогах, які мають чотири і більше смуг руху, і яку перетинати забороняється) Правил дорожнього руху України. Відповідно до проведених розрахунків попереднього питання з технічної точки зору в діях водія "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 вбачається невідповідність вимозі п. 10.1 ПДР України, а щодо вимоги п. 34 ( 1.3) ПДР України носить суто правовий характер та може бути надана органами слідства, судом самостійно. При заданих вихідних даних (згідно постанови до призначення експертизи) з технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, враховуючи результати дослідження по питанню №1, є невідповідність дій водія автомобіля "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України (а.128-130, т.1);
- даними протоколу проведення слідчого експерименту від 03.10.13 зі схемою до нього, при проведенні якого обвинувачений ОСОБА_9 розповів та показав на місцевості, як стояв його автомобіль до подій (0,35-0,4 м до правого краю проїзної частини, 18,2 м до дальнього кута будинку АДРЕСА_2 ), місце, де відбулося зіткнення (9,2 м до правого краю проїзної частини, 5,5 м до дальнього кута будинку № 26), положення автомобіля у момент зіткнення (5,3-6,0 м до правого краю проїзної частини), експериментальним шляхом встановлено час руху автомобіля під його керуванням до зіткнення; заміряно відстань від кута буд. АДРЕСА_2 до вул. Садової 61 м (а.2-6, т.2);
- даними протоколу проведення слідчого експерименту від 02.02.15 зі схемою до нього, при проведенні якого потерпілий ОСОБА_10 розповів та показав на місцевості, як він рухався до ДТП (7,3 м від правого краю проїзної частини), місце, де стояв автомобіль обвинуваченого біля правого краю проїзної частини (18,2 м до дальнього кута будинку АДРЕСА_2 та поняті сідали на робоче місце водія автомобіля та експериментальним шляхом встановлювали видимість мопеду у дзеркалі заднього виду 120 м (а., 32-36, т.2);
- даними висновку судової автотехнічної експертизи № 98а від 25.05.15, згідно з яким при вирішенні питання про те, чи мав водій ОСОБА_10 технічну можливість уникнути зіткнення експертом наведено два варіанти. Варіант № 1 (відповідно до свідчень водія мопеда Alfa ОСОБА_10 та протоколу слідчого експерименту за його участю) - у дорожній ситуації, що склалася, при вихідних параметрах здобутих під час проведення слідчого експерименту з водієм ОСОБА_10 водій мопеда Alfa ОСОБА_10 не мав технічної можливості попередити зіткнення з автомобілем "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_9 , шляхом термінового гальмування; технічна можливість запобігти зіткненню шляхом застосування маневру безпечного об`їзду з моменту виникнення небезпеки для руху, в даному випадку не визначалась, оскільки застосувати маневр об`їзду для запобігання дорожньо-транспортної пригоди можна рекомендувати лише для об`їзду нерухомої перешкоди, а у разі виникнення небезпеки для руху, у відповідності до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, необхідно застосувати лише гальмування, оскільки рухома перешкода у будь-який момент часу може змінити характер свого руху. Варіант № 2 (відповідно до свідчень водія "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 та протоколу слідчого експерименту за його участю) - у дорожній ситуації, що склалась, при вихідних параметрах, здобутих під час проведення слідчого експерименту з водієм ОСОБА_9 , водій мопеда Alfa ОСОБА_10 мав би технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_9 шляхом як термінового, так і робочого гальмування із зупинкою мопеда до лінії розташування автомобіля з подальшим його безпечним об`їздом. У дорожній ситуації, що склалася, дії водія мопеда Alfa ОСОБА_10 з технічної точки зору регламентувались вимогами п.п. 11.14, 12.3 Правил дорожнього руху України. Питання в частині того «Чи відповідали дії водія мопеда Alfa ОСОБА_10 вимогам ПДР України розглядалося експертом в двох варіантах. Варіант № 1 (відповідно до свідчень водія мопеда Alfa ОСОБА_10 та протоколу слідчого експерименту за його участю) - оскільки в дорожній ситуації, що склалася, водій мопеда Alfa ОСОБА_10 не мав технічної можливості запобігти даній дорожньо-транспортній події шляхом виконання вимог Правил дорожнього руху України, то в його діях не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України. Варіант № 2 (відповідно до свідчень водія "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , та протоколу слідчого експерименту за його участю) - оскільки в дорожній ситуації, що склалася, водій мопеда Alfa ОСОБА_10 мав технічну можливість запобігти даній дорожньо-транспортній події шляхом виконання вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, то слід дійти висновку, що в даному випадку дії водій мопеда Alfa ОСОБА_10 не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України. У дорожній ситуації, що склалася, дії водія автомобіля "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 з технічної точки зору регламентувались