"15" серпня 2022 р. Справа № 363/1828/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 серпня 2022 року слідчий суддя Вишгородського районного суду Київської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000501, розпочатому 15.06.2022 року за ч. 4 ст. 254 КК України,
встановив:
у клопотанні прокурор порушує питання про накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :20:011:0182 площею 7,9288 га, що розташована на території Димерської територіальної громади, Вишгородського району, Київської області та яка на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , шляхом заборони на відчуження, розпорядження та користування нею до скасування арешту у встановленому КПК України порядку.

Клопотання обґрунтовано необхідністю запобігання можливості її перетворення та відчуження.
Необхідні дані про адресу власника зазначеної земельної ділянки або будь-які засоби зв`язку із ним органом досудового слідства суду не надано.
Разом з тим, в судове засідання прибув адвокат ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 , який проти задоволення клопотання заперечив, та просив відмовити у задоволенні клопотання. Подав письмове клопотання, в якому зазначив, що під трековими трасами міститься 0.9846 га, під будівлями 0.0316 га, під проїздами 0.0600 га, під стоянкою 0.7952 га, а інша площа розміром 3.5653 га вільна від забудови, та на ній не порушений родючий шар грунту. Крім того, повідомив, що в жовтні 2021 року ОСОБА_3 отримав рішення 12 сесії 8 скликання №662-12/8 Димерської селищної ради «про розробку детальних планів територій земельних ділянок Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області», однак у зв`язку із вторгненням російських військ на територію України підготовка технічної документація в найкоротші строки стала неможлива. Крім того, просив суд звернути увагу на те, що він не згоден з висновком експертизи, в частині площі земельної ділянки, що використовується не за цільовим призначенням, яка є значно меншою, оскільки її значна частина перебуває під газоном. Відтак він не погоджується з висновком експертизи, в якій газони віднесені до площі земельної ділянки, яка використовується не за цільовим призначенням.
Заслухавши прокурора на підтримання клопотання, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи вважаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч.ч. 1, 2, 3 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Так, за приписами статті 98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
При цьому, слідчий суддя звертає увагу, що згідно ст. 131 КПК заходи забезпечення кримінального провадження, до яких у тому числі належить арешт майна, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК не допускається застосування заходів забезпечення кримінального провадження, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;
2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;
3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Статтею 173 КПК визначено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу), розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Як передбачено ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ч. 1 ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, необхідно врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.
Як вбачається з матеріалів поданого клопотання, що слідчим відділом Вишгородського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному № 0000501, розпочатому 15.06.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 254 КК України.
В ході досудового розслідування встановлено, що власник земельної ділянки з кадастровим номером :20:011:0182, площею 7,9288 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: с. Козаровичі, Вишгородського району, Київської області, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства здійснює безгосподарське використання не за цільовим призначенням частини земельної ділянки, що призвело до виведення землі з сільськогосподарського обороту та заподіяння шкоди в розмірі 256 670,54 грн.
Вказана вище земельна ділянка з кадастровим номером :20:011:0182, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №303642918 та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, перебуває у приватній власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №739 від 31.07.2019.
Проведеним оглядом місця події від 15.06.2022 року встановлено, що на земельній ділянці розміщений картодром, який огороджений металевим парканом та до якого вільного доступу не має.
15.06.2022 року постановою прокурора вказана земельна ділянка визнана речовим доказом, оскільки містить на собі матеріальні сліди, що можуть підтвердити або спростувати факт безгосподарського використання землі з порушенням установленого законом порядку.

29.06.2022 року постановою прокурора призначена судова експертиза з питань землеустрою.

