КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого за ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 309, ч. 3 ст. 146, п. п. 3, 12 ст. 115 КК України
ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 2 червня 2022 року,
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_8
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 2 червня 2022 року продовжено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - кожному - запобіжний захід у виді тримання під вартого строком на 60 днів, тобто до 20 липня 2022 року включно.
У задоволенні клопотання ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , у задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_10 відмовити, змінити запобіжний захід щодо ОСОБА_7 із тримання під вартою на запобіжний захід, не пов`язаний із тримання під вартою.
З посиланням на положення ст. ст. 177, 184, 194, 199, 183 КПК України, практику Європейського суду з прав людини, захисник вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що прокурор у судовому засіданні повністю проігнорував обов`язок обґрунтування наявності ризиків та підтвердження належними і допустимими доказами, і вказує тільки на те, що встановлені судом раніше ризики продовжують існувати. Про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу у клопотанні прокурор навіть не згадав, тим самим допустивши порушення імперативних вимог КПК України. Також в апеляційній скарзі захисником наголошується й на тому, що у своїй усній промові прокурор також не навів жодного доказу на підтвердження вказаних у клопотанні ризиків та не приділив уваги обґрунтуванню неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, а тому, на переконання захисника, суд зобов`язаний був відмовити у задоволенні поданого клопотання.
Також захисник зазначає про те, що за відсутності будь-якого обґрунтування з боку прокурора необхідності продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, навіть, якщо б прокурор обґрунтував наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, суд, виходячи із вимог імперативної норми ч. 1 ст. 183 КПК України, мав можливість застосувати будь-який запобіжний захід, передбачений КПК України, окрім тримання під вартою.
Окремо в апеляційній скарзі наголошується захисником на тому, що у судовому засіданні 2 червня 2022 року було заявлено клопотання про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу на запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, але суд відмовив у задоволенні такого клопотання, мотиви прийняття такого рішення судом не озвучено та в оскаржуваній ухвалі не наведені.

За клопотанням захисника ОСОБА_6 про проведення апеляційного розгляду за його участю у режимі відеоконференцзв`язку апеляційний розгляд призначений, однак, з об`єктивних причин встановити зв`язок з захисником не надалось можливим. За вказаних обставин під час апеляційного розгляду у телефонному режимі захисник просив розглядати апеляційну скаргу за його відсутності, апеляційну скаргу підтримує у повному обсязі.
Обвинувачений повідомлений про день та час апеляційного розгляду у встановленому законом порядку, будь-яких заяв та клопотань про розгляд апеляційної скарги за його участі не подавав.
За таких обставин, зважаючи на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою, враховуючи позицію захисника, який підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, дослідивши наявні матеріали, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Оскільки апеляційна скарга захисником подана тільки в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів переглядає ухвалу суду у заявлених межах.

Зі змісту витребуваної копії оскаржуваної ухвали встановлено, що у провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0000417 від 9 травня 2019 року по обвинуваченню ОСОБА_9 за п. 3, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_7 за п. 3, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 309 КК України.
2 червня 2022 року судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 331 КПК України, розглянуто питання доцільності продовження обвинувачених під вартою.
Суд, вислухавши позицію прокурора, який вважав, що ризики наявні і, навіть, зі сплином часу вони продовжують існувати, хоча і не є новими; захисників та обвинувачених, які заперечували проти продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ризики, на які посилався прокурор, значно зменшились, а нові не було наведено, та вважали достатнім заходом контролю за поведінкою обвинувачених запобіжний захід у виді домашнього арешту, дійшов висновку про продовження кожному з обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що продовження строку тримання під вартою, у тому числі обвинуваченому ОСОБА_7 , у відповідності до ст. 615 КПК України строком до 6 червня 2022 року здійснювалось у зв`язку з необхідністю, яку не можна було ігнорувати, а саме із введенням 24 лютого 2022 року на території України воєнного стану. З цієї дати та по травень 2022 року, у тому числі з необхідністю дотримання безпеки обвинувачених, доставка останніх до суду не здійснювалась.
З посиланням на норми КПК України, суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки він обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів і ця обставина важлива, але не єдина, хоча підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину залишається на даний час і буде залишатись і в подальшому.
Окрім того, залишається висока ступінь ймовірності можливості в обвинуваченого переховуватись від суду та намагатись здійснювати тиск на свідків, потерпілого у цьому ж кримінальному провадженні.
Також судом взято до уваги те, що ОСОБА_7 був раніше засуджений за вчинення умисного злочину, що свідчить про схильність його до вчинення правопорушень. Обставин та вагомих стримуючих факторів для поведінки обвинувачених, які б впевнили суд у тому, що обвинувачений у разі зміни запобіжного заходу буде дотримуватись правил запобіжного заходу у виді домашнього арешту, не встановлено.
Суд дійшов висновку про недоцільність застосування альтернативного запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 у виді застави, оскільки він обвинувачується у вчиненні правопорушення, яке вчинялось із застосуванням насильства до потерпілого.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Так, положеннями ч. 1 ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам особи:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Згідно зі ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Наведені вище положення КПК України свідчать про те, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри, обвинувачення у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України, при тому, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Як встановлено з наявних даних, питання продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, а, відтак, обґрунтованість висунутого ОСОБА_7 обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів.