вимогами п. 10.1 Правил дорожнього руху України та вимогами горизонтальної дорожньої розмітки 1.3. Питання в частині «Чи відповідали дії водія автомобіля "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 вимогам Правил дорожнього руху України?», розглядалось експертом в двох варіантах. Варіант № 1 (відповідно до свідчень водія мопеда Alfa ОСОБА_10 та протоколу слідчого експерименту за його участі) - у дорожній ситуації, що склалася, в діях водія автомобіля "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 з технічної точки зору вбачається невідповідність вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України. Варіант № 2 (відповідно до свідчень водія "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 та протоколу слідчого експерименту за його участю) - у дорожній ситуації, що склалася, в діях водія автомобіля "FiatDoblo", д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 з технічної точки зору не вбачається невідповідностей вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, щодо відповідності вимог горизонтальної дорожньої розмітки 1.3 питання носить суто правовий характер та оцінка може бути надана органами слідства суду самостійно. Оскільки покази учасників даної дорожньо-транспортної пригоди містять протиріччя стосовно механізму розвитку даної дорожньо-транспортної пригоди, які експертним шляхом усунути не представляється за можливе, дати відповідь на питання про те: «Що з технічної точки зору стало причиною створення аварійної обстановки і виникнення даної ДТП в наведених дорожніх умовах?» не представляється за можливе (а.64-88, т.2).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ґрунтовно і з наведенням докладного мотивування, яке колегія суддів вважає правильним і достатнім, у вироку в основу доказової бази винуватості ОСОБА_9 в інкримінованому йому злочині, передбаченому ч.1 ст.286 КК України поклав дані висновку судової експертизи обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди №3/27 від 24.01.13 та висновку судової автотехнічної експертизи №98а від 25.05.15 саме з врахуванням показань потерпілого ОСОБА_10 , відповідно до яких він до останнього думав, що обвинувачений дотримається правил дорожнього руху і пропустить його, потворно змінив напрямок руху перед зіткненням, оскільки його показання відповідають встановленим об`єктивним даним та повністю пояснюють перебіг подій.
Зібрані у справі докази, на які послався суд у вироку, повністю узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення, а саме те, що дії водія ОСОБА_9 не відповідали вимогам п.10.1 розділу 34 (1.3) ПДР України і знаходяться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та її суспільно небезпечними наслідками (отримання потерпілим ряду тілесних ушкоджень середньої тяжкості, як такі, що спричинили тривалий розлад його здоров`я).
Тому оспорювання захисником встановлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії обставин дорожньо-транспортної пригоди, причин і механізму зіткнення транспортних засобів, а також незгода з даною судом оцінкою доказів винуватості ОСОБА_9 з посиланням на власну оцінку, є непереконливими.
Апеляційний суд вважає, що розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Що стосується посилань захисника на те, що у обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення, слід зазначити наступне.
Відповідно до частини 4 статті 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
Значення обвинувального акта як процесуального рішення сторони обвинувачення полягає у тому, що ним формалізується правова позиція обвинувачення, ініціюється судовий розгляд і тим самим відкривається доступ особи до правосуддя.
Питання відповідності обвинувального акта вимогам КПК України з огляду на положення ст. 314 КПК України вирішує суд першої інстанції під час підготовчого судового засідання, який, як вбачається із матеріалів провадження, перевірив відповідність обвинувального акта вимогам ст.291 КПК України і не знайшов підстав для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що хоча предметом розгляду суду апеляційної інстанції є судові рішення, а не рішення органів обвинувачення, однак аналіз обвинувального акту може мати значення для оцінки того, чи не було через формулювання обвинувачення в обвинувальному акті порушено право обвинуваченого ефективно захищатися від пред`явленого обвинувачення в суді першої інстанції.
Колегія суддів зазначає, що формально-буквальне тлумачення пункту 5 частини другої статті 291 КПК свідчить про невідповідність способу викладу в обвинувальному акті формулювання обвинувачення ОСОБА_9 зазначеній нормі права. Водночас апеляційному суду належить встановити, чи має таке недотримання вимог кримінального процесуального закону наслідок у вигляді істотного впливу на права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд.
У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).
Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.
