Справа № 159/6451/21 Провадження №11-кп/802/445/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.3 ст.185, ч.3 ст.15-ч.3 ст. 186 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
захисника обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 лютого 2022 року,

ВСТАНОВИВ :
Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працевлаштованого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , без фактичного місця проживання, раніше судимого, останній раз:
- 31.07.2018 вироком Залізничного районного суду м. Львова за ч.2 ст.185 КК України із застосуванням ч.4 ст.70 КК України та вироком Львівського апеляційного суду від 06.12.2018 до 3 (трьох) років позбавлення волі, зараховано в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, частково відбуте покарання за вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 23.01.2018 у виді 1 (одного) року позбавлення волі. Звільнений 26.07.2019 по відбуттю покарання,
визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст. 185 КК України за епізодом від 07.08.2021 щодо ОСОБА_9 та виправдано, на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
засуджено за:
- ч.3 ст.15, ч.3 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців,;
- за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.
На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та попередніми вироками Шевченківського районного суду м. Львова від 25.11.2021 за ч.3 ст.185 КК України та Городецького районного суду Львівської області від 16.12.2021 за ч.3 ст.185 КК України, остаточно визначено ОСОБА_7 до відбуття 5 (п`ять) років 6 (шість) місяці позбавлення волі.
Строк відбування покарання ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк покарання попереднє ув`язнення з 08.10.2021 по день набрання вироком законної сили включно з розрахунку - один день тримання під вартою відповідає одному дню позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід щодо ОСОБА_7 залишено тримання під вартою.
Речові докази :
- електроплиту, яка передана на зберігання потерпілій ОСОБА_10 , залишено останній,
- сліди рук, які знаходяться в сейфпакетах, залишено при матеріалах справи.
Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави процесуальні витрати за проведення судової товарознавчої експертизи №СЕ-19/103-21/6938-ТВ від 26.08.2021 в розмірі 514,86 грн, судової дактилоскопічної експертизи №СЕ-19/103-21/7028-Д від 27.08.2021 в розмірі 1201,34 грн, судової товарознавчої експертизи №СЕ-19/103-21/8415-ТВ від 07.10.2021 в розмірі 686,48 грн, судової товарознавчої експертизи №СЕ-19/103-21/8414-ТВ від 07.10.2021 в розмірі 686,48 грн, судової дактилоскопічної експертизи №СЕ-19/103-21/7071-Д від 28.08.2021 в розмірі 1372,96 грн.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він повторно, 08 серпня 2021 року, приблизно о 16 годині 40 хвилин, діючи з корисливих мотивів, реалізовуючи умисел на таємне викрадення чужого майна, розбивши скло у вікні будинку АДРЕСА_2 , витягнув через вікно з середини продукти харчування та електричну плитку вартістю 350,00 грн., однак був помічений потерпілою ОСОБА_10 , після чого втікаючи з викраденим майном вчинив дії спрямовані на відкрите викрадення майна, проте з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідним для доведення злочину до кінця, залишив майно на подвір`ї та втік через огорожу.
Такими умисними діями ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.15, ч.3 ст.186 КК України (грабіж) незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з проникнення у житло.
Крім цього ОСОБА_7 повторно, в період з 19 години 30 хвилин 11 серпня 2021 року по 07 годину 12 серпня 2021 року (точної дати не встановлено), діючи з корисливих мотивів, реалізовуючи умисел на таємне викрадення чужого майна, шляхом пошкодження дверей, проник до дачного будинку АДРЕСА_3 , звідки таємно викрав насос для підкачки автомобільних колес марки «Miol» вартістю 652,45 грн., та кутову шліфувальну машинку марки «Арсенал» вартістю 566,67 грн., чим спричинив потерпілому ОСОБА_11 майнової шкоди на загальну суму 1219,12 грн.
Зазначеними умисними діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у житло, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч.3 ст. 185 КК України.
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій за ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 15 - ч.3 ст. 186 КК України, оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Вказує, що місцевим судом йому було призначено покарання за ч.3 ст. 15 - ч.3 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. Однак, відповідно до ч.3 ст. 68 КК України, за вчинення замаху на кримінальне правопорушення строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті Особливої частин цього Кодексу. Водночас, просить при визначенні міри покарання врахувати обставини, що у відповідності до ст. 69 КК України його пом`якшують, а саме: повне і беззаперечне визнання вини, а також, щире розкаяння у вчиненому злочині та наявність малолітньої дитини 2014 року народження. З огляду на це, просить вирок суду першої інстанції змінити, та призначити йому більш м`яке покарання із застосуванням вимог ст.ст. 68, 69 КК України.
В апеляційний суд потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 не з`явились, хоча повідомлялись належним чином про час і місце розгляду справи у відповідності до положень КПК України й будь-яких заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший день та відомості про поважність причин їх неявки від них не надходило.
Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив задовольнити апеляційну скаргу, пом`якшити йому покарання, адвоката ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_7 та просила її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляції обвинуваченого, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_7 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
За положеннями, які містяться у ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Суд апеляційної інстанції відповідно до норм ч.1 ст.404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію його дій за ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 15-ч.3 ст.186 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 , не оспорюються, а тому апеляційний суд відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України їх не перевіряє.
Не оскаржується також ніким з учасників вирок в частині виправдання ОСОБА_7 .
Так, доводи обвинуваченого про недотримання судом при призначенні покарання положень ст. 68 КК України, згідно яких йому не може бути призначено покарання, що перевищує 2/3 максимального строку покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його визнано винуватим, не заслуговують на увагу.
