Провадження №1-кп/761/2563/2022
В И Р О К

іменем України

06 липня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_9.

за участю секретаря ОСОБА_10.,

прокурора ОСОБА_11.,

захисника ОСОБА_12.,

обвинуваченого ОСОБА_1 ,

провівши в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва підготовче судове засідання у кримінальному провадженні № 0000286 від 15 червня 2022 року щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Києва, українця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України,

В С Т А Н О В И В:

21 червня 2022 року до Шевченківського районного суду м. Києва з Офісу Генерального прокурора надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000286 від 15 червня 2022 року.

Разом із вказаним обвинувальним актом до суду надійшла також угода про визнання винуватості від 17 червня 2022 року, укладена між прокурором першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11., що здійснює повноваження прокурора у даному кримінальному провадженні та підозрюваним ОСОБА_1 , під час досудового розслідування, в якій останній повністю та беззастережно визнав свою винуватість вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України в обсязі та за обставин, викладених у повідомленні про підозру від 16.06.2022 та добровільно погодився на укладання угоди про визнання винуватості, при цьому ОСОБА_1 зобов`язується беззастережно визнавати свою винуватість в обсязі повідомленої йому підозри у судовому провадженні.

На підставі обвинувального акту судом встановлено, що 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від

05 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна та Російська Федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2 - 3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Таким чином, із зазначенням міжнародних нормативно-правових актів, а також актів національного законодавства, яке визначає основні засади державної політики, спрямованої на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності, випливає що дії РФ на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній економічній та інформаційній безпеці України створюють реальні загрози національній безпеці та є проведення підривної діяльності проти України. ЇЇ результатом стала анексія Криму, окупація території Донецької та луганської областей, масштабні руйнування провідних промислових бюджетоутворюючих підприємств на сході держави, що призвело до загострення суспільно-політичної обстановки в Україні, падіння економіки держави та інших вкрай негативних для України наслідків.

Наведені вище факти розв`язання та ведення Російською Федерацією агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, в тому числі і шляхом вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію півострова Крим, захоплення державних установою організацій та військових частин із 27.02.2014 широко висвітлювались більшістю засобів масової інформації ьа іноземних держав, у зв`язку з чим були достовірно відомі ОСОБА_1 .

Продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами Російської Федерації та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року Російською Федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року о 05 годині Президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

Того ж дня, близько 05 год. 10 хв. Збройними Силами Російської Федерації, що діяли за наказом керівництва Російської Федерації та Збройних Сил Російської Федерації, здійснено запуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формувань. Після чого, тоді ж, війська Російської Федерації вдерлися сухопутним шляхом на територію суверенної держави України.

У зв`язку з чим, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.22 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Законом про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №2119-ІХ продовжено строк дії воєнного часу в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Законом про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №2212-ІХ продовжено строк дії воєнного часу в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Починаючи з 24.02.2022 Російська Федерація щодня порушує правила ведення війни та масово чинить воєнні злочини.

Збройні Сили Російської Федерації неодноразово завдавали ударів ракетними установками по цивільних аеродромах, важливих критичних об`єктах інфраструктури, житлових будинках, закладах охорони здоров`я та інших цивільних об`єктах.

Відповідно до звіту Управління Верховного комісара ООН з прав людини, станом на 05 травня 2022 року, за період воєнного стану в Україні загинуло більше 2500 цивільних осіб, понад 3000 осіб поранено.

Крім того, російська влада веде інформаційну війну, застосовує пропаганду. Ведеться активна компанія щодо створення та розповсюдження фейкових новин, а також агітаційних публікацій.

Поряд цим, 16.03.2022, у встановленому законодавством України порядку, набрав чинності Закону України № 2110-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення кримінальної відповідальності за виготовлення та поширення забороненої інформаційної продукції», відповідно до якого внесено зміни до Кримінального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2001 р., № 25-26, ст. 131), а саме його положення доповнено статтею 436-2 «Виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, глорифікація її учасників».

Досудовим розслідуванням встановлено, що громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 17.03.2022, розуміючи що Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, підтримуючи дії осіб, які здійснюють зазначену збройну агресію, вирішив у спілкуванні з іншими особами в мережі Інтернет виправдовувати, визнавати правомірною збройну агресію Російської Федерації проти України, глорифікувати осіб, які здійснюють вказану збройну агресію, а також виготовлювати та поширювати матеріали, які містять зазначені висловлювання.

