Справа № 307/1261/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1261/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 квітня 2017 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Терново Тячівського району Закарпатської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

його захисника адвоката ОСОБА_12 ,

представника потерпілих: ОСОБА_13 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Призначено ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України 3 роки позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на три роки.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 до набуття вироком законної сили залишено попередній - заставу.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Цивільний позов ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про стягнення моральної та матеріальної шкоди залишено без розгляду.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 27 лютого 2016 року о 19:30 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався зі сторони с. Криве в напрямку с. Нересниця, та проїжджаючи відрізок автодороги по вул. Центральній у с. Тернове, Тячівського району не забезпечив безпеку руху та грубо порушив вимоги п.п. 1.2, 1.5, 2.3 б); 2.9 а); 11.2; 11.3 ПДР України, якими передбачено: п. 1.2 - в Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів; п. 1.5 - дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити підрозділ міліції, власника дороги або уповноважений ним орган; п. 2.3 - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 2.9 - Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин; п. 11.2 - на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом; п. 11.3 - На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу, тобто під час керування транспортним засобом проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася, у результаті чого, напроти будинку № 64 скерував автомобіль ліворуч та допустив виїзд автомобіля на зустрічну смугу руху, де на лівій проїзній частині дороги по напрямку його руху на віддалі 1.7 м. від початку лівого узбіччя, скоїв наїзд на велосипедистку ОСОБА_14 , яка рухалася краєм проїзної частини дороги по зустрічній смузі руху, назустріч автомобілю. В результаті даної ДТП ОСОБА_14 , згідно висновку експерта № 42 від 25.03.2016 року, отримала тілесні ушкодження, які згідно наказу МОЗ України п. 2.1.1. відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень, що потягли за собою смерть потерпілої.

Не погоджуючись з вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 квітня 2017 року, прокурор прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 , захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 , а також потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подали апеляційні скарги.

Потерпілі у своїй апеляційній скарзі просять змінити вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 квітня 2017 року у частині призначеного покарання та вважати ОСОБА_8 засудженим за цим вироком суду за ч. 2 ст. 286 КК України до шести років позбавлення волі, у решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог потерпілі покликаються на те, що оскаржуваний вирок суду є незаконним і необґрунтованим через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке хоч і не виходить за мінімальну межу санкції ч. 2 ст. 286 КК України, але за своїм розміром є явно несправедливим.

Як зазначають потерпілі, обвинувачений ОСОБА_8 відшкодував їм шкоду у матеріальному плані лише у кінці судового розгляду справи, однак щирого каяття, вибачення за спричинену їм непоправну втрату найріднішої їм людини вони від нього так і не почули протягом усього процесу розслідування справи і судового розгляду, а також такий своєю процесуальною поведінкою не демонстрував каяття та переживання за скоєне.

Прокурор прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності кваліфікації дій, просить вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 квітня 2017 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, у решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор покликається на те, що при ухваленні вироку суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 65 КК України не в повній мірі врахував особу правопорушника, обставини скоєння, а саме легковажне нехтування обвинуваченим вимогам Правил дорожнього руху, безпідставний виїзд автомобіля під керуванням ОСОБА_8 на зустрічну смугу руху, в результаті чого останній скоїв наїзд на велосипедистку ОСОБА_14 , яка в той час рухалася в зустрічному для нього напрямку, ступінь тяжкості вчиненого та наслідки у вигляді смерті потерпілої.

Крім того, як зазначає апелянт, суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідно до висновку судово-токсикологічної експертизи №726 від 09 березня 2016 року в крові обвинуваченого виявлено етиловий спирт в концентрації 2,93‰, тобто в момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, що знижувало його увагу і швидкість реакції до дорожньої обстановки та інших учасників руху, сприяло зухвалій поведінці на дорозі, невиправданій самовпевненості та переоцінці власних можливостей.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просить вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 квітня 2017 року змінити в частині призначеного основного покарання у вигляді трьох років позбавлення волі шляхом звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, виключити з вироку обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, а саме вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, тяжкі наслідки, завдані злочином. Зарахувати строк у строк покарання строк тримання під вартою на підставі ч. 5 ст. 72 КК України та виключити процесуальні витрати з обвинуваченого в користь держави за виконання висновку №49/02 судової авто-технічної експертизи по дослідженню технічного стану автомобіля від 29.02.2016 року та за виконання висновку №71/04 судової авто технічної експертизи від 14 квітня 2016 року.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог адвокат покликається на те, що судом першої інстанції без належного обґрунтування відхилено клопотання сторони захисту в порядку ч. 3 ст. 89 КПК України щодо визнання доказів недопустимими та дослідження важливих письмових доказів.

