Дата документу 19.08.2022 Справа № 310/3563/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/3563/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/453/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2022 року місто Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянськ, Запорізької області, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, невійськовозобов`язаний, неодружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
1) 14 листопада 2001 року Бердянським міським судом за ч.2 ст.185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України частково приєднано покарання за вироком Бердянського міського суду від 07 травня 2001 року та визначено 2 роки позбавлення волі;
2) 17 вересня 2002 року Бердянським міським судом за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ч.3 ст.42 КК України шляхом поглинання покарання за вироком Бердянського міського суду від 14 листопада 2001 року остаточно призначено 3 роки позбавлення волі. 03 листопада 2003 року звільнений умовно-достроково на невідбутий термін 10 місяців та 6 днів;
3) 02 березня 2005 року Бердянським міським судом Запорізької області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України частково приєднано за вироком Бердянського міського суду від 17 вересня 2002 року та визначено 3 роки 3 місяці позбавлення волі. 04 липня 2007 року звільнений за відбуттям покарання;
4) 24 грудня 2008 року Бердянським міськрайонним судом за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі. 21 жовтня 2011 року звільнений за відбуттям покарання;
5) 01 серпня 2012 року Бердянським міськрайонним судом за ч.3 ст.185, ч.1 ст.309, ст.70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. 30 липня 2014 року звільнений умовно-достроково на невідбутий термін 1 рік 2 дні;
6) 05 травня 2017 року Приморським районним судом міста Маріуполь Донецької області за ст.185 ч.3 КК України до 4 років позбавлення волі;
7) 16 серпня 2017 року Бердянським міськрайонним судом за ст.185 ч.3, ст.15 ч.3, ст.185 ч.3, ст.70 ч.1 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання цього покарання та покарання, призначеного за вироком Приморського районного суду міста Маріуполь Донецької області від 05 травня 2017 року, та остаточно призначено 4 роки 1 місяць позбавлення волі. 31 жовтня 2018 року звільнений умовно достроково на не відбутий термін 2 місяці 28 днів;
8) 16 грудня 2020 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000308 за ч.3 ст.185 КК України перебуває на розгляді Гуляйпільського районного суду Запорізької області,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
захисника - адвоката ОСОБА_8 - в режимі відеоконференції з приміщенням Олександрійського міського суду Кіровоградської області,
обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор».

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 вересня 2021 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим за ч.1 ст.162 КК України і призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки, перевівши за правилами ст.72 КК України більш суворий вид покарання в менш суворий, виходячи із співвідношення, що одному дню позбавлення волі відповідають 2 дні обмеження волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 вирішено рахувати з моменту затримання з 26 березня 2021 року.
Запобіжний захід ОСОБА_6 у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення експертиз у розмірі 9781,23 гривень.
Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор просить на підставі ч.3 ст. 404 КПК України, повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, а саме копії вироків, долучених до матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_6 від 01 серпня 2012 року у справі №801/3386/2012, від 05 травня 2017 року у справі №266/3055/16-к, від 16 серпня 2017 року у справі №310/655/16-к, які характеризують спосіб та мотив вчинення злочину, а також дослідити вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області щодо ОСОБА_6 від 09 серпня 2021 року у справі №315/1824/20, про який не було відомо суду першої інстанції на час ухвалення вироку, який оскаржується. Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 вересня 2021 року щодо ОСОБА_6 через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення кримінального процесуального закону в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 та призначеного покарання - скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним за ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 5 місяців. На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання за даним вироком більш суворим за вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 09 серпня 2021 року остаточно призначити покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. В строк відбування покарання за цим вироком у виді позбавлення волі, відповідно до ч.5 ст.72 КК України, ОСОБА_6 зарахувати строк попереднього ув`язнення, згідно з ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 03 грудня 2020 року, з 01 грудня 2020 року до 30 грудня 2020 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Строк відбування покарання за даним вироком ОСОБА_6 рахувати з дня його затримання 26 березня 2021 року. В іншій частині вирок залишити без змін.
В апеляційній скарзі прокурор не погоджується з перекваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_6 з ч.3 ст.15, ч.3 ст. 185 КК України на ч.1 ст.162 КК України, та зазначає про таке. На думку прокурора, висновок суду про недоведеність вини ОСОБА_6 стороною обвинувачення спростовується дослідженими у суді доказами, які з точки зору кримінального процесуального законодавства є достатніми, належними і допустимими, зібраними у відповідності до правової процедури і самі по собі та у своїй сукупності поза розумним сумнівом доводять винуватість у вчиненні обвинуваченим саме замаху на крадіжку майна. За наслідками судового розгляду було встановлено єдину можливу версію скоєння злочину, яка пояснює всі обставини скоєння злочину та відповідає стандарту доведення поза розумним сумнівом, що означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Показання обвинуваченого, покладені судом в обґрунтування вироку за ст.162 КК України, не були належним чином перевірені та спростовуються. Прокурор зазначає також, що формулювання обвинувачення, встановленого судом та викладеного у вироку суду, не відповідає диспозиції ч.1 ст.162 КК України, оскільки судом у обвинуваченні не зазначено, що це проникнення відбулось без згоди власника вказаної квартири, що воно призвело до порушення конституційного права громадян на недоторканість житла та крім того не зазначено, кому саме належить вказана квартира, чиї саме права порушені та хто є потерпілим від вказаного злочину. Таким чином, у вказаному у вироку обвинуваченні не відображено об`єктивну сторону злочину, що виразилось у незаконному проникненні до житла особи проти її волі. Прокурор вказує на те, що версія обвинуваченого у суді жодними доказами підтверджена не була. Версія обвинуваченого, що він проник у квартиру, щоб просто у ній пожити, нічим не підтверджена, а отже суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.162 КК України. Крім того, судом першої інстанції під час ухвалення вироку поверхово досліджено особу обвинуваченого та не враховано, що обвинувачений ніколи ніде не працював, має статус особи, яка зловживає наркотичними засобами і перебувала з 2001 року на обліку у ПНД, систематично, одним і тим самим способом за допомогою відмичок вчиняє крадіжки на території Запорізької області. Не маючи грошей для існування, єдиним способом їх отримати є вчинення крадіжок майна обвинуваченим. Щодо переліку майна, яке зазначено у обвинуваченні, прокурор звертає увагу на те, що обвинувачений, згідно з попередніми судимостями, викрадав саме кошти та вироби із дорогоцінних металів. Але за відсутності таких на місті злочину не нехтував і викраденням будь чого, що було у обраних ним для викрадення квартирах. Отже, з урахуванням викладеного, прокурор вважає, що у суду першої інстанції на час ухвалення вироку були відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про те, що обвинувачений проник у квартиру з будь-якою іншою метою, крім викрадення майна. Також під час написання апеляційної скарги було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 09 серпня 2021 року був засуджений за ч.3 ст.185 КК України Гуляйпільським районним судом Запорізької області до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, за викрадення майна з квартири у багатоповерховому будинку. Відповідно до ч.4 ст. 70 КК У країни за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст.72 КК України. Отже Бердянський міськрайонний суд Запорізької області мав призначити ОСОБА_6 остаточне покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України. Таким чином, прокурор вважає, що оскаржуваний вирок не можна вважати законним, обґрунтованим та вмотивованим внаслідок чого він підлягає скасуванню.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 , будучи раніше засуджений за вчинення умисних корисливих злочинів, судимість за які в передбаченому законом порядку не знята та не погашена, знову вчинив кримінальне правопорушення. Так, 04 березня 2021 року, приблизно о 10 годині 00 хвилин, ОСОБА_10 прийшов до квартири АДРЕСА_3 , будучу впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає, за допомогою відмички, відчинив два замка на вхідних дверях та проник до вказаної квартири, в цей час, злочинні дії ОСОБА_6 були виявлені сусідом, який підпер двері квартири з метою затримання злочинця. ОСОБА_6 , знаходячись в приміщенні квартири, усвідомлюючи протиправність своїх дій, через вікно на балконі залишив місце вчинення злочину та при падінні отримав тілесні ушкодження.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить таких висновків.
Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження зазначених вимог закону дотримався, ретельно дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого з ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом намір обвинуваченого при незаконному проникненні у чуже житло на викрадення саме того майна, що перелічене в обвинувальному акті.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що 04 березня 2021 року він дійсно зайшов до квартири АДРЕСА_3 , але звідти нічого красти не збирався, хотів тимчасово пожити там, оскільки посварився зі своєю дівчиною та пішов з дому і йому не було де проживати. Вважав, що в цій квартирі давно ніхто не проживає, так як бачив, що вікна квартири були без світла. Зазначив, що відкрив вхідний замок своїм ключем - тим, яким користувався у себе вдома. Пояснив, що перебував в квартирі 20 хвилин, сходив до вбиральні, більше нічого не брав, ні до чого не торкався, ніяких речей не підшукував. Потім він почув як почали кричати сусіди і підперли вхідні двері, злякався та вистрибнув у вікно.
Дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов правильного висновку про те, що в діях ОСОБА_6 міститься склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України - порушення недоторканності житла.
Мотивуючи свій висновок в цій частині, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, які досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК України.
Так, потерпіла ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що 04 березня 2021 року вона була на роботі, коли їй подзвонила сусідка і сказала, що хтось зайшов до її квартири та вона викликала поліцію. Коли вона приїхала, обвинувачений вже лежав біля будинку. В квартирі речі були на своїх місцях, все майно в наявності, порядок речей в квартирі не порушено. Перелік майна, що зазначений в обвинувальному акті, а саме: обручки, дві, 583 проби, вартістю по 3000 гривні, на суму 6000 грн; каблучки, дві, 583 проби вартістю по 3000 грн, на суму 6000 грн; ланцюжок, 583 проби, вартістю 1000 грн; підвіска, 583 проби, вартістю 2000 грн; телевізор «Samsung», вартістю 24000 грн; телевізор « Samsung», вартістю 10000 грн; ноутбук «Lenovo», вартістю 5000 грн, а всього на суму 44000 грн - це майно, що має для неї матеріальну цінність. Зазначене майно знаходилось на своїх місцях, порядок їх знаходження звичайний.
Свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що свідком подій, викладених в обвинувальному акті, вона не була. Вона бачила обвинуваченого лише тоді, коли він вже лежав на землі біля будинку та мав тілесні ушкодження.
Свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що зранку 04 березня 2021 року вона перебувала у себе на лоджії та почула як кричать люди про те, що чоловік висить на балконі. Вона вибігла на вулицю та побачила чоловіка, який висів на балконі третього поверху та потім впав.
Також судом першої інстанції досліджені письмові докази, яким надана відповідна правова оцінка, а саме:
- витяг з ЄРДР від 04 березня 2021 року;
- постанову про призначення групи прокурорів від 05 березня 2021 року;
- виписку з журналу ЄО;
- протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 04 березня 2021 року;
- протокол огляду місця події від 04 березня 2021 року з фото таблицею до нього;
- постанову про визнання та приєднання речових доказів до кримінального провадження від 05 березня 2021 року;
- квитанцією № 203/р/2021 рік про отримання на зберігання речових доказів від 23 квітня 2021 року;
- протокол огляду місця події від 25 березня 2021 року;
- висновок експерта № СЕ-19/108-21/4272-ТР від 06 квітня 2021 року;
- довідку про витрати на проведення експертизи;
- висновок експерта № СЕ-19/108-21/4274-ТР від 07 квітня 2021 року;
- довідку про витрати на проведення експертизи;
- постанову про визнання речовим доказом та передачу речових доказів на зберігання від 22 квітня 2021 року;
- квитанцію № 202/р/2021 рік про отримання на зберігання речових доказів;
- постанову про визнання речовим доказом та передачу речових доказів на зберігання від 22 квітня 2021 року;
- висновок експерта № СЕ-19/108-21/3328-БД від 18 травня 2021 року.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вказані докази у своїй сукупності свідчать про вчинення ОСОБА_6 правопорушення, передбаченого саме статтею 162 КК України, тобто про те, що останній умисно незаконно проникнув у житло потерпілої ОСОБА_11 , чим порушив її конституційне право на недоторканість житла, чого сам обвинувачений також не заперечує.
Так, відповідно до протоколу огляду місця події від 25 березня 2021 року, на місці вчинення злочину виявлено відмичку, яка була вставлена у нижній замок та згідно з висновком експерта № СЕ-19/108-21/4272-ТР від 06 квітня 2021 року, наданий циліндровий механізм замку (нижній) було відімкнуто за допомогою стороннього предмету, який має відмінну від штатного ключа конфігурацію робочої частини.
Додаток до протоколу огляду місця події від 04 березня 2021 року містить зображення металевого предмету у нижньому замку дверей.
Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/108-21/4274-ТР від 07 квітня 2021 року, циліндровий механізм замку (верхній), вилучений 04 березня 2021 року в ході огляду місця події - квартири АДРЕСА_3 , надійшов на дослідження у несправному стані. Несправність полягає у деформації, а також руйнації опорних штифтів та зворотних пружин. Наданий циліндровий механізм замку було відімкнуто за допомогою стороннього предмету (предметів), розміри та профіль якого (яких) не перевищують аналогічних параметрів штатного ключа.
Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/108-21/3328-БД від 18 травня 2021 року, на металевому предметі відмичці, яка була вилучена під час огляду місця події та визнана речовим доказом, містяться букальні клітини обвинуваченого ОСОБА_6 .
Вказані докази підтверджують те, що саме обвинувачений ОСОБА_6 незаконно проникнув у житло потерпілої ОСОБА_11 .
При цьому, мотиви злочину, передбаченого статтею 162 КК України, можуть бути різними.
В свою чергу надані стороною обвинувачення докази не є достатніми для висновку, що обвинувачений мав намір таємно викрасти саме майно, що вказано в обвинувальному акті.
Сам обвинувачений таке категорично заперечує.
Колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, передбачене статтею 185 КК України, є кримінальним правопорушенням з матеріальним складом.
Згідно з матеріалами провадження, обвинувачений ОСОБА_6 та потерпіла ОСОБА_11 до події правопорушення знайомі не були, та в помешканні останньої обвинувачений жодного разу не бував.
Згідно з вищевказаним протоколом огляду місця події та показаннями потерпілої, все майно, яке вказане в обвинувальному акті, знаходилось на своїх місцях, звичайний порядок у кімнатах не був порушений.
Посилання прокурора як на докази вини обвинуваченого на попередні вироки суду щодо ОСОБА_6 , згідно з якими раніше обвинувачений викрадав майно, яке є аналогічним тому, що вказане в обвинувальному акті, не є слушними, оскільки згідно з вимогами ст.88 КПК України, докази, які стосуються судимостей підозрюваного, обвинуваченого або вчинення ним інших правопорушень, що не є предметом цього кримінального провадження, є недопустимими на підтвердження винуватості підозрюваного, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Разом з цим, колегія суддів погоджується з доводами прокурора, викладеними в апеляційній скарзі, про те, що суд, формулюючи обвинувачення, визнане доведеним, неповно відобразив всі ознаки правопорушення, за яке засудив ОСОБА_6 , зокрема, не вказав, що останній діяв умисно при незаконному проникненні до кв. АДРЕСА_3 , яка завідомо для нього є чужою, у якій проживає ОСОБА_11 , усупереч волі останньої, чим порушив її конституційне право на недоторканість житла.
З огляду на викладене, повторно дослідивши при апеляційному розгляді докази, на які вказала прокурор, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок суду в цій частині підлягає зміні на підставі ст.ст.407-409 КПК України, а обвинувачення - уточненню, чим не погіршується становище обвинуваченого.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено з дотриманням вимог ст.65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості та фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи винного. Обставин, що пом`якшують покарання, судом не встановлено. Обставиною, що обтяжує покарання, судом визнано рецидив злочину.
Перевіряючи доводи прокурора щодо необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_6 остаточного покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України, колегія суддів доходить таких висновків.
Так, відповідно до вимог ч.4 ст.70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Прокурор просить врахувати при призначенні покарання за правилами, передбаченими вказаною нормою права, вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 09 серпня 2021 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.3 ст.185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
Проте, копія цього вироку, яка б була завірена належним чином, в матеріалах провадження відсутня, при апеляційному розгляді прокурором її теж суду не надано.
Отже, апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.
Разом з цим питання про застосування обвинуваченому покарання при наявності кількох вироків у разі необхідності може бути вирішено в порядку, передбаченому п.11 ч.1 ст. 537 КПК України.
Керуючись ст.ст.404-405,407-409 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 вересня 2021 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим за ч.1 ст. 162 КК України, змінити, уточнивши формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, зазначивши, що « ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою незаконного проникнення до житла прийшов до кв. АДРЕСА_3 , за допомогою відмички відчинив два замка на вхідних дверях та проник до вказаної квартири, яка завідомо для нього є чужою, у якій проживає ОСОБА_11 , усупереч волі останньої, чим порушив її конституційне право на недоторканість житла. В цей час злочинні дії ОСОБА_6 були виявлені сусідом, який підпер двері квартири, з метою затримання злочинця. ОСОБА_6 , знаходячись в приміщенні квартири, усвідомлюючи протиправність своїх дій, через вікно на балконі залишив місце вчинення злочину та при падінні отримав тілесні ушкодження».
У решті вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим - в той самий строк з дня вручення йому копії даної ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4