Так, 17.03.2022 у період часу з 18:27 по 20:22 ОСОБА_1 , з метою реалізації свого злочинного умислу, перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , за допомогою власного мобільного телефона iPhone, imei НОМЕР_1 , номер телефону НОМЕР_2 , який під`єднаний до мережі Інтернет, у додатку «Whatapp» з власного профіля абонента «ОСОБА_13.» (номер мобільного телефону НОМЕР_2 ) у чаті під назвою «Друзья S294», шляхом надіслання повідомлень іншим користувачам чату щодо схвалення агресії Російської Федерації, зокрема здійснення ракетних ударів по території України, засудження дій Збройних сил України проти представників тз. ДНР, виправдовував та визнавав правомірною збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році.

У подальшому, 27.03.2022 о 09:31 ОСОБА_1 , усвідомлюючи протиправний характер власних намірів, а також те, що Російська Федерація з 2014 року вчиняє проти України акт збройної агресії, повторно вчинив дії з метою виправдання такої агресії, а саме: перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на сторінці власного акаунту «ОСОБА_14» (« ОСОБА_2 ») в соціальній мережі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за посиланням https://vk.com/ОСОБА_14 поширив повідомлення: «Когда москаляка не пошёл на гиляку, а пришёл с ракетами» та репост з пабліку « ОСОБА_3 » із відеозаписом та підписом: «Серия мощных ударов по объектам на территории Львова», тим самим виготовив та поширив матеріали, у яких міститься виправдовування та визнання правомірною збройної агресії Російської Федерації проти України.

Крім того, 05.04.2022 о 20:06 ОСОБА_1 , усвідомлюючи протиправний характер власних намірів, а також те, що Російська Федерація з 2014 року вчиняє проти України акт збройної агресії, повторно вчинив дії з метою виправдання такої агресії та глорифікації осіб, які її здійснюють, а саме: перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на сторінці власного акаунту «ОСОБА_14» (« ОСОБА_2 ») в соціальній мережі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 розмістив публікацію з пабліку « ОСОБА_4 » із відеозаписом «БРАТЬЯМ не ведом страх!», тим самим поширив матеріали із глорифікацією представників збройних формувань Російської Федерації, які здійснюють збройну агресію проти України, зокрема особистої гвардії президента Чеченської республіки ОСОБА_5 , яка входить до складу військ Національної гвардії Російської Федерації.

Також, 24.04.2022 у період часу з 18:04 по 18:33 ОСОБА_1 , усвідомлюючи протиправний характер власних намірів, а також те, що Російська Федерація з 2014 року вчиняє проти України акт збройної агресії, перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , за допомогою власного мобільного телефона iPhone, imei НОМЕР_3 , сім-картка НОМЕР_4 , який під`єднаний до мережі Інтернет, у додатку «Telegram» з власного профіля абонента «ОСОБА_15» (номер мобільного телефону НОМЕР_4 ) у листуванні з невстановленими досудовим розслідуванням особами «ОСОБА_16» (аккаунт ОСОБА_6 ) та « ОСОБА_7 » (аккаунт ОСОБА_8 ) надіслав особисті повідомлення із глорифікацією осіб, які здійснюють збройну агресію проти України (зокрема чеченських військових російської армії), схваленням дій чеченських військових російської армії, які взяли участь у широкомасштабному вторгненні в Україну, а також проголошенням ідеї об`єднання зусиль «кадирівців» та російських солдат у військових діях заради перемоги в Україні, тобто повторно вчинив дії, якими виправдовував та визнавав правомірною збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, а також здійснював глорифікацію осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, у висловлюваннях ОСОБА_1 , реалізованих у мобільних застосунках «Whatapp» та «Telegram», у соціальній мережі « ІНФОРМАЦІЯ_3 », а саме акаунту «ОСОБА_14» (« ОСОБА_2 ») за посиланням https://vk.com/ОСОБА_14 містяться: виправдовування, визнання правомірною збройної агресії Російської Федерації проти України, глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України (російської армії, чеченців, які взяли участь у російському вторгненні), виправдовування, визнання правомірною збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році.

Такі умисні дії ОСОБА_1 кваліфіковано як виправдовування, визнання правомірною збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, а також глорифікацію осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань Російської Федерації, а також у виготовлення, поширення матеріалів, у яких міститься виправдовування, визнання правомірною збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань Російської Федерації, вчинених повторно, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України.

