1Справа № 335/2879/22 1-кс/335/1335/2022
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня 2022 року м. Запоріжжя
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новоєфремівка Генічеського району Херсонської області, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, не одружений, військовослужбовець військової служби за мобілізацією, номера обслуги 8-ї артилерійської батареї 3-го артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 405 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Старший слідчий першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополі) Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Мелітополі ОСОБА_4 , за погодженням з начальником Мелітопольського відділу Запорізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_3 , звернувся до суду з клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_5 .
Досудовим розслідуванням встановлено, що наказом т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2022 року за №43 старшого солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду 8-го артилерійської батареї 3-го артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_7 призначено на посаду заступника командира 3-го артилерійського дивізіону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України ОСОБА_8 від 14.03.2022 року №133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 26.03.2022 року строком на 30 діб.
Відповідно до Указу Президента України від 18.04.2022 року №259/2022 продовжено дію воєнного стану із 05 годин 30 хвилин 25.04.2022 року на 30 діб.
Указом Президента України ОСОБА_8 від 17.05.2022 року №341/2022, який затверджено Верховною Радою України продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25.05.2022 року строком на 90 діб.
Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до ст.ст. 29-32 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України майор ОСОБА_7 , будучи на посаді заступника командира 3-го артилерійського дивізіону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , являється прямим начальником старшому солдату ОСОБА_5 , номера обслуги військової частини НОМЕР_1 .
Згідно з ст. 72 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України заступник командира бригади (полку, окремого батальйону) з морально-психологічного забезпечення в мирний і воєнний час відповідає за безпосередню організацію і проведення заходів морально-психологічного забезпечення; за військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу; за морально-психологічне забезпечення бойової готовності, бойової підготовки, виконання бойових завдань, правопорядку, повсякденної діяльності особового складу військової частини; за національно-патріотичну підготовку та інформаційну роботу, організацію дозвілля військовослужбовців, членів їх сімей, працівників військової частини, їх соціальний захист. Заступник командира бригади (полку, окремого батальйону) з морально-психологічного забезпечення підпорядковується командирові та є прямим начальником усього особового складу полку (окремого батальйону).
Зокрема, проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_1 відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 49 Статуту, старший солдат ОСОБА_5 зобов`язаний: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників); постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, Військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.
Окрім того, відповідно до ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України старший солдат ОСОБА_5 був зобов`язаний: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Проте, старший солдат ОСОБА_5 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення та вчинив військовий злочин проти встановленого порядку проходження військової служби.
27.05.2022 року у приміщенні визначеному для відпочинку особового складу, яке розташоване в АДРЕСА_2 , де виконуються бойові завдання військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 , внаслідок нестатутних взаємовідносин між старшим солдатом ОСОБА_5 та майором ОСОБА_7 , останньому були заподіяні тілесні ушкодження.
Так, 27.05.2022 року, близько 19 години 00 хвилин, майор ОСОБА_7 для перевірки дотримання дисципліни особовим складом зайшов до приміщення для відпочинку, яке розташоване у АДРЕСА_2 , де відпочивали старший солдат ОСОБА_5 та інші військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 .
Виконуючи свої обов`язки з підтримання військової дисципліни та забезпечення правопорядку у підрозділі, майор ОСОБА_7 зробив зауваження військовослужбовцям 8-го артилерійської батареї 3-го артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_9 та старшому солдату ОСОБА_10 та наказав припинити паління тютюнових виробів у приміщенні для відпочинку особового складу, на що військовослужбовці відреагували адекватно та припинили паління.
Проте, старший солдат ОСОБА_5 будучи невдоволеним зауваженнями в бік інших військовослужбовців від майора ОСОБА_11 почав у присутності вказаних військовослужбовців висловлювати нецензурними вирази у бік майора ОСОБА_7 , на що останній зробив зауваження старшому солдату ОСОБА_5 про припинення порушення військової дисципліни. Не зважаючи на зауваження майора ОСОБА_7 , старший солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи протиправний та позастатутний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, достовірно знаючи, що майор ОСОБА_7 є його прямим начальником за посадою та званням, реалізуючи прямий умисел, що виник раптово, направлений на застосування фізичної сили до заступника командира 3-го артилерійського дивізіону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 , у зв`язку із виконанням останнім обов`язків з військової служби, щодо підтримання військової дисципліни у підрозділі, спрямованої на припинення порушення військової дисципліни, вчинив насильство щодо начальника. Так, ОСОБА_5 наніс майору ОСОБА_7 два удари кулаком правої руки в область лівого ока, внаслідок чого заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді синця з набряком м`яких тканин та садна в лівій навколоочній ділянці, синця з садном в лівій виличній ділянці, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, тобто, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 405 КК України заподіяння тілесних ушкоджень начальнику у зв`язку з виконанням ним обов`язків з військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.
