Справа № 686/2070/22
Провадження № 1-кс/686/954/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2022 року м. Хмельницький

Слідчий суддя Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 , подану в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених осіб Хмельницького РУП ГУНП у Хмельницькій області щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду із скаргою, поданою в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених осіб 1 Хмельницького РУП ГУНП у Хмельницькій області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою, в якій просив зобов`язати уповноважених осіб Хмельницького РУП ГУНП у Хмельницькій області внести до ЄРДР відомості, викладені у заяві ОСОБА_4 від 14.01.2022.

Скаргу обґрунтовує тим, що 14 січня 2022 року ОСОБА_4 звернувся до Хмельницького РУП ГУНП у Хмельницькій області із заявою про вчинення відносно нього кримінальних правопорушень.

У своїй заяві виклав обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, 356 КК України. Зокрема, указав, що відповідно до свідоцтва №549 від 26.05.2021 року, виданого приватним нотаріусом ОСОБА_5 посвідчено, що відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акта про проведення електронних торгів (аукціону) ОСОБА_6 належить на праві власності кв. АДРЕСА_1 .

Отримавши вказане свідоцтво ОСОБА_7 хотів потрапити до квартири АДРЕСА_1 , однак встановив, що у ній проживає невідомий йому чоловік, що представився ОСОБА_8 та інші особи, які, напевно, є членами його сім`ї.

ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_8 , що він придбав кв. АДРЕСА_1 , проте ОСОБА_8 відмовився з неї виселитись, продовжує проживати у квартирі без згоди ОСОБА_9 та користуватися житлово-комунальними послугами.

Також відповідно до довідки № Г-03-47800 від 27.09.2021 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована лише одна особа - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вважає, що ОСОБА_8 порушує право ОСОБА_9 на недоторканість житла, оскільки вселився до квартири, яка належить ОСОБА_6 на праві власності, використовує її без згоди останнього як власника, чим вчинив кримінальне правопорушення, яке полягає у порушенні недоторканості житла.

Також указує, що ОСОБА_8 здійснює щодо ОСОБА_9 самовільні, всупереч встановленому порядку дії, а саме проживає у квартирі, яка належить ОСОБА_6 , використовує її для своїх цілей без згоди ОСОБА_4 , чим заподіює йому значної шкоди та вчиняє кримінальне правопорушення самоправство.

Представник скаржника в судове засідання не з`явився. У скарзі зазначив, що просить проводити судовий розгляд скарги у його відсутності та відсутності ОСОБА_10 .

Представник органу досудового розслідування, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду скарги, у судове засідання не з`явився, однак згідно із ч. 3 ст. 306 КПК України це не є перешкодою для розгляду скарги.

Згідно із ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду скарги слідчим суддею не здійснювалась.

Відповідно до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом. Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність осіб, які не з`явились, на підставі наданих доказів.

Дослідивши матеріали справи, приходжу до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із наданих матеріалів за заявою ОСОБА_4 слідує, що 14.01.2022 останній звернувся до Хмельницького РУП із заявою про вчинення кримінального правопорушення, яка була зареєстрована у ХРУП 19.01.2022 за № 119/Г-145.

У заяві про кримінальне правопорушення виклав обставини, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення та за змістом відповідають тим, які наведені у скарзі та викладені вище.

Також вказав, що відносно ОСОБА_4 було вчинено кримінальне правопорушення у вигляді порушення права на недоторканість житла, а саме кв. АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності, оскільки ОСОБА_8 самовільно вселився до квартири без згоди його, як власника та користується житлово-комунальними послугами, які не оплачує, що указує на ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України порушення недоторканості житла та ст. 356 КК України самоправство.

Згідно рапорту ст. ДОП СП ВнП № 1 Хмельницького РУП ГУНП у Хмельницькій області ОСОБА_11 від 26.01.2022 матеріали були приєднані до матеріалів перевірки № 20378, оскільки по даному факту перевірка уже була проведена, що фактично свідчить про те, що відомості до ЄРДР внесено не було.

Положеннями частини 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затверджуються Генеральною прокуратурою України за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, органом, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

До Єдиного реєстру досудових розслідувань, зокрема, має бути внесено короткий виклад обставин про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела (ч. 5 ст. 214 КПК України).

Із цими приписами Кримінального процесуального закону кореспондуються викладені у п.2 Розділу ІІ Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора № 298 від 30.06.2020 норми, згідно з якими відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам пункту 4 частини п`ятої статті 214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджує реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Це слугує гарантією для кожної особи від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

Відповідно до висновку, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 818/1526/18 у межах процедури оскарження бездіяльності слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про відсутність підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, чим саме обґрунтоване невнесення відповідних відомостей до ЄРДР, та вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для зобов`язання слідчого або прокурора внести інформацію про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

У своїй постанові від 16.05.2019 Верховний Суд у складі колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду (справа № 761/20985/18, провадження № 51-8007км18) вказав: «...положеннями ст. 3 КПК визначено, що кримінальне провадження це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. Досудове розслідування - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується, серед іншого, закриттям кримінального провадження. Якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин.....».

Отже ініціювати процедуру кримінального переслідування та застосувати державний механізм для здійснення досудового розслідування доцільно лише у випадку, коли наявні підстави вважати, що було вчинено кримінальне правопорушення. Безпідставне відкриття кримінального провадження є недопустимим і може порушувати права конкретних осіб, відносно яких таке провадження ініційоване, та є неефективним з точки зору використання державних ресурсів.

На думку слідчого судді, заява ОСОБА_4 про вчинення ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ст.162, 356 КК України не містить конкретних фактичних даних, які б могли свідчити про можливе вчинення вказаною особою кримінальних правопорушень.

Так, п. 2 ч. 1 розділу ІІ «Порядок формування та ведення Реєстру» Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора № 298 від 30.06.2020 визначено, що відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Інформацією про кримінальне правопорушення є обставини та конкретні факти, викладені у заяві особи про вчинення кримінального правопорушення, які містять ознаки складу кримінального правопорушення та можуть бути перевірені у кримінально-процесуальному порядку. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджує реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Вказане слугує гарантією для кожної особи від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

Предметом судового контролю слідчого судді може бути лише бездіяльність слідчого чи прокурора щодо невнесення відомостей до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, тобто саме заява чи повідомлення про кримінальне правопорушення є передумовою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та для початку досудового розслідування в кримінальному провадженні.

Реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Згідно із ч. 1 ст. 11 КК України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Частина 1 статті 162 КК України встановлює кримінальну відповідальність за незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи, незаконне проведення в них огляду чи обшуку, а так само незаконне виселення чи інші дії, що порушують недоторканність житла громадян.

Недоторканість житла особи є принципом, визнаним світовою спільнотою.

Згідно із ст. 12 Загальної декларації прав людини, яку прийнято та проголошено Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948, «… ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте та сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла… Кожна людина має право на захист під такого втручання або таких посягань».

Таке саме положення міститься у ст.17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16.12.66, який набув чинності для України 23.03.76.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання відбувається згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Виходячи з цих міжнародно-правових актів, Україна закріпила принцип недоторканності житла і поваги до особистого і сімейного життя людини у національному законодавстві, розширивши цей принцип вимогою щодо недоторканності й іншого володіння особи.

Відповідно до ст.30 Конституції передбачено, що кожному гарантується недоторканність житла.

Згідно із ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

При цьому слід звернути увагу на те, що визначаючи поняття житла у Цивільному кодексі України законодавець не пов`язує його із тими речовими правами, на підставі яких певні особи володіють відповідними приміщеннями як житлом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначає, зокрема, поняття «житло» та тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року).

Таким чином, встановлення законності чи незаконності фактичного володіння особи житлом чи іншим володінням знаходиться поза межами диспозиції ст.162 КК.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду України №-299кз15 від 24 березня 2016 року.

Із матеріалів скарги та матеріалів перевірки за зверненням ОСОБА_4 слідує, що ОСОБА_8 проживав у кв. АДРЕСА_1 до її придбання ОСОБА_4 на електронних торгах.

Отже, фактично для ОСОБА_8 та членів його сім`ї вказана квартира певний період часу була та залишається житлом, яке знаходилося у їх постійному володінні, було призначено для проживання як самого ОСОБА_8 так і членів його родини та з якими у них виникли певні сталі зв`язки.

А тому підстави вважати, що ОСОБА_8 та члени його сім`ї, проживаючи у квартирі, яка перебувала тривалий час у їх фактичному користуванні та є їх житлом у розумінні аналізованих вище норм права, таким чином вчинили дії, які свідчать про порушення недоторканості цього житла, що становлять об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, відсутні.

Відсутні також підстави для кваліфікації дій ОСОБА_8 за ст. 356 КК України.

Так, ст. 356 КК України встановлює відповідальність за самоправство, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника.

У заяві про вчинення кримінального правопорушення не викладено обставин, що свідчать про вчинення ОСОБА_8 самовільних, всупереч установленому законом порядку дій, яка підлягають кваліфікації як самоправство.

Наявний у даному випадку спір щодо права та можливості реалізації ОСОБА_4 як власником повноважень щодо фактичного володіння та користування квартирою АДРЕСА_1 та щодо правомірності володіння ОСОБА_8 спірною квартирою та/або його виселення разом із членами сім`ї із житла має бути вирішений у цивільно-правовому порядку.

А тому, слідчий суддя приходить до висновку, що скаржником у заяві не викладено обставини, що свідчать про вчинення особою, на яку він вказує, кримінальних правопорушень.

У п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України від 6 вересня 2005 року, суд висловив позицію, що право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява N 37437/97).

З огляду на викладене, підстави для внесення відповідних відомостей до ЄРДР відсутні, а тому у задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись статтями 214, 303- 307, 309, 376 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 , поданої в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених осіб Хмельницького РУП ГУНП у Хмельницькій області щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне правопорушення відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя Хмельницького

міськрайонного суду ОСОБА_1