18.07.2022 року на підставі ухвали слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 07.07.2022 року проведено огляд вказаної земельної ділянки із залученням спеціалістів. Вказаний огляд зафіксовано також на відеозаписувальні технічні засоби. За наслідками огляду складено протоколвід 18.07.2022 року в якому в повному обсязі, детально зафіксовано стан земельної ділянки, обстановку і всі розташовані на ній об`єкти.
Відповідно до висновку експерта № 22/10.20/2022 від 01.08.2022 частина земельної ділянки з кадастровим номером :20:011:0182 площею 7,9288 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Димерської територіальної громади, Вишгородського району, Київської області використовується не за цільовим призначенням. Площа частини земельної ділянки, що використовується не за цільовим призначенням, становить 4,3635 га. Використання не за цільовим призначенням вказаної земельної ділянки призвело до виведення земель з сільськогосподарського обороту і є наслідком безгосподарського використання земельної ділянки, яке заподіяло матеріальну шкоду, що становить 256 670,54 грн.

Отже всі сліди кримінального правопорушення досліджено, зафіксовано, та їм надано експертну оцінку.

На час звернення прокурора до суду з клопотанням про арешт майна жодній особі про підозру не повідомлено.

Цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди завданої безгосподарським використанням земельної ділянки та про усунення дії яка порушує право та про усунення дії яка порушує право не подано.

Крім того, в клопотанні не обґрунтовується необхідність проведення інших слідчих дій стосовно дослідження земельної ділянки, які б потребували збереження її в незмінному вигляді.
По справі земельну ділянку експертами вже оглянуто, та експертизу з питань землеустрою проведено.
Відтак, суд доходить висновку, що на даний час необхідні слідчі дії з вказаною земельною ділянкою проведено.
Існування ризиків, визначених у ч. 11 ст. 170 КПК України або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, перед слідчим суддею не доведено.
Доводи сторони обвинувачення про відповідність земельної ділянки, критеріям передбаченим ст. 98 КПК України, не є безумовною підставою для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів.

Не містять матеріали клопотання й будь-яких відомостей на обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання в права власника майна, завдяки чому може бути виконане завдання, для виконання якого прокурор звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту.
Суд вважає що сама по собі зміна власника земельної ділянки або її перетворення до втрати речового доказу за вказаних обставин призвести не може.
Крім того, не доведено яким чином не застосування арешту призведе до втрати речового доказу, коли всі сліди злочину зафіксовано, та експертну оцінку також надано.
У той же час, з матеріалів справи встановлено, що безгосподарське використання земельної ділянки має місце лише щодо частини земельної ділянки площею 7,9288 га, з яких на 2.4921 га розміщено газони, а інша частина - 3.5653 га взагалі не зазнала ніякого негативного впливу.
Відтак підстави вважати, що земельна ділянка під газонами (площа 2.4921 га) використовується всупереч вимог ст. 22 Земельного Кодексу України, є недостатньо обґрунтованими і викликають виправдані сумніви.
За таких умов фактичне позбавлення права власності всієї земельної ділянки є занадто обтяжливим і не спрямовано на виконання завдань кримінального провадження.
Заборона використання земельної ділянки в даному випадку перешкоджає усуненню порушень і припиненню правовідношення, яким порушується право.
Накладення арешту в спосіб зазначений в клопотанні призведе до унеможливлення реалізації особою своїх прав та обов`язків щодо земельної ділянки передбачених чинним Земельним Кодексом України і є непропорційним втручанням в право власності особи на земельну ділянку.
Крім того, суд враховує, що суть кримінального правопорушення, яке розслідується в цьому кримінальному провадженні, не пов`язане з незаконним заволодінням та позбавленням права власності на майно.
Беручи до уваги викладене, суд вважає, що за вказаних обставин накладення арешту на вказану у клопотанні земельну ділянку призведе до невиправданого і непропорційного втручання в права і свободи особи, а клопотання на виконання завдань кримінального провадження (ст. 2 КПК України) не спрямовано і виходить за межі застосування заходів кримінального провадження.

Таким чином заявлене клопотання є необґрунтованим та задоволеним бути не може.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 132, 170-175, 371-372 КПК України;
ухвалив:
в задоволенні клопотання відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особами, відсутніми при проголошенні в той же строк з моменту отримання її копії.

Слідчий суддя