Справа № 557/60/21 Провадження №11-кп/802/577/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.1 ст.111, ч.2 ст.15, ст.113 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Гощанського районного суду Рівненської області від 31 березня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Серби Кодимського району Одеської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактичного проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, раніше судимого вироком Малиновського районного суду м.Одеси від 22.12.10 за ч.4 ст. 187, ч.2 ст.190 КК України до 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна, який звільнений 22.02.16, засуджено за:

- ч.1 ст.111 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 (тринадцять) років з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю;

- ч.2 ст.15, ст.113 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 (тринадцяти) років із конфіскацією майна, яке є його особистою власністю.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати починаючи з 07 год. 48 хв. 12.09.20 включно, зарахувавши у строк покарання термін перебування під вартою.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишено попередній - у виді тримання під вартою.

До вступу вироку в законну силу вирішено утримувати ОСОБА_7 в ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» (Рівненська область, м.Рівне, вул.Дворецька, 116).

З ОСОБА_7 на користь Державного бюджету України стягнуто 20757 (двадцять тисяч сімсот п`ятдесят сім) грн. 23 коп. процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів вирішено.

У порядку ст.100 КПК України вирішено долю речових доказів.

Згідно з даним вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою надання допомоги у проведенні розвідувально-підривної діяльності на шкоду державній безпеці України, будучи громадянином України, в період з червня 2020 року по 12 вересня 2020 року встановив співробітництво з особою, яка позиціонувала себе представником Федеральної служби безпеки Російської Федерації, та протягом липня 2020 року передав останньому інформацію розвідувального характеру про військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України, яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 , а також 08 вересня 2020 року, перебуваючи у м.Одеса, власноручно написав добровільне зобов`язання про співробітництво з Федеральною службою безпеки Російської Федерації щодо виконання поставлених йому завдань на шкоду інтересам України, та отримав від вказаної особи 5000 грн. для подальшого прямування в м.Рівне на виконання попередньої домовленості щодо проведення підривної діяльності на шкоду державній безпеці України, шляхом вчинення диверсії, у виді здійснення вибуху на об`єкті, який має важливе народногосподарське значення. У подальшому, 12 вересня 2020 року близько 07 год. 36 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи у м.Рівне на території гаражних приміщень на АДРЕСА_3 , здійснив усі дії, які вважав необхідними для приведення до дії закладений ним напередодні вибуховий пристрій.

Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст.111 КК України, як державна зрада, у формі надання допомоги представнику іноземної організації в проведенні підривної діяльності проти України.

Крім того, ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, з метою ослаблення держави Україна, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, будучи громадянином України, на підтвердження згоди, попередньо наданої 08 вересня 2020 року особі, яка позиціонувала себе співробітником Федеральної служби безпеки Російської Федерації, 12 вересня 2020 року близько 06 год. 00 хв., незаконно проник на територію комплексу водозабірних та очисних споруд Горбаківського-Гориньградського водозабору Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал», який розташований за адресою: вул.Центральна, 46, с.Горбаків, Гощанський район, Рівненська область, де на даху станції зворотної подачі води помістив раніше отриманий вибуховий пристрій з дистанційним способом підриву. У подальшому ОСОБА_7 цього ж дня, перебуваючи в м.Рівне на території гаражних приміщень на АДРЕСА_3 , здійснив усі дії, які вважав необхідними для приведення до дії закладений ним напередодні вибуховий пристрій, а саме близько 07 год. 36 хв. здійснив дзвінок з мобільного телефону марки «Ergo», у якому містилася сім-карта НОМЕР_2 , на мобільний телефон «Samsung», у якому містилася сім-карта НОМЕР_3 , та який функціонально підключений до вибухового пристрою.

Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.2 ст.15 ст.113 КК України, як закінчений замах на диверсію, шляхом здійснення вибуху на пошкодження об`єкта, який має важливе народногосподарське значення.

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 не оспорюючи доведеності його винуватості, правильності кваліфікації дій, а також виду покарання, оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Зазначає про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання належним чином не було враховано тих обставин, що ОСОБА_7 активно сприяв розкриттю злочину, повністю визнав свою вину і щиро розкаявся у вчиненому, а вчинення кримінального правопорушення сталось внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, що фактично є обставинами, які пом`якшують покарання. Суд також належним чином не врахував позитивних характеристик ОСОБА_7 , який шкодує про вчинене та готовий відбувати покарання за вчинене. Крім того, судом не враховано того, що ОСОБА_7 мав намір відмовитись від вчинення протиправних дій, однак враховуючи серйозність «організації» з якою він співпрацював, він побоювався, що це буде небезпечним для його сім`ї. Лише через страх за свою сім`ю, він не зміг відмовитись. Вважає, що наведені обставини, є такими, що дають суду законні підстави для призначення обвинуваченому покарання з урахуванням ст.69 КК України.