Прокурор в судовому засіданні угоду підтримала та просила її затвердити з підстав у ній наведених.

Захисник ОСОБА_12. та обвинувачений ОСОБА_1 також наполягали на затвердженні угоди про визнання винуватості.

Перед ухваленням рішення про затвердження угоди про визнання винуватості, судом під час засідання з`ясовано, що ОСОБА_1 цілком розуміє зміст положення п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, а саме, що він має право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, а він має такі права: мовчати, і факт мовчання не матиме для суду жодного доказового значення; мати захисника, у тому числі на отримання правової допомоги безоплатно у порядку та випадках, передбачених законом, або захищатися самостійно; допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь.

Крім того встановлено, що ОСОБА_1 розуміє наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винним, а також вид покарання, яке буде застосовано до нього у разі затвердження цієї угоди судом.

Також судом встановлено, що укладення угоди є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Сторонам угоди зокрема відомо та зрозуміло про обмеження їх прав на оскарження вироку у разі її затвердження.

Аналізом сукупності досліджених в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження встановлено, що прокурором при вирішенні питання про укладення цієї угоди про визнання винуватості правильно та у відповідності до вимог ст. 470 КПК України враховано наступні обставини: ступінь та характер сприяння обвинуваченого у розслідуванні кримінального провадження щодо нього, а саме активне сприяння обвинуваченого розкриттю кримінального правопорушення, що виразилось у повідомленні ним про всі обставини вчинення ним кримінального правопорушення, обставини та події, які мають значення для кримінального провадження та підлягають встановленню (доказуванню); характер і тяжкість обвинувачення ОСОБА_1 , його особу, те що він вперше притягується до кримінальної відповідальності та активно сприяє встановленню обставин кримінального провадження.

Умовами угоди правильно враховано, що ОСОБА_1 щиро розкаюється в скоєному, критично оцінює свою злочинну поведінку, в тому числі шляхом повного визнання вини і готовності нести кримінальну відповідальність, активно сприяв розкриттю вчиненого злочину, добровільно своїми активними діями надав сприяння органу досудового розслідування та суду в з`ясуванні обставин, що мають істотне значення для справи.

Крім цього, при укладенні угоди вірно враховано, що ОСОБА_1 раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, його вік, сімейний стан, та інші обставини, які характеризують його як особу.

Встановлено також обставини, які, згідно з вимогами ст. 66 КК України пом`якшують покарання для ОСОБА_1 , а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Вказані вище обставини, на переконання суду, істотно впливають та вказують на допустимість прийняття позитивного рішення щодо затвердження угоди про визнання винуватості з можливістю при цьому застосування покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без застосування додаткового покарання у вигляді конфіскації майна за вчинене ОСОБА_1 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 436-2 КК України з подальшим звільненням останнього від відбування основного покарання з випробуванням, зі встановленням іспитового строку 3 роки, як це і обумовлено та запропонованого суду сторонами угоди.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що укладення даної угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді і, що угода відповідає вимогам закону, у зв`язку з чим вона підлягає затвердженню.

Потерпілі у кримінальному провадженні відсутні, цивільний позов в рамках провадження не заявлено, запобіжний захід стосовно обвинуваченого не обирався.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні на залучення експерта для проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи (висновок експерта №13365/22-39 від 10.06.2022) у сумі 15 479 грн. 14 коп., слід стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави.

Речовими доказами слід розпорядитись у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374, 474-475 КПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Угоду про визнання винуватості від 17 червня 2022 року, укладену між прокурором першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11., що здійснює повноваження прокурора у даному кримінальному провадженні, та підозрюваним ОСОБА_1 - затвердити.

На підставі угоди про визнання винуватості від 17 червня 2022 року, обвинуваченого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України та призначити йому основне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання з випробуванням строком на 3 (три) роки.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обов`язки, визначенні ч. 1 ст. 76 КК України, а саме:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні на залучення експерта для проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи (висновок експерта №13365/22-39 від 10.06.2022) у сумі 15 479 грн. 14 коп., слід стягнути з ОСОБА_1 в дохід державиз відповідним призначенням платежів.

Речові докази: мобільний телефон iPhone, білого кольору 1 од, мобільний телефон iPhone, чорного кольору 1 од, після вступу вироку в законну силу, - повернути ОСОБА_1 .

На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення з урахуванням положень ст.ст. 394, 424, 469, 474 КПК України. Якщо вирок ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_9