279/1379/22
1-кп/279/427/22

11 квітня 2022 року
В провадження Коростенського міськрайонного суду Житомирської області надійшло кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 за ст.111 ч.1 КК України.
У підготовчому судовому засіданні прокурор висловив свою позицію про можливість призначення судового розгляду на підставі направленого до суду обвинувального акта, вважаючи, що під час досудового розслідування були дотримані вимоги кримінального процесуального закону та обвинувальний акт складено з дотриманням вимог ст.291 КПК України, зазначив про відсутність підстав для закриття кримінального провадження чи повернення обвинувального акта, підтримав подане клопотання про продовження строку запобіжного заходу.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 не заперечили проти призначення судового розгляду кримінального провадження та продовження строку досудового розслідування.
Провівши підготовче судове засідання, з`ясувавши думку учасників судового провадження щодо можливості призначення кримінального провадження до судового розгляду, використовуючи надані положеннями ст.314 ч.3 КПК України повноваження, суд дійшов висновку про наступне:
Згідно частини 3 статті 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення:
1) затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу;
2) закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу;
3) повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу;
4) направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження;
5) призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру;
6) доручити представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь.
Можливість укладення угоди, враховуючи пред`явлене обвинувачення, відсутня, підстав для закриття провадження не встановлено.
Аналізуючи відповідність направленого до суду обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону, суд виходить з наступного:
За змістом положень ч.4 ст.110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
При цьому обвинувачення, згідно п.13 ч.1 ст.3 КПК України, - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Судовий розгляд, як передбачено вимогами ч.1 ст.337 КПК України, проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору в тому випадку, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Вимоги, яким має відповідати спрямований до суду обвинувальний акт, визначено ст.291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт.
Статтею 291 ч.2 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);
3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 9) дату та місце його складення та затвердження.
Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно, до нього додаються документи, перелік яких визначено ч.4 ст.291 КПК України.
Згідно ст.277 КПК України виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, має містити зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин.
Згідно висунутого відповідно до обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачення, він обвинувачується у вчиненні державної зради - діяння, умисно вчиненого громадянином України на шкоду обороноздатності, державній безпеці України шляхом надання представникам іноземної держави допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111 КК України, за наступних обставин:
Досудовим розслідуванням встановлено, що за невстановлених обставин та у невстановлений час, однак не пізніше 26 лютого 2022 року громадянин України ОСОБА_7 , діючи з корисливих мотивів, вступив у злочинну змову з представником іноземної держави - громадянином країни-агресора Російської Федерації, який використовує установчі дані ОСОБА_8 , з метою надання допомоги вказаній державі в проведенні підривної діяльності проти України.
Використовуючи соціальну мережу «Вконтакте», не пізніше 26 лютого 2022 року представник РФ ОСОБА_8 поставив ОСОБА_7 завдання здійснити фотографування залізничного мосту через річку Уж у м. Коростень.
За виконання вказаного вище завдання представник РФ Денис Баранов пообіцяв ОСОБА_7 грошову винагороду у вигляді 20 тисяч російських рублів.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, розуміючи цілі та завдання керівництва та військовослужбовців РФ щодо завдання шкоди Україні, на виконання завдання представника іноземної держави, 26 лютого 2022 року, о 15 годині 55 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи поряд з будівлею, розташованою за адресою: АДРЕСА_3 , використовуючи свій мобільний телефон, здійснив фотографування залізничного моста, розташованого неподалік, та пересилання такого фото представнику РФ ОСОБА_9 .
Водночас, встановлено, що передача іноземній державі, зокрема Російській Федерації, або її представнику інформації щодо інфраструктури може у подальшому сприяти іноземній державі або її представникам у проведенні розвідувальної та розвідувально-підривної діяльності.
Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він за вищевикладених обставин, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, вчинив державну зраду - діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду обороноздатності, державній безпеці України шляхом надання представникам іноземної держави допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.111 КК України.
Як визначено ст.111 ч.1 КК України (в редакції на час вчинення інкримінованого обвинуваченому діяння), Державна зрада це діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, шпигунство, надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.
Визначення понять, які застосовуються у вказаній нормі, містяться в ряді законодавчих актів, в числі яких Статут Організації Об`єднаних Націй і Статут Міжнародного Суду ООН від 26 червня 1945 року, Декларація про зміцнення міжнародної безпеки від 16 грудня 1970 року, Закон України "Про національну безпеку України", Закон України "Про оборону України", Закон України "Про державну таємницю", Закон України "Про національну безпеку України", Декларація про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року, Наказ Служби безпеки України від 23 грудня 2020 року № 383 "Про затвердження Зводу відомостей, що становлять державну таємницю".
Такий злочин, як державна зрада, посягає на декілька безпосередніх об`єктів, родовим яких є суспільні відносини з охорони основ національної безпеки України, що визначено розділом 1 Особливої частини Кримінального кодексу України.
При цьому, законодавче визначення безпосередніх об`єктів вищевказаного злочину, таких як суверенітет, територіальна цілісність та недоторканність, обороноздатність, державна, економічна чи інформаційна безпека, міститься в ряді нормативних актів (суверенітет (державний суверенітет) України - верховенство, самостійність, повнота і неподільність влади України в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах (Декларація про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року), територіальна цілісність та недоторканість принцип міжнародного публічного права, згідно з яким територія держави є недоторканою від посягань з боку інших держав шляхом застосування військової сили або загрози силою (частина четверта статті 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй від 26 червня 1945 року, Декларація про зміцнення міжнародної безпеки від 16 грудня 1970 року), обороноздатність держави - здатність держави до захисту у разі збройної агресії або збройного конфлікту, яка складається з матеріальних і духовних елементів та є сукупністю воєнного, економічного, соціального та морально-політичного потенціалу у сфері оборони та належних умов для його реалізації (стаття 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-XII зі змінами), національна безпека України , складовими якої є державна, економічна та інформаційна безпека України, - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про національну безпеку України" від 21 червня 2018 року № 2469-VIII зі змінами).
Об`єктивна сторона кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст.111 КК України, може виражатись у трьох формах:
1) Перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту (перехід до ворога через лінію фронту (лінію бойового розмежування), вступ до військових формувань ворога, участь за завданням ворожої сторони у бойових або інших підривних діях проти України, надання різної допомоги представникам, у тому числі і агентам ворога у їх діяльності на шкоду інтересам України тощо; обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цієї форми державної зради є час вчинення злочину - в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту (визначення поняття «воєнний стан» - ст.1 Закону України «Про оборону України»), «збройний конфлікт» - ст.1 Закону України "Про національну безпеку України");
2) Шпигунство - передача або збирання з метою передачі іноземній державі, іноземній організації або їхнім представникам відомостей, що становлять державну таємницю (при цьому, відомості, що становлять державну таємницю (державна таємниця, секретна інформація) - вид таємної інформації, що охоплює відомості у сфері оборони, економіки, науки і техніки, зовнішніх відносин, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України та які визнані у порядку, встановленому Законом України «Про державну таємницю», державною таємницею і підлягають охороні державою (стаття 1 Закону України «Про державну таємницю»), перелік відомостей, які віднесені до державної таємниці, міститься в Наказі Служби безпеки України від 23 грудня 2020 року № 383 "Про затвердження Зводу відомостей, що становлять державну таємницю";
3) Надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України - будь-яка допомога у проведенні діяльності, направленої на завдання будь-якої шкоди інтересам України.
Надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України полягає у сприянні їх можливим чи дійсним зусиллям заподіяти шкоду державній безпеці України.
Підривною, враховуючи законодавче визначення національної безпеки, складовою якої є державна безпека, як захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз, а відповідно і законодавче визначення вказаних інституцій, можна визнавати будь-яку діяльність, пов`язану: - зі спробою зміни системи вищих органів державної влади нелегітимним шляхом (це можуть бути дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади, посягання на життя державного діяча тощо); - з втручанням у міжнародну політику України (наприклад, несанкціоноване відповідними органами державної влади України розірвання дипломатичних чи консульських стосунків з іншою державою, зрив важливих міждержавних переговорів або глобальних міждержавних форумів); - з втручанням у внутрішню політику (скажімо, організація міжконфесійних, міжетнічних та інших конфліктів, розпалювання сепаратистських настроїв серед населення окремих регіонів, фінансування, оснащення чи інше забезпечення незаконних збройних формувань на території України, організація інформаційної експансії з боку інших держав); - зі спробою зміни території України (організація не передбачених Конституцією України референдумів тощо); - зі спробою знизити обороноздатність України (організація і вчинення диверсій у формі дій, спрямованих на зруйнування об`єктів, які мають важливе оборонне значення, прийняття рішень про згортання наукових досліджень у галузі військової науки і техніки, свідоме гальмування приведення мобілізаційних планів у відповідність до сучасних умов, винахід спеціальних вірусів чи внесення їх у комп`ютерні системи з метою утруднення їхньої роботи або знищення накопиченої на магнітних носіях важливої для виконання завдань оборони інформації тощо); - зі створенням умов для діяльності на території України іноземних розвідок (вербування агентури серед жителів України, підбір кандидатів для вербування та завчасний підкуп службових осіб, зокрема тих, що допущені до інформації «особливої важливості», підготовка явочних квартир, надання допомоги у придбанні документів прикриття для іноземних розвідників, влаштування їх на посади, пов`язані з можливістю доступу до конфіденційної інформації); - з ужиттям заходів щодо посилення економічної залежності України від інших держав (ініціювання розірвання торговельних зв`язків України з іншими державами, підписання від імені України явно економічно невигідних для неї зовнішньоекономічних контрактів, вчинення диверсій у формі дій, спрямованих на зруйнування об`єктів, які мають важливе народногосподарське значення) тощо.
Таким чином, види підривної діяльності проти України можуть бути різноманітними. Різний вигляд може мати й допомога у проведенні такої діяльності. Вона може надаватися шляхом організації чи виконання конкретного злочину, схилення до державної зради інших осіб, усунення перешкод для вчинення певних діянь тощо.
Закінченим злочин у цій формі є з моменту вчинення відповідного діяння, яким особа надала допомогу в проведенні підривної діяльності проти України.
Важливим при кваліфікації діяння за ст.111 КК України є і визначення таких понять як іноземна держава, іноземна організація, представник іноземної держави або іноземної організації.
Іноземна держава це будь-яка держава, крім України, незалежно від того, чи визнана вона Україною як суверенна і чи має Україна з нею дипломатичні відносини.
Під іноземною організацією, як випливає зі змісту диспозиції ст.111 КК України, слід розуміти будь-яку державну чи недержавну установу, підприємство, об`єднання, орган іншої країни, у тому числі політичну партію, релігійну організацію, комерційне підприємство, а також міждержавну чи міжнародну організацію, у тому числі неофіційну, нелегітимну чи злочинну («тіньовий» уряд у вигнанні, міжнародна терористична організація тощо), крім офіційної міжнародної організації, членом якої є Україна. Іноземною організацією є також військова, політична, економічна, фінансова, прикордонна чи інша розвідка.
Представник іноземної держави або іноземної організації це особа, яка уповноважена виражати інтереси тієї чи іншої іноземної Держави (іноземної організації) та діє від її імені або представляє її за спеціальним повноваженням, у тому числі таємним (не офіційним). До представників іноземних держав відносять глав та членів дипломатичних представництв (послів, посланників, повірених у справах, радників, аташе), консульських установ (генеральних консулів, консулів, віце-консулів, консульських агентів), осіб, що включені до парламентських і урядових делегацій іноземних держав як їх члени, та знаходяться на території України з офіційними чи неофіційними дорученнями.
Суб`єктивна сторона державної зради характеризується виною у вигляді прямого умислу. При вчиненні державної зради винний усвідомлює, що він здійснює перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту (вчинює шпигунські дії, надає іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомогу в проведенні підривної діяльності проти України) і бажає цього.
