Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

30 березня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу прокурора Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_5 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 17 листопада 2021 року у справі за клопотанням захисника ОСОБА_6 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000530 про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 190, ч.1 ст. 263, ч.4 ст. 368 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.27 ч.4 ст. 368 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 17 листопада 2021 року клопотання захисника задоволено повністю.
Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 26.03.2015 року № 569/4597/15-к на майно, належне ОСОБА_7 , а саме:
- житловий будинок, що розташований за адресою: с. Обарів Рівненського району, Рівненської області;
- земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:008:1352, що розташована за адресою: с. Обарів Рівненського району, Рівненської області;
- земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :02:008:1353, що розташована за адресою: с. Обарів, Рівненського району, Рівненської області;
- мінітрактор марки «HINOMOTO N179», 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 у формі заборони його використання та розпорядження ним;
- причіп марки «ПСЕФ-12,5» 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 ;
- трактор колісний «ЮМЗ-6КЛ», 1987 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 .
В поданій апеляційній скарзі прокурор покликається на незаконність оскаржуваної ухвали у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Зазначає, що зважаючи на те, що Рівненським районним судом винесено вирок від 30 грудня 2020 року відносно ОСОБА_7 , яким, зокрема, призначено додаткове покарання за ч.4 ст. 190 КК України у виді конфіскації майна, який судом апеляційної інстанції в частині призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна скасовано, подальший розгляд судом клопотання про скасування арешту на майно не передбачено вимогами КПК України, чого суд першої інстанції не врахував.
Вказує, що винесення, на думку прокурора, незаконної ухвали в подальшому перешкоджатиме кримінальному провадженню, враховуючи що сторона обвинувачення не згодна із рішенням суду апеляційної інстанції щодо законності вироку суду про перекваліфікацію дій ОСОБА_7 з ч.4 ст. 368 КК України на ч.4 ст. 190 КК України, в зв`язку з чим його оскаржено до суду касаційної інстанції.
Просить скасувати ухвалу Рівненського районного суду від 17 листопада 2021 року. Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 .
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається, оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції згідно положень ст.ст. 537, 539 КПК України за результатом розгляду даного клопотання захисника.
Судом першої інстанції встановлено, що вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 30 грудня 2020 року, зокрема ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України визнано невинуватим та виправдано у відповідності до п.2 ч.1 ст. 373 КПК України. ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 190 та ч.4 ст. 190 КК України і призначено покарання: за ч.4 ст. 190 КК України 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч.1 ст.190 КК України 3 роки обмеження волі. На підставі ст. 70 КК України призначено покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна. Відповідно до ст. 54 КК України позбавлено ОСОБА_7 дев`ятого рангу посадової особи органу місцевого самоврядування. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на три роки, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Застосовано до ОСОБА_7 відповідно до ст.ст. 96-1, 96-2 КК України спеціальну конфіскацію сувенірного кораблика, вартістю 1580 грн., який одержаний останнім внаслідок вчинення злочину.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року апеляційні скарги прокурора, захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 задоволено частково. Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 30 грудня 2020 року в частині призначеного додаткового покарання ОСОБА_7 за ч.4 ст. 190 КК України та на підставі ст. 70 КК України у виді конфіскації майна скасовано. В решті вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 30 грудня 2020 року щодо, зокрема, ОСОБА_7 залишено без змін.
В межах даного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня 2015 року було накладено арешт на рухоме і нерухоме майно, належне ОСОБА_7 .
Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист цього права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено зазначеною міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Особам, котрі зазнають порушення цього, як і інших конвенційних прав, статтею 13 Конвенції гарантовано можливість ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Відсутність у національному законодавстві правової регламентації механізму такого захисту у певній ситуації не може слугувати виправданням відмови у його здійсненні особі, котра потерпає від свавільного втручання у своє право державою в особі компетентних органів. Така відмова становитиме порушення права людини на ефективний засіб юридичного захисту, передбаченого статтею 13 Конвенції. Гарантії захисту права власності закріплені й у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Недоторканність зазначеного права згідно з п.9 ч.1 ст. 7 КПК України 2012 року належить до загальних засад кримінального провадження, зміст якої розкрито у статті 16 цього Кодексу. Згідно з частиною першою наведеної статті позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Іншою загальною засадою кримінального провадження відповідно до п.17 ч. 1 ст. 7, ч.1 ст. 24 КПК України є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Зі змісту ч.4 ст. 174 КПК України вбачається, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Обмежень щодо стадії процесу, на якій може бути заявлено відповідне клопотання, норми кримінального процесуального закону не містять. Способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна одночасно з ухваленням вироку, винесеного за нормами КПК України, прямо не передбачено. Водночас слід зазначити, що у разі коли будь-які законні підстави для арешту майна відпали, продовження дії цього заходу з причин не вирішення судом питання про його скасування є свавільним втручанням у право власності особи, яке є об`єктом охорони за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. В означеній ситуації в силу положень статті 13 Конвенції держава зобов`язана забезпечити особі можливість ефективного юридичного захисту порушеного права.

Оскільки арешт майна було накладено у межах кримінального провадження, судовим рішенням, яке набрало законної сили, покарання у виді конфіскації майна до ОСОБА_7 не застосовано, питання про скасування арешту майна, в застосуванні якого, як заходу забезпечення кримінального провадження, відпала потреба, вирішено не було, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність скасування арешту майна, належного ОСОБА_7 .

Отже, у чинному КПК України законодавцем чітко врегульовано порядок вирішення питання про зняття арешту з майна на різних стадіях кримінального судочинства. Крім того відсутня заборона у вчиненні процесуальних дій з розгляду питань, які мали бути вирішені, але залишилися не вирішеними на етапі розгляду справи.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги прокурора щодо порушення судом першої інстанції вимог КПК України та безпідставного розгляду зазначеного клопотання сторони захисту, не спростовують висновків суду, оскільки судом, на думку колегії суддів, у відповідності до чинного кримінального процесуального законодавства, яке регулює стадію виконання судових рішень, вирішено дане клопотання.

За наведеного, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 17 листопада 2021 року залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора ? без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3