Справа № 357/1282/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.07.2022 м. Біла Церква

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 міста Біла Церква, Київської області, кримінальне провадження № 0000100 від 12.01.2022 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новокаїри, Бериславського району, Херсонської області, громадянина України, з середньо-технічною освітою, неодруженого, маючого на утриманні малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурор Білоцерківської окружної прокуратури Київської області: ОСОБА_5 ,

захисник: ОСОБА_6 ,

обвинувачений: ОСОБА_3

У С Т А Н О В И В:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Судом визнано доведеним, що 30.12.2021 приблизно о 19 годині 00 хвилин, ОСОБА_3 перебуваючи в будинку АДРЕСА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із неповнолітнім потерпілим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою заподіяння тілесних ушкоджень останньому, усвідомлюючи протиправність своїх дій та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки, припускаючи можливість спричинення шкоди здоров`ю неповнолітнього потерпілого, умисно здавив лівою рукою кисть правої руки неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді: підголовчатого перелому 5-ої п`ясткової кістки, що відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, так, як, для повного зрощення перелому необхідно тривалий строк - більш ніж 3 тижні.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 122 КК України, за ознаками умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням показань обвинуваченого ОСОБА_3 , який будучи допитаним в судовому засіданні свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, при цьому повністю підтвердив обставини, вчиненого ним злочину, відповідно до викладеного в обвинувальному акті та показав, що він 30.12.2021 приблизно о 19 годині 00 хвилин, перебуваючи в будинку АДРЕСА_3 , після вживання алкоголю, виник словесний конфлікт між ним та ОСОБА_8 , внаслідок чого її неповнолітній син ОСОБА_7 почав наносити удари по спині ОСОБА_3 . Відчувши біль ОСОБА_3 обернувся та здавив лівою рукою кисть правої руки неповнолітньому ОСОБА_7 , спричинивши останньому тілесні ушкодження. Наполягав, що в майбутньому відшкодує завдані витрати внаслідок лікування неповнолітнього потерпілого.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив суд визнати недоцільним дослідження доказів у частині обставин вчинення цього кримінального правопорушення, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумніві суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Неповнолітній потерпілий та його законний представник в судове засідання не з`явились, просили розглянути справу за їх відсутністю, подавши відповідну заяву через прокурора. Цивільний позов не заявляли.

Так, у порядку ст. 325 КПК України, вирішено питання про можливість розгляду провадження без неповнолітнього потерпілого та його законного представника, так як з урахуванням думки учасників судового провадження, є можливим за їх відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, у світлі норм ст. 91 того ж Кодексу, а претензій майнового характеру до обвинуваченого вони в рамках кримінального провадження не висловили.

Отже, за згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального провадження, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за вище встановлених обставин.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 122 КК України, оскільки він вчинив умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Підстав у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Мотиви призначення відповідного покарання.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, згідно з вимогами статей 65 - 67 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання та вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому суд визнає - визнання вини.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд визнає - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.

Враховуючи викладену правову позицію Верховного Суду у справі № 643/2047/15к, яку суд виклав у своїй постанові від 11.02.2020, в якій наголосив, що норми кримінального процесуального законодавства не передбачають, необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК України.

Таким чином, факт вчинення кримінального правопорушення 30.12.2021 обвинуваченим ОСОБА_3 у стані алкогольного сп`яніння, підтверджується встановленими фактичними обставинами по справі, з якими в судовому засіданні повністю погодився ОСОБА_3 та підтвердив.

Також суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, який згідно зі ст. 12 КК України є нетяжким злочином; дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога, лікаря - психіатра не перебуває, неодружений, але має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно не працевлаштований, але заробляє на життя шляхом збору меблів, має місце реєстрації, яке не співпадає з місцем його фактичного проживання.

Також суд враховує доводи прокурора викладені в судових дебатах щодо призначення покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі на строк максимальної межи покарання, передбаченого Особливою частиною Кримінального кодексу України, із застосуванням іспитового строку, а також судом при призначенні покарання враховується особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення протиправних дій, який не відшкодував матеріальні витрати, пов`язані з лікуванням неповнолітнього потерпілого.

Таким чином суд вважає необхідним призначити покарання ОСОБА_3 у межах встановлених у санкції ч. 1 ст. 122 КК України, що передбачає відповідальність за вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Отже, системне тлумачення правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому з огляду на положення ст. 75 КК України законодавець підкреслює важливість такої мети як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні ряду покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має урахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Таким чином на підставі викладеного, суд приходить до висновку про можливість перевиховання обвинуваченого ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства, в зв`язку з чим вважає за необхідне застосувати до останнього ст. 75 КК України.

Так, застосування ст. 75 КК України належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано у цьому кримінальному провадженні відносно обвинуваченого ОСОБА_3 .

Підстав для застосування ст. 69 КК України суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі із застосуванням іспитового строку є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого ОСОБА_3 немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що відповідно до статей 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Запобіжний захід ОСОБА_3 під час досудового слідства не обирався.

Питання речових доказів у кримінальному провадженні вирішено, відповідно до ст. 100 КПК України, а саме довідка № 4776 від 30.12.2021 видана на ім`я ОСОБА_7 , а також рентгенограма правої кисті ОСОБА_9 , які повернуті законному представнику неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 , після набрання вироком законної сили, підлягають залишенню у останньої, як у власника майна.

Процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Керуючись статтями 368, 371, ч. 2 ст. 373, 374, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 , визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні по ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з іспитовим строком на два роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не обирати.

Речові докази по справі: довідку № 4776 від 30.12.2021 видану на ім`я ОСОБА_7 , а також рентгенограма правої кисті ОСОБА_9 , які повернуті законному представнику неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 , після набрання вироком законної сили, залишити у останньої, як у власника майна.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після проголошення.

Суддя: ОСОБА_10