Відповідно до ч. 3 ст. 68 КК України за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого покарання, передбаченого санкцією частини Особливої частини цього Кодексу.
Як вбачається з вироку суду, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст. 15 - ч. 3 ст. 186 КК України, суд першої інстанції з дотриманням вимог ч. 3 ст. 68 КК України, призначив йому покарання у виді 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців позбавлення волі, що не перевищує двох третин розміру найбільш суворого покарання за санкцією цієї статті, яка передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до восьми років.
Водночас, твердження обвинуваченого про те, що призначене йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців, перевищує 2/3 строку максимального покарання є необґрунтованим, оскільки таке покарання є остаточним та призначеним на підставі ч.1 ст. 70 та ч.4 ст. 70 КК України.
Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній інстанції з урахуванням вимог апеляційної скарги вказує про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінальних правопорушень та його особі внаслідок суворості, та відповідно вважає, що в суду апеляційної інстанції є законні підстави для призначення покарання із застосуванням положень ст.69 КК України.
Проте такі доводи не заслуговують на увагу суду з наступних підстав.
При призначенні покарання суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України повинен призначити його з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових злочинів.
Як зазначено в пунктах 2 та 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК) ( 2341-14 ), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст.ст.66, 67 КК України.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження (справу) по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені кримінально-процесуальним законом, який передбачає повноваження судів апеляційної інстанційскасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно з положеннями ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого злочину у значенні цієї ж норми процесуального права, означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин справи в їх сукупності визначає тяжкість конкретного злочину, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію злочину, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції вказаних вимог матеріального права та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України дотримався в повній мірі.
З оскаржуваного вироку вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 свою вину по епізоду щодо потерпілої ОСОБА_10 визнавав частково та не погоджувався із кваліфікацією його дій за ч.3 ст.15 ч.3 ст. 186 КК України, оскільки вважав, що його дії слід перекваліфікувати як замах на крадіжку без проникнення у житло. Разом з тим, по епізоду щодо потерпілого ОСОБА_11 , то обвинувачений ОСОБА_7 при первинних показаннях своєї вини не визнав, оскільки вважав, що докази за цим епізодом сфальсифіковані. Однак в подальшому свою вину визнав частково.
Призначаючи обвинуваченому покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ним злочинів та дані про його особу. При цьому, судом наведено переконливі доводи про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.
До обставин, які пом`якшують покарання, суд відніс часткове визнання вини.
Обставин, які обтяжують покарання судом встановлено не було.
Разом з тим, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості злочинів, передбачених ч.3 ст. 185, ч.3 ст.15-ч.3 ст. 186 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України належать до категорії тяжких, а також обставини їх вчинення, дані про особу обвинуваченого, а саме, його молодий вік, відсутність міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, доходу, дані про неодноразове притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів проти власності, а також поведінку в судовому засіданні, яка не засвідчила щирого каяття чи наміру змінити спосіб життя.
Наведені обставини на думку колегії суддів дали суду першої інстанції дійти обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 лише за умов його ізоляції від суспільства.
Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України обґрунтовано дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання в межах санкцій ч.3 ст.15, ч.3 ст.186 КК України - у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців, ч.3 ст.185 КК України - у виді позбавлення волі строком на 3 роки, і на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначив покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, а на підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та попередніми вироками Шевченківського районного суду м. Львова від 25.11.2021 за ч.3 ст. 185 КК України та Городецького районного суду Львівської області від 16.12.2021 за ч.3 ст. 185 КК України, остаточно визначив йому до відбуття покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців. Водночас, на підставі ч.5 ст. 72 КК України йому зараховано в строк покарання попереднє ув`язнення з 08.10.2021 по день набрання вироком законної сили включно з розрахунку один день тримання під вартою відповідає одному дню позбавлення волі.
Призначене покарання на думку апеляційного суду, повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 , попередження вчинення ним нових злочинів, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі обвинуваченого.
В ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 185 КК України по епізоду щодо потерпілого ОСОБА_11 , та за ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 186 КК України по епізоду щодо потерпілої ОСОБА_10 визнав повністю та вказав про повне та беззаперечне визнання вини та щире розкаяння у вчинених злочинах. А тому, просить застосувати до нього положення ст. 69 КК України.
З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.
Дійсно, положеннями ч.1 ст.69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленого для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
У пункті 8 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що призначення основного покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) (2341-14) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненного злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній послатися на ч.1 ст.69 КК (2341-14). При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.
Апеляційний суд зазначає, що при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст.69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Так, виходячи із системного тлумачення законодавства і судової практики, щире каяття означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінує злочин, бажає виправити ситуацію, що склалась, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.
Щире каяття це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватись конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.
Проте, факт щирого каяття ОСОБА_7 свого відображення в матеріалах кримінального провадження не знайшов, а перевіркою таких матеріалів не виявлено, що ОСОБА_7 вчиняв таке каяття під час досудового розслідування, чи під час розгляду справи місцевим судом.
Разом з тим, враховується колегією суддів і те, що обвинувачений свою вину повністю визнав лише в апеляційній інстанції, що на думку апеляційного суду свідчить про намагання пом`якшення покарання за вчинене.
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд не знаходить можливості призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, та як в ході розгляду кримінального провадження судом не було встановлено кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів.
Таким чином, апеляційну скаргу обвинуваченого на підставі п.1 ч.1 ст.407 КПК України слід залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 лютого 2022 року щодо ОСОБА_7 , - без змін.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 лютого 2022 року щодо нього без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді