Справа № 932/2609/22
Провадження № 1-кс/932/1334/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року м. Дніпро

Слідчий суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у приміщенні суду в м. Дніпрі клопотання слідчого СВ Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , яке погоджено прокурором Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_4 , по кримінальному провадженню № 0000704 від 20.05.2022 року, про арешт майна,

ВСТАНОВИВ:
До Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська звернувся слідчий СВ Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 із клопотанням про арешт майна, а саме транспортного засобу автомобіля марки «Mazda», модель «3», з реєстраційним номером НОМЕР_1 , свідоцтва про реєстрацію цього транспортного засобу серії НОМЕР_2 та ключів від замка запалювання даного автомобіля.

Клопотання обґрунтоване наступним чином.

Так, слідчим відділом Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000704 від 20.05.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що до Дніпровського РУП надійшла заява ОСОБА_5 з приводу незаконного заволодіння транспортним засобом, автомобілем марки «Mazda 3», р.н. НОМЕР_1 , яке мало місце у травні 2021 року. Означений автомобіль власник ОСОБА_5 передав на ремонт ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який довго ремонтував цей автомобіль, а потім взагалі перестав виходити на зв`язок. На даний час власник дізнався, що автомобіль перереєстрований вже на іншого власника, ОСОБА_7

20.05.2022 року автомобіль «Mazda 3», р.н. НОМЕР_1 було оглянуто слідчим, за участю понятих та нового власника, після чого прийнято рішення про вилучення вказаного транспортного засобу та реєстраційних документів на нього, ключів. Автомобіль було направлено на спеціальний майданчик для тимчасового зберігання транспортних засобів.

Як зазначено у клопотанні, автомобіль відповідає критеріям, переліченим у ст. 98 КПК України, тобто є речовим доказом та може містити відомості про обставини вчинення даного кримінального правопорушення, має суттєве значення для встановлення важливих обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Виходячи з цього, сторона обвинувачення просить накласти арешт на вказане майно із забороною відчуження, розпорядження та користування.

В судове засідання слідчий не з`явився. Надав заяву, відповідно до якої просив розглядати клопотання у його відсутність.

Власник майна в судове засідання не з`явився. Причини неявки не повідомив.

Неявка належним чином повідомлених учасників провадження не перешкоджає розгляду клопотання.

Вивчивши клопотання про арешт майна та додані до нього докази, слідчий суддя приходить до такого висновку.

У відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 131 КПК України, передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Метою арешту, відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України є забезпечення:

1)збереження речових доказів;

2)спеціальної конфіскації;

3)конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4)відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Згідно з положеннями ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину.
Частиною 1 статті 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які зберегли на собі сліди кримінального правопорушення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту або обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

З наданих слідчому судді матеріалів убачається, що в провадженні слідчого відділу Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000704 від 20.05.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що до Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява ОСОБА_5 з приводу незаконного заволодіння його транспортним засобом «Mazda 3», р.н. НОМЕР_1 , яке мало місце у травні 2021 року.

Правова кваліфікація даної події ч. 1 ст. 289 КК України.

20.05.2022 року автомобіль «Mazda 3», р.н. НОМЕР_1 було виявлено за адресою: м. Дніпро, вул. Троїцька площа, біля буд. № 2 та вилучено. Також слідчий вилучив свідоцтво про реєстрацію вказаного автомобіля та ключі від його замка запалювання, що підтверджено відповідним протоколом.

Постановою слідчого СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 20 травня 2022 року «Mazda 3», р.н. НОМЕР_1 , ключі та свідоцтво НОМЕР_2 визнані речовими доказами.

Вирішуючи питання про накладення арешту, слідчий суддя звертає увагу на таке.

Незаконне заволодіння транспортним засобом мало місце у травні 2021 року, проте власник ОСОБА_5 звернувся до відділу поліції лише 20 травня 2022 року, тобто через рік. Наведене викликає обґрунтовані сумніви в тому, що дійсно мало місце кримінальне правопорушення, а не склались цивільно-правові відносини з приводу витребування майна з чужого незаконного володіння.

Крім того, в матеріалах клопотання відсутні будь-які копії реєстраційних документів на автомобіль, в тому числі на первинного власника ОСОБА_5 . Це унеможливлює встановлення, хто дійсно був власником на момент протиправного заволодіння автомобілем, та хто є власником автомобіля на даний момент. Слідчий суддя не може дослідити факт протиправного заволодіння транспортним засобом, оскільки такий автомобіль міг передаватись за цивільно-правовою угодою, а також з волі та дозволу самого власника.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 171 КПК України до клопотання про арешт майно обов`язково додаються документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Таким чином, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Накладення необґрунтованого арешту на транспортний засіб, яким володіє новий власник, призведе до втручання у його майнові права та інтереси, оскільки з матеріалів клопотання видно, що ОСОБА_7 придбав цей автомобіль та заплатив за нього 5700 доларів США, тобто має право на володіння і користування належним йому майном.

При здійсненні оцінки правомірності та виправданості допустимих обмежень прав і свобод ЄСПЛ послідовно вирішує чотири групи питань: 1) чи було оскаржуване обмеження (втручання) передбачене законом; 2) чи переслідувало воно одну з легітимних цілей, зазначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини; 3) чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві»; 4) чи було воно пропорційним до тієї правомірної мети, якої намагалися досягти.

Згідно з вимогами ст.171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Проте слідчим не доведено, що дійсно існує необхідність у накладенні арешту, і що застосування саме такого заходу забезпечення кримінального провадження буде сприяти досягненню завдань кримінального провадження. На даний час відсутні ризики, передбачені абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, оскільки немає підстав вважати, що новий власник може знищити, змінити, приховати чи пошкодити цей транспортний засіб, тому останній може бути переданий слідчим на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_7 до закінчення досудового розслідування та прийняття процесуального рішення по даному кримінальному провадженню.

З урахування вищезазначеного, приходжу до висновку про відсутність підстав для накладення арешту на вилучене майно, тому у задоволенні клопотання слідчого належить відмовити.

Згідно з ч.3 ст.173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 7, 98, 131, 170-173, 372, 376, 395 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання слідчого СВ Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , яке погоджено прокурором Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_4 , по кримінальному провадженню № 0000704 від 20.05.2022 року, про арешт майна, відмовити.

Копію ухвали направити прокурору, власнику майна.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя Ігор КОНДРАШОВ