У апеляційній скарзі захисника мотивами для скасування вироку суду щодо ОСОБА_9 є те, що відсутність в обвинувальному акті сформульованого обвинувачення істотно вплинуло на конкретність обвинувачення, а отже, зашкодило праву на захист обвинуваченого ОСОБА_9 .
В той же час, з матеріалів розглядуваного кримінального провадження убачається, що, попри формальну відсутність у змісті обвинувальному акті окремого розділу з визначенням «формулювання обвинувачення», вимоги закону щодо викладу фактичних обставин та правової кваліфікації дотримано. Обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, розмір процесуальних витрат, викладено чітко і конкретно.
При цьому апеляційний суд враховує практику Верхового суду (постанова Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року №5-328кс16, постанова Верховного Суду від 22 вересня 2021 року № 166/396/20, постанова Верховного Суду від 29 листопада 2021 року № 241/1510/16-к), який звертає увагу і на те, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Що стосується обвинувального акта щодо ОСОБА_9 , то наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
Отже, з огляду на конкретність фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, обвинувачення стосовно ОСОБА_9 у суду, сторін захисту та обвинувачення сумнівів не викликало.
Крім того, матеріалами провадження встановлено, що під час підготовчого судового засідання прокурор просив про призначення обвинувального акту до судового розгляду, підтримав обвинувачення, наголосив на відсутності допущених порушень процесуального закону під час здійснення досудового розслідування, а обвинувачений ОСОБА_9 у свою чергу жодних претензій до складання обвинувального акта не пред`являв, заперечень проти того, щоб підготовче засідання було завершено, а обвинувальний акт призначено до судового розгляду, також не висловлював, як і його захисник (а.167-168 т.1), в наступному судовому засіданні після оголошення прокурором обвинувального акта підтвердив зрозумілість пред`явленого йому обвинувачення, хоча своєї вини в інкримінованому злочині не визнав (а.187, т.1).
Зважаючи на наведене, немає підстав стверджувати, що зміст обвинувачення ОСОБА_9 є неконкретним, а тому належить визнати необґрунтованими доводи захисника про те, що формальне недотримання вимог пункту 5 частини другої статті 291 КПК вплинуло на право на захист ОСОБА_9 і є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке обумовлює скасування судового рішення у даному кримінальному провадженні.
За змістом ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Саме частина обвинувального акта, де викладаються фактичні обставини кримінального правопорушення, які сторона обвинувачення вважає встановленими, правова кваліфікація правопорушення і встановлює межі судового розгляду кримінального провадження. Тобто ці межі визначаються з урахуванням висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Аналогічне обґрунтування викладено у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 14 березня 2019 року №715/598/17, у постанові від 07 жовтня 2020 року № 347/1360/17, у постанові від 28 січня 2021 року №320/3486/19.
Так, викладене у мотивувальній частині вироку та визнане судом доведеним формулювання обвинувачення ОСОБА_9 за ч.1 ст. 286 КК України містить усі ознаки складу злочину, зазначені у диспозиції вказаної норми. Порушень вимог ст. 337 КПК України щодо меж судового розгляду не встановлено.
Щодо тверджень захисника про те, що судом першої інстанції у вироку не надано оцінку клопотанням сторони захисту про визнання недопустимими ряду доказів, апеляційний суд звертає увагу на таке.
Колегія суддів не погоджується з доводами сторони захисту про те, що протокол слідчого експерименту від 10.01.2013 року за участю потерпілого ОСОБА_10 складений слідчим із грубим порушенням вимог ст.104, 240 КПК України, а відтак цей документ є недопустимим як доказ обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Згідно із ч. 3 ст. 240 КПК України до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Частиною 6 ст.240 КПК України передбачено, що за результатами проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол за вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.
З матеріалів провадження вбачається, що в порядку, передбаченому ст.240 КПК України слідчим з метою перевірки та уточнення відомостей, а саме показань потерпілого ОСОБА_10 , про обставини виникнення ДТП, 10.01.13 року за участю потерпілого ОСОБА_10 було проведено слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин події ДТП, що відбулося 27.09.12 року. Потерпілий ОСОБА_10 показав та детально пояснив обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 27 вересня 2012 року у м.Бердичеві. Зі слів ОСОБА_10 були встановлені місце, де він вперше помітив автомобіль обвинуваченого, викладені обставини руху автомобіля "FiatDoblo", встановлено місце де відбулось зіткнення, відстань, яку подолав автомобіль ОСОБА_9 з моменту відновлення свого руху до місця зіткнення транспортних засобів, експериментальним шляхом визначено швидкість руху автомобіля обвинуваченого.