Посилаючись на викладене вище, захисник просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.111 КК України із застосуванням ст.69 цього ж Кодексу у виді позбавлення волі на строк 7 років, за ч.2 ст.15, ст.113 КК України із застосуванням ст.69 цього ж Кодексу у виді позбавлення волі на строк 6 років. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які скаргу підтримали та просили задовольнити, думку прокурора, який вважав скаргу безпідставною у зв`язку з чим просив залишити її без задоволення, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

За положеннями, які містяться у ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Суд апеляційної інстанції відповідно до норм ч.1 ст.404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень та кваліфікація його дій за ч.1 ст.111; ч.2 ст.15, ст.113 КК України, є правильними і ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Разом з тим, захисник обвинуваченого у поданій апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень і особі винного внаслідок суворості і, відповідно вважає, що в суду є цілком законні підстави для призначення покарання із застосуванням положень ст.69 КК України.

Проте такі його доводи до уваги судом не приймаються з врахуванням такого.
При призначенні покарання суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України повинен призначити його з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як зазначено у п.п.1, 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.03 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК) ( 2341-14 ), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст.ст.66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Водночас, як зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені кримінально-процесуальним законом, який передбачає повноваження судів апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно із положеннями ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим як внаслідок м`якості, так і суворості.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні цієї ж норми процесуального права, означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин справи в їх сукупності визначає тяжкість конкретного злочину, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію злочину, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції вказаних вимог матеріального права та роз`яснень Пленуму Верховного Суду дотримався в повній мірі.

Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень і дані про його особу. При цьому, судом наведено переконливі доводи про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого у разі застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання.

До обставин, які пом`якшують покарання, суд правильно відніс щире каяття, та вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин, а до обставин, які обтяжують покарання, рецидив злочинів.

Крім того, місцевий суд призначаючи покарання обвинуваченому врахував, що вчинені ним кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.111; ч.2 ст.15, ст.113 КК України, згідно із ст.12 цього ж Кодексу відносяться до категорії особливо тяжких злочинів.

З достатньою повнотою судом взято до уваги і дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме те, що він хоча й розкаявся у скоєному та шкодує про вчинене, однак він є судимим - притягувалася до кримінальної відповідальності за вчинення у тому числі особливо тяжкого злочину, за що відбував покарання у виді позбавлення волі і, це жодним чином не змінило його поведінки, на шлях виправлення не став, а навпаки вчинив нові особливо тяжкі злочини проти основ національної безпеки України, що вказує про його небажання стати на шлях виправлення.

Враховано було також відсутність негативних характеристик з місця проживання та попереднього відбування покарання, стан здоров`я обвинуваченого і те, що він на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна в межах санкцій ч.1 ст.111; ч.2 ст.15, ст.133 КК України, та остаточного покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, застосувавши принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо виду і строку призначеного ОСОБА_7 покарання та вважає його необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і таким, що не можна вважати надто суворим в даному випадку, як про це зазначає в апеляції сторона захисту.
Водночас, з приводу апеляційних доводів про можливість застосування положень ст.69 КК України, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Дійсно, положеннями ч.1 ст.69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленого для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

У пункті 8 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.03 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) ( 2341-14 ) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч.1 ст.69 КК ( 2341-14 ). При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Апеляційний суд зазначає, що при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст.69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Встановлені апеляційним судом вищенаведені пом`якшуючі покарання обставини, а також інші обставини, які наведені стороною захисту в якості пом`якшуючих, та дані про особу обвинуваченого в даному випадку з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, мети та мотиву, яким він керувався під час їх вчинення, його ролі, поведінки під час і після вчинення, на думку колегія суддів, не можуть вважатись такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і впливають на пом`якшення покарання в розумінні ст.69 КК України.

Наведені стороною захисту доводи не містять у собі посилання на обставини, які би з огляду на положення ст.69 КК України можна було вважати такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, що відносяться до особливо тяжких проти основ національної безпеки України.
Усі доводи сторони захисту, які викладені в апеляційній скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони повністю були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.
Таким чином, підстав для зміни чи скасування вироку та пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання шляхом призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України, з мотивів наведених стороною захисту, апеляційний суд не знаходить.

А тому, апеляційна скарга сторони захисту підлягає залишенню без задоволення, а вирок Гощанського районного суду Рівненської області від 31.03.22 щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Гощанського районного суду Рівненської області від 31 березня 2022 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді