Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/2685/2022 Головуючий в першій інстанції: Ясельський А.М.
Єдиний унікальний № 759/4679/22 Суддя-доповідач: Гладій С.В.
Категорія справи: ч. 1 ст. 121 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Гладія С.В.,

суддів Павленко О.П., Тютюн Т.М.,

секретаря судового засідання Сіваєвої Ю.В.,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Бреуса Євгена Вікторовича на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 18 травня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000396 від 09 лютого 2022 року щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

за участю:

прокурора Будкова В.С.,

потерпілої ОСОБА_2 ,

обвинуваченого ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 18 травня 2022 року ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Судом скасовано арешт на майно, накладений ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року, а також вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком, 09 лютого 2022 року приблизно о 11 годині, ОСОБА_1 , знаходячись за місцем проживання, в квартирі АДРЕСА_2 , під час з`ясування стосунків з дружиною ОСОБА_2 , в ході словесного конфлікту, на ґрунті ревнощів, будучи обуреним її поведінкою, вирішив умисно заподіяти їй тілесні ушкодження та з цією метою взяв кухонний ніж і, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно наніс ОСОБА_2 ножем 2 удари в область живота, в результаті чого потерпіла присіла на підлогу.

Своїми протиправними діями ОСОБА_1 умисно заподіяв ОСОБА_2 тяжкі тілесні ушкодження (за критерієм небезпеки для життя) у вигляді проникаючих колото-різаних торако-абдомінальних поранень зліва, зокрема, з наскрізним пораненням діафрагми, селезінки, тонкої кишки, сигмовидної кишки.

Відразу після спричинення зазначених тілесних ушкоджень ОСОБА_1 з місця вчинення злочину втік, однак невдовзі був затриманий працівниками поліції.

В апеляційній скарзі захисник Бреус Є.В., не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеності винуватості підзахисного ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікацію його дій, просить вирок змінити в частині призначеного покарання, а саме застосувати до обвинуваченого положення ст. 75 КК України та звільнити його від реального відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням.

Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, захисник зазначає про те, що суд першої інстанції не врахував належним чином ряду обставин, що суттєво впливають на покарання, а саме того, що: ОСОБА_1 активно сприяв органу досудового розслідування, зокрема надавав показання, що відповідають фактичним даним у справі, під час проведення слідчого експерименту зазначив механізм та спосіб заподіяння тілесних ушкоджень; обвинувачений повністю визнав свою винуватість та щиро розкаявся, просив вибачення у потерпілої, яка, в свою чергу, будь-яких претензій не мала; потерпіла ОСОБА_2 , яка є дружиною обвинуваченого, з яким вони мають спільну малолітню дитину, просила суд не позбавляти ОСОБА_1 волі. З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги наявність обставин, що пом`якшують покарання, дані про особу обвинуваченого, позицію потерпілого, наявність на утриманні малолітньої дитини, апелянт переконаний, що до ОСОБА_1 слід застосувати положення ст. 75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

15 вересня 2022 року захисник Бреус Є.В. подав клопотання про здійснення розгляду апеляційної скарги без його участі у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання. В клопотанні захисник зазначив про те, що свою апеляційну скаргу він підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити. В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_1 не заперечував проти проведення апеляційного розгляду за відсутності його захисника Бреуса Є.В.

У зв`язку із цим колегія суддів не вбачає перешкод для проведення апеляційного розгляду у відсутність захисника, що узгоджується із вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_1 в підтримку доводів і вимог апеляційної скарги його захисника Бреуса Є.В., потерпілої ОСОБА_2 , яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, прокурора Будкова В.С., який не вбачав підстав для задоволення апеляційних вимог захисника та вважав, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання є законним і справедливим, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 розглянуто судом першої інстанції в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

У зв`язку із цим висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 в умисному нанесенні ОСОБА_2 тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, за встановлених у вироку фактичних обставин, які ніким з учасників судового розгляду не оспорювалися і докази стосовно яких в судовому засіданні не досліджувалися, апеляційним судом не перевіряються згідно з правилами ч. 2 ст. 394, ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених і викладених судом у вироку фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_1 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, що також ніким не оскаржується.

Перевіряючи вирок суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги захисника Бреуса Є.В., в частині призначеного ОСОБА_1 покарання та порядку його відбування, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Як вбачається з вироку, при призначенні ОСОБА_1 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке ст. 12 КК України віднесено до тяжкого злочину, та конкретні обставини його скоєння; дані про особу обвинуваченого, який не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працює, одружений; його ставлення до скоєного та щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання; думку потерпілої ОСОБА_2 , яка претензій до обвинуваченого не мала.

Зваживши встановлені у кримінальному провадженні обставини, що впливають на захід примусу, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 слід призначити покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, встановленому санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, а саме на строк 5 років. Такий вид і розмір застосованого до ОСОБА_1 покарання захисником Бреусом Є.В. в апеляційній скарзі не оспорюється.

Доводи апелянта стосовно необхідності звільнення ОСОБА_1 від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є неприйнятними.

За приписами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5-ти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку, про можливість її виправлення без відбування покарання. Такий висновок суду повинен ґрунтуватися на відомостях про вчинене особою кримінальне правопорушення, її посткримінальну поведінку та характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки, наявність чи відсутність судимості тощо. Лише проаналізувавши в сукупності всі зазначені обставини у конкретному кримінальному провадженні, суд може дійти висновку про наявність підстави для звільнення особи від відбування покарання в умовах застосування ст. ст. 75, 76 КК України.

Колегія суддів не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_1 інституту умовного відбування покарання враховуючи в сукупності: конкретні обставини, характер і тяжкість скоєного ним злочину, зокрема те, що обвинувачений в ході словесного конфлікту зі своєю дружиною, умисно, взявши для цього із кухні ніж, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, наніс їй 2 удари в область живота, спричинивши численні тяжкі тілесні ушкодження у вигляді колото-різаних проникаючих порань життєво-важливих органів, що були небезпечними для життя в момент заподіяння, внаслідок чого потерпіла присіла на підлогу, і, незважаючи на це, обвинувачений залишив її в такому стані та з місця вчинення злочину втік; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, не працевлаштований, на даний час офіційно одружений, однак, як пояснила потерпіла ОСОБА_3 в апеляційному суді, спільно з ОСОБА_1 вона не проживає та в майбутньому не буде, їх спільна дитина з ними не проживала також, а виховується дідом.

Таким чином, посилання захисника Бреуса Є.В. в апеляційній скарзі на наявність у ОСОБА_1 на утриманні малолітньої дитини спростовується поясненнями потерпілої ОСОБА_2 в суді, відсутністю у справі відомостей про працевлаштування та існування у обвинуваченого законного джерела заробітку для матеріального забезпечення дитини. На підтвердження означених доводів своєї апеляційної скарги захисник будь-яких документів чи інших фактичних даних не представив.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_1 активно сприяв розкриттю злочину не підтверджуються матеріалами кримінального провадження. Посилання захисника на дані проведеного з ОСОБА_1 слідчого експерименту є неприйнятним, оскільки за згодою учасників судового розгляду протокол цієї слідчої дії, як і інші докази, не були предметом дослідження в суді першої інстанції. Водночас, визнання обвинуваченим своєї винуватості, в тому числі надання визнавальних показань під час слідчого експерименту, досудового розслідування в цілому і в суді, його щире каяття у вчиненому було визнано та враховано при призначенні мінімального покарання як обставину, що його пом`якшує. Разом з тим, щире каяття не є тотожним активному сприянню розкриттю злочину у розумінні положень п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України.

Приймаючи до уваги наведене, з урахуванням установлених конкретних обставин справи, вчиненого ОСОБА_1 злочину, даних про його особу, позиція потерпілої ОСОБА_2 , яка не мала до обвинуваченого претензій та не наполягала на позбавленні його волі, на якій акцентує увагу апелянт, сама по собі не спростовує висновків колегії суддів стосовно неможливості застосування до ОСОБА_1 положень ст. 75 КК України.

Будь-яких інших доводів в обґрунтування вимог про звільнення ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням апеляційна скарга захисника не містить.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла переконання про те, що призначене судом ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 121 КПК України покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, визначеному санкцією даного закону, яке він повинен відбувати реально в умовах ізоляції від суспільства та поміщення до кримінально-виконавчої установи закритого типу, в повній мірі відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину і даним про його особу, є справедливим та необхідним для його виправлення і попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які були б підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду кримінального провадження не встановлено.

Таким чином, апеляційна скарга захисника Бреуса Є.В. задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 18 травня 2022 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника Бреуса Євгена Вікторовича - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С У Д Д І:

Гладій С.В. Павленко О.П. Тютюн Т.М.