Колегією суддів також встановлено, що вказаний протокол слідчого експерименту, складений слідчим на бланку, заповненому належним чином з зазначенням місця та часу його складання, особи яка склала протокол, осіб залучених слідчим до участі у проведенні слідчої дії, викладені умови та результати проведеного слідчого експерименту, протокол містить підписи всіх учасників проведення цієї слідчої дії. Будь-яких сумнівів у суду, що потерпілий не був на місці проведення слідчого експерименту, так як перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні Бердичівської ЦМЛ по 11.01.2013 не виникає, оскільки перебування на повторному лікуванні, тим більше за один день до виписки, не перешкоджало потерпілому на вимогу сторони обвинувачення взяти учать у проведенні слідчого експерименту.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що під час слідчого експерименту необхідно відтворити обстановку, аналогічну чи максимально наближену до тієї, у якій відбувалася розслідувана злочинна подія. При цьому ступінь реконструкції обстановки та обставин події залежить від характеру експерименту, обстановки, у якій він здійснюватиметься, від можливостей реконструювання.
В цій частині колегія суддів зазначає, що при проведенні слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_10 з урахуванням мети проведення даного слідчого експерименту, зокрема - перевірки і уточнення показань потерпілого, використання інших транспортних засобів в даному випадку не має вирішального значення для проведення слідчого експерименту та не може вплинути або суттєво змінити результати його проведення, а тому не ставить під сумнів повноту та об`єктивність проведеного слідчого експерименту.
Будь-яких даних, які б свідчили про необ`єктивність, упередженість органів досудового розслідування та суду колегією суддів не встановлено.
Стосовно доводів сторони захисту, що слідчим при проведені слідчого експерименту 10.01.2013 року (на цей момент навіть не мав процесуального статусу підозрюваного) та 02.02.2015 року не залучено обвинуваченого ОСОБА_9 , колегія суддів зазначає наступе. Так, за змістом норми статті 240 КПК України відсутня вказівка на обов`язок органу досудового розслідування залучати учасників кримінального провадження до участі в слідчому експерименті, при цьому їхнє незалучення не може слугувати підставою для визнання цього доказу недопустимим, що повністю узгоджується із висновком, висловленим в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 308/13074/14-к.
Слідчі експерименти з потерпілим проведені з дотриманням вимог ст. 240 КПК, а за результатами цих слідчих дій складено відповідні протоколи, зміст яких відповідає положенням ст.104 цього Кодексу. Стороною захисту не надано жодного доказу на наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, в тому числі ст.ст. 104, 240 КПК України, при проведенні слідчих експериментів за участю потерпілого, які б тягнули за собою визнання протоколів цієї слідчої дії недопустимими доказами.
Доводи апеляційної скарги захисника з приводу визнання недопустимим висновку судової експертизи обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди №3/27 від 24.01.2011 року, оскільки він виконаний на підставі даних, які слідчим наведені у протоколі слідчого експерименту від 10.01.2013 року за участю потерпілого ОСОБА_10 , який в свою чергу теж складений незаконно, то такі є необґрунтованими у зв`язку із тим, що апеляційним переглядом, як і судом першої інстанції не встановлено підстав для визнання вказаного протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом.
Апеляційний суд також погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання недопустимими доказами даних висновків експерта №96 від 24.10.2013 року та №18 від 22.02.2016 року за результатами проведення автотехнічних експертиз механізму та обставин ДТП, які проведені за зверненням сторони захисту. Суд першої інстанції у вироку правильно вказав, що зазначені експертизи були проведені, в порушенням вимог ст.290 КПК України, оскільки вказаний доказ належно не відкривався стороні обвинувачення як цього вимагає ст. 290 КПК України.
Крім того, в частині визнання висновків експерта №96 від 24.10.2013 року та №18 від 22.02.2016 року за результатами проведення автотехнічних експертиз механізму та обставин ДТП недопустимими доказами колегія суддів зазначає наступне.
Порядок проведення експертизи під час судового розгляду кримінального провадження регламентований у главі 28 ст.332 КПК України, за якою під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам. Суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо: 1) суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності; 2) під час судового розгляду виникли підстави, передбачені частиною другою статті 509 цього Кодексу; 3) існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності (постанова Верховного Суду від 30 серпня 2021 року у справі № 390/1656/18, постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 662/729/19).
З матеріалів судового провадження вбачається, що стороною захисту під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_9 жодного разу не заявлялось клопотання про призначення по справі судової автотехнічної експертизи обставин та механізму ДТП.
Положення ст.242, 243, 244 КПК України, якими експертиза може бути призначена слідчим суддею за клопотанням сторони захисту або в результаті самостійного залучення стороною захисту експертів для проведення експертизи на договірних умовах стосуються глави 20 КПК України, якою регламентоване проведення слідчих дій під час досудового розслідування провадження. У разі додержання цих приписів КПК України всі учасники кримінального провадження, як захист, так і обвинувачення на час закінчення досудового розслідування та направлення провадження до суду з додержанням положень ст. 290 КПК України про відкриття матеріалів досудового розслідування зберігають рівні права на ознайомлення з експертними висновками та мають рівні можливості доводити перед судом їх переконливість або доводи на їх спростування у межах висунутого особі обвинувачення.
Наведені положення КПК України, якими розмежований порядок та умови призначення судових експертиз учасниками кримінального провадження та судом на різних стадіях кримінального провадження узгоджується з загальними засадами передбаченими в ст. 7 КПК України щодо змагальності сторін та свободи в поданні ними суду доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, диспозитивності та забезпечення права на захист.
Відповідно до ч.3 ст.26 КПК України суди вирішують лише питання, винесені на його розгляд сторонами. Таким чином, сторона, зацікавлена у вирішенні певного питання, зобов`язана порушити його перед судом відповідної інстанції і на відповідній стадії кримінального провадження.
На необхідність дотримання законної процедури, принципу рівності сторін та права обвинуваченої особи на захист під час кримінального провадження неодноразово у своїх рішеннях наголошував Європейський суд з прав людини. Зокрема, суд зазначав, що кримінальне провадження, у тому числі складові такого провадження, які стосуються процедури, мають бути засновані на принципі змагальності, і має бути забезпечена процесуальна рівність сторін обвинувачення і захисту (справа «Джеват Сойсал проти Туреччини», заява № 17362/03, рішення від 23 вересня 2014 року, остаточне рішення від 23 грудня 2014 року). Згідно з принципом рівності сторін змагального процесу як однієї зі складових розширеної концепції справедливого суду кожній стороні повинно бути надано розумну можливість представити свої аргументи на умовах, які не ставлять її у гірше становище порівняно з опонентом.
У даному випадку висновки автотехнічної експертизи обставин та механізму ДТП №96 від 24.10.2013 року та №18 від 22.02.2016 року були надані стороною захисту у судовому засіданні, при цьому ні під час судового провадження в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного перегляду провадження стороною захисту не наводилися причини, які об`єктивно перешкоджали стороні захисту залучити експерта та отримати висновок автотехнічної експертизи обставин та механізму ДТП в порядку ст.242, 243, 244 КПК України під час досудового розслідування кримінального провадження щодо ОСОБА_9 .
Згідно положень ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Отже, колегія суддів вважає, що висновки автотехнічної експертизи обставин та механізму ДТП №96 від 24.10.2013 року та №18 від 22.02.2016 року були отримані стороною захисту у порушення порядку, встановленому ст.332 КПК України, а тому враховуючи положення п.1 ч.2 ст. 87 КПК, згідно з якими, суд зобов`язаний визнати істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, зокрема такі діяння, як здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого або з порушенням його суттєвих умов, обґрунтовано визнані судом першої інстанції недопустимими доказами в порядку ст. 86 КПК України.
Крім того, безпідставними є посилання захисника не недопустимість висновку щодо результатів медичного огляду потерпілого ОСОБА_10 , що наданий завідуючим травмпунктом ОСОБА_12 , оскільки апеляційний суд вважає, що медичний огляд потерпілого проведено з дотриманням п.1.8 Розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, на яку посилається захисник, згідно з яким у разі вчинення дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я, згідно п.3.19 акт медичного огляду особи складається в одному примірнику, який залишається в закладі охорони здоров`я. При цьому в апеляційній скарзі не наведено таких порушень, які б дійсно були істотними та слугували мотивованими підставами для визнання недопустимим як доказу висновку щодо результатів медичного огляду потерпілого.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року), а тому підстав для задоволення апеляційних вимог захисника обвинуваченого за обставин, викладених в поданій нею апеляційній скарзі, не вбачається.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів апеляційного суду, оскаржуваний вирок є законним та обґрунтованим, відтак апеляційні вимоги прокурора та захисника не підлягають до задоволення.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 травня 2021 року відносно ОСОБА_9 , без змін.
На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.
Судді :