За таких обставин, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, місцевий суд врахував обставини інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, їх наслідки, та виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

З наявних матеріалів встановлено, що ОСОБА_7 був судимий 28 серпня 2017 року Сквирським районним судом Київської області за ч. 1 ст. 289 КК України до трьох років обмеження волі, звільнений від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням на 2 два роки. На даний час ОСОБА_7 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії тяжких та особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, частина з яких вчинена як до засудження 28 серпня 2017 року, так і після.
Таким чином, з огляду на тяжкість покарання, яке може бути призначене ОСОБА_7 , з огляду на невідворотність та тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, з метою уникнення відповідальності, ОСОБА_7 має можливість переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, що є ризиком у контексті кримінального провадження, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції.
Також колегія суддів враховує, що з наявних у розпорядженні колегії суддів матеріалів, жодних стримуючих факторів, які б свідчили, що обвинуваченим не будуть вживатися заходи на ухилення від суду, перешкоджання відправленню правосуддя у спосіб неявки в судові засідання, стороною захисту не наведено.

Окрім того, зі змісту ухвали встановлено, що на даний час судовий розгляд кримінального провадження продовжується, що не всі докази досліджені, а, відтак, з урахуванням вище наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про існування ризику незаконного впливу на свідків та потерпілого з метою зміни останніми показань на користь обвинуваченого.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винуватості обвинуваченого в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, не беручи до уваги виключно саму по собі тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винуватим, з урахуванням обставин справи, даних про особу обвинуваченого, дійшов висновку, що на цей час ризики, передбачені ч. 1 ст.177 КПК України, не зменшилися на стільки, щоб зробити висновок, що інші запобіжні заходи забезпечать належну поведінку обвинуваченого під час розгляду справи та виконання відповідних обов`язків.

Будь-яких застережень щодо неможливості перебування обвинуваченого за станом здоров`я в умовах СІЗО наявні матеріали не містять, як і не надані такі відомості стороною захисту.

Встановлені у своїй сукупності обставини свідчать про неможливість на даному етапі судового розгляду застосування до обвинуваченого таких запобіжних заходів як домашній арешт та особисте зобов`язання.
Також колегія суддів вважає, що з огляду на положення ч.4 ст. 183 КПК України, відсутні підстави для застосування до обвинуваченого такого запобіжного заходу, як застава, а також за відсутності заяв відповідних осіб - такого запобіжного заходу, як передача обвинуваченого на поруки.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на даний час строк перебування обвинуваченого під вартою не можна визнати таким, що порушує принцип справедливої співрозмірності між повагою на особисту свободу обвинуваченого та публічними інтересами, що випливають з прав потерпілого на захист від особливо тяжкого кримінального правопорушення, на охорону його прав та законних інтересів і забезпечення швидкого та повного розгляду даної справи.

При цьому колегія суддів вважає непереконливими доводи апеляційної скарги захисника про те, що прокурором не наведено будь-якого обґрунтування необхідності продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що прокурором наведені ризики та відповідне обґрунтування, а саме, прокурором вказано, що головним ризиком є ймовірність ухилення обвинуваченого ОСОБА_7 на тривалий час від суду, оскільки йому пред`явлено обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено суворе покарання, а тому під його тягарем обвинувачений може ухилятися від суду; на даний час не досліджені всі докази, а тому залишається ризик ймовірності того, що обвинувачений у разі зміни запобіжного заходу зможе вчиняти тиск на свідків та потерпілого з метою зміни останніми показань на їх користь; прокурор просив не визначати альтернативний запобіжний захід у виді застави, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину із застосуванням насильства.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що захисником заявлялось клопотання про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, що не знайшло свого відображення у змісті оскаржуваної ухвали, то колегія суддів звертає увагу, що, викладаючи позицію захисника ОСОБА_6 , судом в ухвалі зазначено про те, що захисник вважав достатнім заходом контролю за поведінкою обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту. Будь-яких інших даних про наявність клопотання захисником наявні матеріали не містять і до апеляційної скарги таких відомостей також не долучено.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів доходить висновку, що на даному етапі судового провадження жодний інший вид запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого у кримінальному провадженні, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на наявних під час апеляційного розгляду матеріалах.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на підставі з`ясованих на даний час обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого за ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 309, ч. 3 ст. 146, п. п. 3, 12 ч. 2 ст. 115 КК України ОСОБА_7 , - залишити без задоволення, ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 2 червня 2022 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою - без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ __________________ _________________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4