30.05.2022 року старшим слідчим першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, за погодженням з процесуальним керівником у кримінальному провадженні, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 405 КК України, яке кваліфікується як заподіяння тілесних ушкоджень начальнику у зв`язку з виконанням ним обов`язків з військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.
Слідчий вказує у клопотанні, що вина ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, повністю підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами, а саме:
- показаннями потерпілого заступника командира 3-го артилерійського дивізіону в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_7 , який пояснив, що ОСОБА_5 , без будь-яких підстав, застосував фізичну силу у вигляді нанесення ударів по обличчю ОСОБА_7 ;
- показаннями свідків військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , які пояснили, що бачили як ОСОБА_5 наніс два удари в область лівого ока майору ОСОБА_7 , а також негативну поведінку військовослужбовця ОСОБА_5 ;
- протоколами проведення слідчих експериментів за участі потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , які вказали на механізм нанесення тілесних ушкоджень старшим солдатом ОСОБА_5 майору ОСОБА_7 ;
- висновком СМЕ потерпілого ОСОБА_7 , відповідно до якого у останнього наявні легкі тілесні ушкодження;
- іншими матеріалами кримінального провадження.
Таким чином, під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який Кримінальним кодексом України передбачено максимальне покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років позбавлення волі.
Слідчий та прокурор вважають, що під час проведення досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ОСОБА_5 може:
- переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду;
- незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного у кримінальному провадженні;
- вчинити інше кримінальне правопорушення.
Посилаючись на вищевикладене, прокурор просив застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів, з утриманням у ДУ «Запорізький слідчий ізолятор». Окрім того, просив, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України не визначати підозрюваному альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, оскільки злочин за яким підозрюється ОСОБА_5 пов`язаний із застосування насильства відносно свого прямого начальника в умовах воєнного стану.
Прокурор та слідчий у судовому засіданні клопотання підтримали, зазначивши, що підозрюваний обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину за ч. 4 ст. 405 КК України.
Підозрюваний у судовому засіданні щодо клопотання заперечив та пояснив, що дуже жалкує за скоєним, своєї вини не визнає. Жаліє про скоєне, намірів ухилятися від суду, впливати на потерпілого чи свідків чи вчинити інше кримінальне правопорушення не має.
Захисник також заперечив щодо доводів клопотання та пояснив, що підстав для обрання відносно його підзахисного такого виняткового запобіжного заходу у виді тримання під вартою не має. Підозрюваний має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, на його утриманні перебуває мати.
Крім того вказав, що зазначені у клопотанні ризики є надуманими. На даний час підозрюваний справно та вчасно з`являвся на виклики до слідчого та прокурора, вважає, що підстав для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не має. Просив у задоволенні такого відмовити та обрати відносно підозрюваного інший запобіжний захід не пов`язаний із позбавленням волі.
Заслухавши доводи прокурора та слідчого, які клопотання підтримали, підозрюваного та захисника, які просили у задоволенні клопотання відмовити, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Однією із гарантій забезпечення законних інтересів осіб, які залучаються до участі в кримінальному провадженні (п. 18 ст. 3 КПК України) є саме судовий контроль законності обмеження конституційних прав і свобод людини при здійсненні кримінального провадження, який на досудовому розслідуванні здійснюється слідчим суддею.
Так, розглядаючи зазначене клопотання суд виходить з того, що заходи забезпечення кримінального провадження (ч. 1 ст. 131 КПК України) застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 173 КПК України, запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування слідчим суддею за клопотанням слідчого погодженого з прокурором.
У відповідності до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, зокрема:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Згідно п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Згідно ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
Відповідно п. 3 абз. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» від 25.04.2003 року року № 4, запобіжні заходи застосовується за наявності підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений буде намагатись ухилятися від слідства або суду, перешкоджати встановленню істини по кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Разом з тим взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку з чим такий обирається лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають норм КПК України, і його належної поведінки.
Разом з тим, в п. 13.3 вищевказаної Постанови роз`яснено, що обов`язковою умовою взяття під варту (виходячи з його правової природи) має бути обґрунтована впевненість судді в тому, що більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.
Це можливо, коли особа немає постійного місця проживання, зловживає спиртними напоями чи вживає наркотичні засоби, продовжує вчиняти злочини, підтримує соціальні зв`язки негативного характеру, порушила умови запобіжного характеру, не пов`язаного з позбавленням волі, раніше ухилялася від слідства, суду чи виконання судових рішень.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 25.04.2003 року «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства», розглядаючи подання, суддя з`ясовує, чи є підозра у вчиненні особою злочину або обвинувачення останньої обґрунтованими, тобто чи є в розпорядженні органу дізнання, слідчого встановлені у визначеному законом порядку достатні дані, що свідчать про наявність ознак злочину, вчиненого саме цією особою (ними можуть бути заяви й повідомлення про злочин, явка з повинною, документи, складені за результатами оперативно-розшукової діяльності, протоколи слідчих дій, висновки експертиз тощо).
У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 08.07.2003 року N 14-рп/2003 тяжкість злочину законом не визначається як підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а тільки враховується поряд з іншими обставинами, передбаченими відповідними статтями КПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
Прокурором доведено, що підозрюваний обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 405 КК України, за яке передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.
Однак, згідно статті 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. У разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи його перепинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобіжний захід, обґрунтованість якого протягом сімдесяти двох годин має бути перевірена судом.
Так, згідно ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що в разі обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу підозрюваний, обвинувачений може ухилитися від слідства або суду, знищити речові докази, перешкоджати встановленню істини у справі або продовжувати злочинну діяльність. При цьому суд повинен врахувати обставини, які вказані в ст. 178 КПК України.
Крім того, не допускається застосування найбільш суворого запобіжного заходу лише з мотиву тяжкості вчиненого підозрюваним кримінального правопорушення.
Доказів того, що обвинувачений якимось чином впливатиме на потерпілого чи свідків, переховуватиметься від слідства чи суду або вчинятиме інші злочини не має, а невизнання вини у пред`явленому обвинувачені не може слугувати для суду підставою для обрання підозрюваному найсуворішого виду запобіжного заходу.
Крім того, підозрюваний проживає за місцем реєстрації в АДРЕСА_1 . Згідно матеріалів, ОСОБА_5 є військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, не одруженим, має на утриманні мати, а відтак ці дані у сукупності з іншими спростовують твердження слідчого та прокурора, що підозрюваний не має міцних соціальних зв`язків, а тому до нього не можна застосувати більш м`які запобіжні заходи.
Доводи прокурора про вплив на свідків та потерпілого з боку підозрюваного жодним чином не доведено, а відтак є голослівними і до уваги такі суд не приймає. Також судом враховується, що з часу вчинення кримінального правопорушення підозрюваний жодних дій, які б давали підстав вважати про наявність ризиків не вчинено, зокрема підозрюваний співпрацює з слідством, на виклики до слідчого та прокурора з`являвся та з`явився.
Суд вважає, що безумовне існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення підозрюваним саме по собі не може бути виправданням для позбавлення особи свободи і продовження тримання її під вартою.
У даному випадку слід враховувати також і правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 року у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої для тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатись достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом тривалого строку.
Лише правова кваліфікація вчиненого, надана стороною обвинувачення, є недостатнім для цього і навіть наявність серйозних підозр щодо участі у вчиненні тяжкого правопорушення та перспективи ухвалення вироку про значну міру покарання самі по собі не можуть бути виправданням тривалого попереднього ув`язнення (правова позиція в рішенні ЄСПЛ у справі «Адамяк проти Польщі»).
За практикою Європейського суду з прав людини, на судові органи покладається обов`язок забезпечити розумний строк тримання під вартою, при цьому вони повинні розглянути всі факти на користь і проти існування справжньої потреби суспільного інтересу, який, при належному врахуванні принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від норми про повагу до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях стосовно клопотань про звільнення з-під варти (п. 35 Рішення ЄСПЧ у справі «Летельє проти Франції»).
Також згідно правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 08.07.2003 року №14-рп/2003 (справа про врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу) сам по собі факт здійснення, навіть, тяжкого злочину не є беззастережною підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.
Лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та обґрунтованість підозри, не можуть бути підставою для обрання підозрюваному такого запобіжного заходу як тримання під вартою.
Більше того, незважаючи на тяжкість санкції статті кримінального закону згідно обвинувачення, суд безпосередньо керується нормою прямої дії статті 62 Конституції України щодо презумпції невинуватості підсудного.
Суд виходить з того, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.
Таким чином, суд при розгляді питання щодо тримання під вартою не обмежений виключно питанням обрання запобіжного заходу, більш того, зобов`язаний дослідити можливість призначення більш м`яких запобіжних заходів. Клопотання прокурора про необхідність обрання запобіжного захід у вигляді тримання під вартою окрім іншого мотивовано тим, що він намагатиметься уникнути притягнення до кримінальної відповідальності та може переховуватись від органів досудового розслідування, вчинити інше кримінальне правопорушення, буде намагатися впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні.