На переконання суду, кваліфікація передачі інформації як державної зради можлива тільки у випадку передачі таємної інформації, оскільки інформація, яка є загальновідомою та загальнодоступною, що відповідно створює і безперешкодну можливість її отримання, не може створювати загроз об`єкту вказаного злочинного посягання.
Якщо ж предметом згаданого злочину вважати нетаємну (відкриту, загальнодоступну) інформацію, то дискреція, тобто вирішення уповноваженою особою питання кваліфікації діяння як державної зради на власний розсуд, є надто великою, що може призвести до правової невизначеності, непередбачуваності, незаконності та свавілля при вирішенні питання притягнення до кримінальної відповідальності.
Отже, висунуте особі обвинувачення в такому особливо тяжкому злочинні, як державна зрада, має містити повні, конкретні та детальні відомості щодо кожного зі складових елементів об`єктивної сторони вказаного злочину, бути змістовним та зрозумілим, не містити жодних суперечностей та протиріч.
Вказаний висновок суд ґрунтує на сталій практиці Європейського суду з прав людини щодо змісту висунутого особі обвинувачення, яке гарантує дотримання та реалізацію її права на справедливий суд та його складової - права на захист.
Так, однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до п. «а» ч.3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є негайна і детальна проінформованість обвинуваченого про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Трактування вказаної гарантії знайшло своє відображення в практиці Європейського суду з прав людини, яким висловлені позиції про те, що суд має схилятись до вибору на користь «змістовного», а не «формального» поняття звинувачення в тексті ст.6 п.1 Конвенції; суд покликаний бачити, що приховано за зовнішньою стороною справи і досліджувати реалії процедури, що розглядається (справа «Девеер проти Бельгії»); хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту (справа «Маттоціа проти Італії»); надання повної та детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду та має розглядатись у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції (у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», «Даллас проти Угорщини»); у тексті п. «а» ч.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу (у справі «Абрамян проти Росії»); деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (у справі «Камасінскі проти Австрії»).
Проаналізувавши зміст пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, суд дійшов висновку про те, що всупереч вимог КПК України та практики Європейського суду з прав людини зазначені в обвинувальному акті встановлені фактичні обставини справи та формулювання обвинувачення є неконкретними та містять істотні суперечності при правовій кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.111 КК України.
Недотримання вимог закону при складанні обвинувального акта порушує засади кримінального провадження, зокрема принципи верховенства права та законності, які застосовуються з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, порушує право обвинуваченого на захист.
Так, пред`явивши ОСОБА_7 обвинувачення в тому, при цьому виклавши їх як фактичні обставини, що встановлені досудовим розслідуванням, що за невстановлених обставин та у невстановлений час, однак не пізніше 26 лютого 2022 року громадянин України ОСОБА_7 , діючи з корисливих мотивів, вступив у злочинну змову з представником іноземної держави - громадянином країни-агресора Російської Федерації, який використовує установчі дані ОСОБА_8 , з метою надання допомоги вказаній державі в проведенні підривної діяльності проти України, обвинувачення не мітить даних про те, що така особа як ОСОБА_8 фактично існує, є особою, яка має статус представника іноземної держави Російської Федерації, тобто особи, яка уповноважена виражати інтереси вказаної іноземної Держави (іноземної організації) та діє від її імені або представляє її за спеціальним повноваженням, у тому числі таємним (не офіційним), зокрема, відноситься до глав та членів дипломатичних представництв (послів, посланників, повірених у справах, радників, аташе), консульських установ (генеральних консулів, консулів, віце-консулів, консульських агентів), осіб, що включені до парламентських і урядових делегацій іноземних держав як їх члени, та знаходяться на території України з офіційними чи неофіційними дорученнями. Констатуючи той факт, що будь-який громадянин іншої держави є її офіційним представником, обвинуваченням не наведено відповідне законодавче обґрунтування на доведення такого твердження (посилання на нормативний акт, який визначає, що кожен громадянин держави є її представником, може діяти від її імені та в її інтересах).
Звинувативши ОСОБА_7 в тому, що він на виконання завдання представника іноземної держави, 26 лютого 2022 року, 15 годині 55 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи поряд з будівлею, розташованою за адресою: АДРЕСА_4 , використовуючи свій мобільний телефон, здійснив фотографування залізничного моста, розташованого неподалік, та пересилання такого фото представнику РФ ОСОБА_9 , обвинувачення не містить даних про те, що переданий ОСОБА_7 фотознімок може бути використано на шкоду обороноздатності, як здатності держави до захисту у разі збройної агресії або збройного конфлікту, та державній безпеці, як захищеності державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз, враховуючи законодавче визначення вказаних понять, що наведено вище.
Обвинуваченням зроблено лише формальне посилання на такі поняття як можливі безпосередні об`єкти такого злочинного посягання як державна зрада.
Відсутні в пред`явленому обвинуваченні і дані щодо статусу об`єкту, фотозображення якого було створено та передано ОСОБА_7 , а саме: чи є інформація про нього та місце його розташування таємною (секретною) чи вона є загальнодоступною, яким чином та в який спосіб отримана з зображення інформація могла бути використана в проведені підривної діяльності проти України, лише зазначивши в обвинуваченні про те, що передача іноземній державі, зокрема Російській Федерації, або її представнику інформації щодо інфраструктури може у подальшому сприяти іноземній державі або її представникам у проведенні підривної діяльності.
Не зазначено і про те, в якому саме виді підривної діяльності була надана обвинуваченим допомога, враховуючи численність таких видів, що також зазначено вище.
Крім цього, не зазначено і конкретне місцезнаходження самого об`єкту фотозйомки, оскільки поряд з будинком АДРЕСА_5 залізничний міст через р.Уж відсутній. Не зазначено в обвинувачені і стратегічна важливість сфотографованого мосту в забезпеченні обороноздатності та державної безпеки України.
За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення носить формальний та неконкретний характер, в ньому в загальний спосіб відображено лише юридичні терміни, використані законодавцем в конструкції диспозиції правової норми кримінального закону ст.111 КК України, без їх конкретного наповнення фактичними даними та розкриття з посиланням на конкретні встановлені та перевірені під час досудового розслідування обставини кримінального правопорушення.
Саме, і лише, на сторону обвинувачення покладено обов`язок формулювання конкретного, детального та змістовного обвинувачення, яким обвинувачену особу інформується про всі встановлені обставини, які повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду, що відповідає вище зазначеній сталій практиці Європейського суду з прав людини та є гарантією справедливого, об`єктивного та неупередженого судового розгляду.
Крім цього, враховуючи стиль викладення резолютивної частини обвинувального акту, в якій повторено обставини, які встановлені досудовим розслідуванням, однак не викладено фактичні обставини, в яких безпосередньо обвинувачується ОСОБА_7 , то можна дійти висновку, що обвинувальний акт взагалі не містить формулювання обвинувачення.
З огляду на викладене суд вважає, що допущене порушення вимог КПК України при складанні обвинувального акту, яке полягає у відсутності викладення фактичних суттєвих обставин кримінального правопорушення, яке кваліфіковано як державна зрада, перешкоджає призначенню судового розгляду, під час якого відповідно до пред`явленого особі обвинувачення суд має вирішити питання, визначені ст.368 КПК України, а не домислювати такі обставини та застосовувати дискрецію в їх розумінні. За таких обставин відсутня можливість ухвалення в подальшому законного вироку будь-якого виду: як обвинувального, так і виправдувального.
Враховуючи, що судом не встановлено підстав для призначення судового розгляду, то клопотання про продовження строку запобіжного заходу, який спливає 29.04.2022 року, не вирішується, оскільки таке питання може бути вирішено лише в разі призначення провадження до судового розгляду.
На підставі викладеного, керуючись ст.314 КПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено о 12.00 год. 13 квітня 2022 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3