Адвокат звертає увагу на те, що як вбачається з висновку судово-токсикологічної експертизи крові з вени ОСОБА_8 забір крові проведено 27.03.2016 року о 23 год. 05 хв., тобто рівно через місяць після ДТП, разом з тим лікар ОСОБА_15 , будучи допитаною в якості свідка у судовому засіданні пояснила, що відбирала у ОСОБА_8 кров, однак точної дати не пам`ятає.

Як зазначає апелянт, судом не вжито заходів щодо перевірки причини істотних протиріч у судовому рішенні, а саме при дослідженні транспортного засобу «Chevrolet Lacetti» судом встановлено, що даний автомобіль знаходиться на штраф-майданчику Тячівського ВП ГУ НП в м.Тячів без жодного колеса, на ньому відсутні фари та наявні множинні пошкодження, при цьому суд необґрунтовано відмовив стороні захисту щодо проведення експертизи технічного стану автомобіля «Chevrolet Lacetti». Разом з тим, як вбачається з постанови слідчого про призначення судово-автотехнічної експертизи по дослідженню технічного стану автомобіля від 28 лютого 2016 року експерту надано на дослідження невідомий автомобіль «HYUNDAI SANTAFE».

Також, на переконання захисника, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, в обґрунтування чого покликається на те, що обвинувачений після ДТП не втікав з місця події, помагав ставити потерпілу в карету швидкої допомоги, за місцем проживання характеризується позитивно, до кримінальної відповідальності притягується вперше, щиро розкаюється у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, повністю відшкодував матеріальну та моральну шкоду, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Крім цього, адвокат звертає увагу й на те, що судом безпідставно визнано обставинами, що обтяжують покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, тяжкі наслідки, завдані злочином.

14 лютого 2018 року на адресу суду скеровано заяву потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 2 лютого 2018 року про відкликання апеляційної скарги від 16 травня 2017 року (т. 2, а.с. 179). У заяві зазначено, що потерпілі не мають (та в подальшому не матимуть) до ОСОБА_8 претензій майнового, морального (фінансового) характеру, пов`язаних із ДТП, що відбулась 27 лютого 2016 року близько 19:20 год. на АДРЕСА_2 , в результаті якої загинула ОСОБА_14 . Потерпілі зазначають, що ОСОБА_8 повністю компенсував їм витрати, пов`язані із зазначеною ДТП. Крім цього, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 просять розгляд справи проводити без їх участі, а також просять ОСОБА_8 суворо не карати. Зазначена заява засвідчена приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_16 та зареєстрована в реєстрі за №706, 707.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_11 підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, заперечив проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту, покликавшись на їх безпідставність. Не заперечив проти закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_12 просили задовольнити їхню апеляційну скаргу та при призначенні покарання ОСОБА_8 застосувати ст. 75 КК України, у задоволенні апеляційної скарги прокурора просили відмовити. Підтримали пропозицію щодо закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою потерпілих.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомленими про час і місце проведення апеляційного розгляду, до суду не з`явились. Їхній представник адвокат ОСОБА_13 просив розгляд справи проводити у відсутності потерпілих. Зазначив, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 примирились з обвинуваченим, жодних претензій до нього не мають, а тому вирішили відмовились від поданої апеляційної скарги, що підтверджується наявною у матеріалах справи нотаріально засвідченою заявою. Крім цього, зазначив, що потерпілим відомо про дату розгулу справи, на даний час вони перебувають за межами України.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, заяву потерпілих про відмову від їхньої апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла до такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, перевіривши висновки суду першої інстанції, докази, які суд поклав в основу вироку на підтвердження встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, вислухавши пояснення обвинуваченого, колегія суддів погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої.

При цьому доводи апеляційної скарги сторони захисту фактично зводяться до твердження про недопустимість доказу у вигляді висновку судово-токсикологічної експертизи крові ОСОБА_8 №726, які були ретельно перевірені місцевим судом та визнані безпідставними, оскільки вказані апелянтом недоліки не призвели до істотного порушення норм КПК України.

Дослідженням матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу і з такими висновками погоджується суд апеляційної інстанції.

Так, твердження захисника про порушення вимог КПК України в частині порядку та підстав отримання зразків крові ОСОБА_8 для експертизи, та, як наслідок, недопустимість висновку експерта №726, апеляційний суд вважає безпідставними з огляду на таке.

Згідно з п. 8 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 9 листопада 2015 року за №1452/735 (далі - Інструкції) у разі скоєння дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я.