Проте, чинний КПК покладає на сторону обвинувачення обов`язок довести наявність заявлених ризиків.
Однак, як вбачається прокурор в даному клопотанні про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, лише перелічив передбачені ст. 177 КПК України ризики і навіть не зазначив, чи можливо запобігти їм завдяки іншим запобіжним заходом, які не пов`язані з тримання під вартою, пославшись лише на тяжкість кримінального правопорушення інкримінованого.
Разом з тим, за практикою ЄСПЛ ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку (справа «Панченко проти Росії» § 106) та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (справа «Ноймайстер проти Австрії» §10), оскільки «ризик втечі або уникнення правосуддя» зменшується з часом, адже включення строку запобіжного ув`язнення до строку покарання, якого мав підстави боятися заявник, трохи пом`якшує цей страх і зменшує його наміри втекти (справа «Пунцельт проти Чехії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Вессіеу у МоШоуа (Бекчиєв проти Молдови) § 58).
Як встановлено у суді, підозрюваний не допускав порушень процесуальної поведінки під час досудового розслідування, усвідомлює негативний характер свого вчинку та його наслідків, щиро жалкує про те, що сталося, нових злочинів не вчиняв; ризик того, що обвинувачений буде незаконно впливати на потерпілого, свідків у цьому ж кримінальному провадженні прокурором, вчинити інше кримінальне правопорушення також не доведено.
Окрім того, в суді встановлена і міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини, зокрема, матері, якій він допомагає, що свідчить про наявність у нього міцних соціальних зв`язків, а відтак і високу мотивованість належної процесуальної поведінки.
Так, згідно практики ЄСПЛ ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу, але зі спливом часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання обвинуваченого під вартою (справи «Яжинський проти Польщі», «Клоот проти Бельгії»).
Ризик того, що ОСОБА_5 може вчинити інше кримінальне правопорушення не існує, оскільки докази не були надані такі і прокурором під час розгляду клопотання про тримання підозрюваного під вартою, а також не здобутті такі і під час судового слухання, а відтак зазначений ризик є неконкретним і не підтверджується будь- якими доказами.
Отже, прокурором, окрім констатації (перерахування) ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
За практикою ЄСПЛ обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року).
Підозрюваний має постійне місце проживання, загальнодоступні засоби зв`язку, що дає можливість належним чином викликати підозрюваного для участі у судових засіданнях, щодо репутації обвинуваченого, слід зазначити, що він раніше не судимий, йому не було висунуто жодної підозри у вчиненні будь-якого іншого кримінального правопорушення, є військовослужбовцем за контрактом.
Слід також звернути увагу на те, що при вирішенні питання тримання під вартою суд також враховує засаду верховенства права, закріпленої у ст. 8 КПК України, та практику Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті підлягає обов`язковому застосуванню під час кримінального провадження.
Так, тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу та застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе відвернути ризики, зазначені у ст. 177 КПК України. При розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року у справі «Харченко проти України»).
Під час обрання міри запобіжного заходу необхідно керуватись критеріями для його обрання передбаченими у ч. 1 ст. 194 КПК України.
Приймаючи до уваги, що підозрюваний має постійне місце проживання, є військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, а також те, що прокурор не довів, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою ст. 176 КПК України, не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам, слідчий суддя приходить до висновку, що в задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою слід відмовити та постановити ухвалу про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання та покладанням на нього обов`язків відповідно до вимог ст. 194 КПК України.
Керуючись ст.ст. 177, 178, 179, 193, 194, 196, 372, 395 КПК України, слідчий суддя,
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання старшого слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополі) Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Мелітополі ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити.
Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 405 КК України, запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Покласти на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, строком до 28.07.2022 року включно, а саме:
- прибувати на виклик до слідчого, в провадженні якого знаходяться матеріали досудового розслідування, прокурора, суду, залежно від стадії кримінального провадження;
- не відлучатися із м. Запоріжжя без дозволу слідчого, прокурора або суду;
- повідомляти слідчого, прокурора, або суд про зміну місця проживання та місця роботи;
- утримуватися від спілкування із свідками по кримінальному провадження з приводу обставин кримінального провадження.
Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_5 положення ч. 2 ст. 179 КПК України, у відповідності до яких, у разі невиконання покладених обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Вступна та резолютивна частини ухвали виготовлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 31.05.2022 року.

Повний текст ухвали виготовлений 01.06.2022 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1