Пунктами 12, 13 розділу ІІІ Інструкції визначено перелік видів біологічного середовища, які можуть бути відібрані у водія-учасника ДТП, для проведення такого огляду. До таких, зокрема, належить кров. При цьому відповідно до п. 14 Інструкції якщо водій учасник дорожнього руху внаслідок ДТП перебуває у несвідомому стані або з тяжкими травмами, обов`язково проводиться дослідження біологічного середовища або крові на вміст алкоголю, наркотичних чи психотропних речовин у закладах охорони здоров`я, куди він доставлений.

Норми даної Інструкції мають імперативний характер та, зокрема, визначають, що у водія-учасника ДТП наявний обов`язок пройти огляд на стан визначення стану сп`яніння. При цьому, якщо внаслідок ДТП є травмовані або загиблі, отримання згоди водія на відібрання біологічних зразків вказана Інструкція не вимагає. Наведене також підтверджується і визначеною п. 14 можливістю здійснювати відібрання зразків у водія, що перебуває в несвідомому стані.

Втім, всупереч тверджень сторони захисту, надання ОСОБА_8 добровільної згоди на відібрання у нього зразків крові підтверджується показаннями свідка ОСОБА_15 , яка проводила його освідування у медичному закладі та, зокрема, відбирала у нього ці зразки.

З огляду на те, що відібрання біологічних зразків у ОСОБА_8 було здійснено відповідно до вимог п. 8 розділу І та п. 13 розділу ІІІ Інструкції, а тому необхідності для отримання зразків для проведення експертизи в порядку, передбаченому ст. 245 КПК, у слідчого не було. У зв`язку з чим, доводи сторони захисту про відсутність письмової згоди ОСОБА_8 на відібрання у нього біологічних зразків, відсутність у матеріалах справи постанови прокурора, ухвали слідчого судді чи суду про відібрання біологічних зразків, відсутність протоколу щодо відібрання зразків крові у ОСОБА_8 є безпідставними.

Щодо доводів захисника про здійснення забору крові ОСОБА_8 до моменту внесення відомостей до ЄРДР, то ч. 1 ст. 214 КПК України передбачає, що слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Як слідує з матеріалів судового провадження, відомості за фактом скоєння цього ДТП було внесено до ЄРДР 27 лютого 2016 року за №0000044, що відповідає вимогам кримінального процесуального закону. При цьому ч. 2 цієї статті встановлює, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР. Оскільки слідчою дією у розумінні глави 20 КПК України є призначення експертизи слідчим, а не відібрання біологічних зразків лікарем у медичному закладі, постанова про призначення судово-токсикологічної експертизи зразків крові ОСОБА_8 була винесена 29 лютого 2016 року, тобто після внесення відповідних відомостей до ЄРДР, а тому порушень кримінального процесуального закону у цій частині колегія суддів не вбачає.

Таким чином, доводи сторони захисту про те, що біологічні зразки для проведення судово-медичного дослідження (даними висновку якого підтверджено стан алкогольного сп`яніння) було взято з порушенням процедури їх отримання, є непереконливими.
Як слідує з висновку Закарпатського обласного бюро судово-медичної експертизи від 9 березня 2016 року №726 (т. 1, а.с. 138-140), проведеного на підставі постанови слідчого СУ ГУНП у Закарпатській області ОСОБА_17 від 29 лютого 2016 року №1048-3/106/07-2016, в результаті проведеної судово-токсикологічної експертизи крові з вени ОСОБА_8 , 1986 р.н., у крові виявлено етиловий спирт в концентрації 2,93‰, що відповідає сильному ступеню алкогольного сп`яніння (забір крові проведено 27.03.2016 р. в 23:05); в крові не виявлено: метиловий, пропіловий, бутиловий, аліловий спирти та їх ізомери.

При цьому зазначення у висновку експерта, що забір наданої на дослідження крові проведено 27.03.2016 року колегія суддів розцінює як описку, оскільки постанова слідчого про призначення експертизи датована 29 лютого 2016 року, а висновок експерта наданий 9 березня 2016 року, що унеможливлює отримання зразків крові ОСОБА_8 27 березня 2016 року, тобто, на момент надання висновку, у майбутньому.

Окрім цього, колегія суддів бере до уваги те, що під час допиту у суді першої інстанції свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 повідомили, що 27 лютого 2016 року при медичному освідуванні ОСОБА_8 технічний засіб показав, що обвинувачений знаходиться у стані алкогольного сп`яніння, показник алкоголю в крові 2‰; при повторному освідуванні прилад показав, що стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_8 2,4‰; після цього у нього було взято забір крові.

Наведені показання співпадають з показаннями свідка лікаря-терапевта Тячівської РЛ №1 ОСОБА_15 , яка проводила освідування ОСОБА_8 . Свідок зазначила, що візуально бачила в останнього ознаки алкогольного сп`яніння, оскільки він похитувався та практично «падав з ніг», був різкий запах алкоголю. Зазначила, що ОСОБА_8 добровільно погодився на забір крові.

Ознаки нетверезого стану у ОСОБА_8 бачив також і потерпілий ОСОБА_9 , про що зазначив у своїх показаннях під час допиту в суді першої інстанції.

Верховний Суд неодноразово зазначав про дотримання належного порядку встановлення факту перебування особи в момент вчинення злочину у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань свідків, про що йдеться у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 372/2291/16-к (провадження № 51-138км18), від 21 листопада 2019 року у справі № 564/590/17 (провадження № 51-2532км19), від 03 грудня 2019 року у справі № 571/1436/15-к (провадження № 51-1922км19), від 11 лютого 2020 року у справі № 643/20474/15-к (провадження № 51-8622км18).

Приписами ст. 91 КПК установлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню (серед іншого), подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують чи пом`якшують покарання.
Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили (ст. 94 КПК). Висновок експерта не має переваг перед іншими доказами, а кримінальний процесуальний закон, з огляду на положення ст. 242 КПК, не пов`язує встановлення стану сп`яніння виключно із проведенням експертного дослідження.
Норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи із положень статей 84, 92, 94 КПК, шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань свідків.
За наведених обставин, колегія суддів вважає доведеним факт перебування ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння, що стверджується висновком експерта №726 та показаннями свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 та ОСОБА_9 у їх сукупності та взаємозв`язку, що відповідає усталеній практиці Верховного Суду.

Що стосується доводів апелянта про наявність у матеріалах справи істотних протиріч щодо речового доказу транспортного засобу «Chevrolet Lacetti», то колегія суддів вважає, що такі не ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, як слідує з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та акту огляду транспортного засобу від 27 лютого 2016 року, протоколу огляду транспортного засобу з фототаблицею до нього від 29 лютого 2022 року, учасником ДТП був, зокрема, автомобіль «Шевроле Лачетті», д.н.з. НОМЕР_1 .

Постановою слідчого слідчого управління ГУНП у Закарпатській області ОСОБА_17 від 28 лютого 2016 року призначено судово-автотехнічну експертизу по дослідженню технічного стану автомобіля «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1 . У такій також зазначено, що для ознайомлення експерту надано матеріали кримінального провадження та доступ до автомобіля «Hyundai Santafe», НОМЕР_2 .
Втім, покликання у зазначеній постанові на автомобіль іншої марки та моделі, колегія суддів розцінює як допущену слідчим описку, оскільки в іншій частині вказана постанова стосується лише транспортного засобу марки «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1 .
Окрім цього, висновок судової автотехнічної експертизи № 49/02 від 29 лютого 2016 року та висновок №10/46 від 14 березня 2016 року надані за результатами дослідження автомобіля марки «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 120-133).
Наведене дає підстави дійти висновку, що, всупереч тверджень апелянта, об`єктом експертного дослідження у даній дорожній ситуації був саме автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1 .
За таких обставин, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду про відсутність необхідності допиту експерта з метою з`ясування, який автомобіль був предметом його дослідження, оскільки зазначені дані відображені в наявному у матеріалах справи висновку. Крім цього, ч. 1 ст. 356 КПК України регламентує, що допит експерта здійснюється з метою роз`яснення висновку. Оскільки сторона захисту не заявляла про те, що висновок експерта є для неї незрозумілим, підстави для виклику експерта до суду для допиту відсутні.
Стосовно тверджень захисника про виявлення під час огляду речового доказу автомобіля марки «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1 , що у нього відсутні колеса, фари та наявні множинні пошкодження, що, на його думку, мало стати підставою для проведення експертизи технічного стану автомобіля, то такі є безпідставними.
Зокрема, до висновку судової автотехнічної експертизи № 49/02 від 29 лютого 2016 року долучено фототаблиці, на яких зображено представлений на дослідження автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1 . Під час візуального огляду зазначених фототаблиць встановлено, що на автомобілі наявні фари та колеса. У самому висновку експерта також зазначено про те, що на момент проведення досліджень робоча гальмівна система та система рульового керування автомобіля «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1 , були працездатними. Відтак у суду відсутні підстави вважати, що даний висновок експерта не відповідає вимогам ст. 101 КПК України, що мало б мати наслідком необхідність проведення ще одної експертизи технічного стану автомобіля.
Заявлені в апеляційній скарзі доводи про те, що під час виїзного засідання в автомобілі марки «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1 , було виявлено відсутність певних елементів, тобто має місце пошкодження речового доказу, може бути окремою підставою для оскарження дій (бездіяльності) органу (посадової особи), якій такий речовий доказ переданий на відповідальне зберігання, однак зазначена інформація не є предметом апеляційного розгляду.
Щодо відмови у задоволенні клопотання захисника про проведення огляду на місці у порядку ст. 361 КПК України на предмет наявності чи відсутності ям на ділянці ДТП, то колегія судді погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки стан дорожнього покриття був досліджений слідчим, що здійснював огляд місця події та складав схему місця ДТП. Окрім того, з моменту з ДТП пройшов значний період часу, що могло відобразитись на стані дорожнього покриття.
З приводу процесуальних витрат, стягнених з ОСОБА_8 , то вирішення питання про їх стягнення здійснено місцевим судом відповідно до вимог ст. 122 КПК України.
Таким чином викладені в апеляційній скарзі сторони захисту доводи про допущення судом першої інстанції неповноти судового розгляду, в ході апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли.

Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого ОСОБА_8 , за доводами прокурора та захисника, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з вимогами ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
На переконання колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_8 судом першої інстанції призначено відповідно до вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність.
Так, призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, обставини його вчинення, характер допущених порушень ПДР та їх наслідки, а також особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно.
В якості обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей; в якості обставин, що обтяжують покарання, суд визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та тяжкі наслідки, завдані злочином.
Надавши оцінку зазначеним судом відомостям та доказам на їх підтвердження, що наявні у матеріалах кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України і є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
З висновками суду першої інстанції про можливість виправлення останнього за умови призначення покарання у виді позбавлення волі на визначений судом строк колегія суддів погоджується.

На переконання колегії суддів, судом з достатньою повнотою враховано ті обставини, що ДТП сталось внаслідок грубого порушення обвинуваченим вимог ПДР, що спричинило тяжкі наслідки, а також те, що останній відшкодував потерпілим заподіяну шкоду; думку потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які просили обвинуваченого суворо не карати.

За цих умов, у суду відсутні підстави для визнання обґрунтованими доводів прокурора та призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання.

Водночас, колегія суддів не вбачає підстав й для його пом`якшення, за доводами сторони захисту.

Враховуючи те, що ОСОБА_8 вчинив тяжке кримінальне правопорушення, відверто зловживаючи Правилами дорожнього руху, перебував у стані алкогольного сп`яніння, що мало наслідком настання непоправних наслідків у виді смерті людини, його виправлення можливе лише за умови ізоляції від суспільства, а тому призначене судом покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки, слід вважати справедливим.

З огляду на викладене, доводи прокурора та захисника про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, як через суворість, так і внаслідок м`якості, колегія суддів розцінює як необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню.

Стосовно заявлених захисником вимог про зарахування ОСОБА_8 у строк відбування покарання строку тримання під вартою, то, оскільки матеріали справи не містять підтверджених даних, коли ОСОБА_8 було взято під варту та коли ним була внесена застава, колегія суддів апеляційного суду позбавлена можливості прийняти рішення про залік обвинуваченому досудового тримання під вартою.

Водночас, обвинуваченому слід роз`яснити, що під час виконання вироку він вправі звернутися з клопотанням про зарахування йому у строк відбування покарання строку тримання під вартою у порядку статей 537, 539 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційні скарги прокурора та сторони захисту до задоволення не підлягають.

Стосовно апеляційної скарги потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 квітня 2017 року, а також поданою ними заяви про відмову від цієї апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 403 КПК України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду. Якщо вирок або ухвалу суду першої інстанції не було оскаржено іншими особами або якщо не має заперечень інших осіб, які подали апеляційну скаргу, проти закриття провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції своєю ухвалою закриває апеляційне провадження.

Як слідує з наявної у матеріалах справи заяви, засвідченої приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_16 та зареєстрованої в реєстрі за №706, 707 (т. 2, а.с. 179), потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відкликають свою апеляційну скаргу на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 квітня 2017 року.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає перешкод для прийняття відмови потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від поданої ними апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

прийняти відмову потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від поданої ними апеляційної скарги на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 квітня 2017 року відносно ОСОБА_8 .

Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 квітня 2017 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін, апеляційні скарги прокурора прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4