Номер провадження: 11-кп/813/1121/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 вересня 2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2022 року у кримінальному провадженні №0001216 від 23.09.2021, відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Одеси, українець, громадянин України, з вищою освітою, працює на посаді менеджера з продажу великому та середньому бізнесу Департаменту продажів споживчого та корпоративного бізнесу Південного регіону ТОВ «Лайфселл», одружений, має на утриманні новороджену (малолітню) дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,
- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.
Зазначеним вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 років не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч. 1, 3 ст. 76 КК України.

Вироком також вирішено питання щодо речових доказів у справі та стягнення процесуальних витрат.

Відповідно до вироку суду першої інстанції водій ОСОБА_7 15.10.2020 року, приблизно об 11:53, у світлий час доби здійснював керування технічно справним автомобілем «RENAULT SANDERO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , обладнаним засобами пасивної безпеки (підголівники, ремені безпеки), по проїзній частині вул. Фонтанська дорога, з боку вул. Дмитра Донського в напрямку вул. Костанді в м. Одеси, здійснював перевезення пасажира-жінку похилого віку ОСОБА_9 , яка перебувала на задньому пасажирському сидінні, не пристебнута ременями безпеки. Наближаючись до нерегульованого перехрестя з вул. Ляпідевського, яка є головною дорогою, маючи реальну і об`єктивну можливістю завчасно виявити за ходом свого руху встановлений праворуч від проїзної частини перед зазначеним перехрестям дорожній знак 2.1 «Дати дорогу» та дорожню розмітку 1.1, яка закінчується напрямним острівцем 1.16.3 у місці злиття транспортних потоків вулиць Фонтанська дорога та Ляпідевського, а також автомобіль «BMW І3», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який наближався праворуч по головній дорозі, зі швидкістю близько 112 км/год, та маючи можливість надати дорогу цьому автомобілю, водій ОСОБА_7 намагаючись перетнути проїзну частину вул. Ляпідевського, в порушення вимог п.п.1.5.,2.3.б, 8.4.б, 16.11, дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» Розділу 33 «Дорожні знаки», розмітки 1.1, 1.16.3 Розділу 34 «Дорожня розмітка» Правил дорожнього руху, був неуважним, за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, відповідним чином не відреагував на її зміну, завчасно не зменшив швидкість руху свого автомобіля, не зупинився перед перехрестям з головною дорогою, і не дав дорогу всім транспортним засобам, які рухалися по головній дорозі, а діючи з необережності у виді кримінальної противоправної самовпевненості, продовжив рух на керованому ним автомобілі, рухаючись по другорядній дорозі, виїхав на вищевказане перехрестя з головною дорогою, - а саме на проїзну частину вул. Ляпідевського, яку став перетинати в напрямку пров. Ванний, не забезпечив безпеку дорожнього руху і допустив зіткнення правою бічною стороною кузова керованого ним автомобіля «RENAULT» з передньою частинною кузова автомобіля «BMW», в результаті чого автомобіль «RENAULT» втратив курсову стійкість, та розвертаючись навколо своєї осі, став зміщуватися в напрямку вул. Дмитра Донського, під час чого пасажир даного автомобіля ОСОБА_11 випала з салону даного автомобіля через розбите скло правих дверей на проїзну частину.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «RENAULT» ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала тілесні ушкодження, що мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, які знаходиться у прямому причинному зв`язку з безпосередньою причиною смерті потерпілої.

Вимоги апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає, що призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з огляду на наступне:
- суд першої інстанції не надав належної правової оцінки наслідкам дорожньо-транспортної пригоди. Так, ОСОБА_7 грубо порушив декілька пунктів Правил дорожнього руху, і саме внаслідок цього загинула людина;
- крім того, судом безпідставно визнано обставинами, що пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування шкоди потерпілим, оскільки злочин є очевидним та не потребує розкриття, а вину обвинуваченого доведено висновками судових експертиз, а надання допомоги особі, яка загинула взагалі є неможливим;
- вирішуючи питання щодо призначення додаткового покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначив, що водійське посвідчення є єдиним легітимним джерелом доходів для ОСОБА_7 , однак обвинувачений працює на посаді менеджера з продажу великому та середньому бізнесу Департаменту продажів споживчого та корпоративного бізнесу Південного регіону ТОВ «Лайфселл», що передбачає використання комп`ютерних технологій та вміння за їх допомоги отримувати прибуток для підприємства, тобто його діяльність не пов`язана з постійним керуванням транспортними засобами.
Посилаючись на викладені обставини, прокурор просить частково скасувати вирок та постановити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 рокі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, засотувавши до останнього вимоги ст. 75 КК України, відповідно до яких звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.
В судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити її у повному обсязі, водночас, обвинувачений та захисник заперечували проти її задоволення, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз оскаржуваного вироку суду першої інстанції показав, що зазначене судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає не у повному обсязі з наступних підстав.
Мотивуючи доведеність провини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд першої інстанції, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, що всі учасники провадження правильно розуміють обставини справи, впевнившись у добровільності їх позицій, а також роз`яснивши обмеження щодо апеляційного оскарження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проти чого не заперечували учасники провадження та обмежився лише допитом обвинуваченого, який провину у вчиненому визнав повністю, підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті та щиро покаявся у вчиненому.
В апеляційному порядку сторони кримінального провадження не заперечували наведені вище обставини, тому суд апеляційної інстанції вважає, що дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілої.
Що стосується доводів прокурора про невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

При цьому покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю кримінального правопорушення, обставинами скоєного, особою винного.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції, правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про його особу, який зайнятий суспільно-корисною працею, позитивно характеризується по місцю проживання і за місцем роботи, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні новороджену дитину, а також конкретні обставини справи, зокрема: повне визнання вини, щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування потерпілим матеріальної і моральної шкоди, які в свою чергу, не мають до обвинуваченого жодних претензій і не наполягають на суворому покаранні винного.

З урахуванням всіх обставин справи, особи обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, із призначенням йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України з застосуванням до нього дії ст. 75 КК України та покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Висновок суду щодо виду та розміру основаного покарання із застосуванням дії ст. 75 КК України, на думку апеляційного суду, належно вмотивований, оскільки судом першої інстанції обґрунтовано визнано обставиною, що пом`якшує покарання щире каяття, яка зокрема була встановлено під час досудового розслідування та зазначена прокурором у обвинувальному акті.

При цьому, суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_7 активно сприяв у розкритті кримінального правопорушення, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, його позиція з цих підстав була незмінна, надавав послідовні, взаємоузгодженні з іншими доказами показання, не здійснював дій по укриттю чи знищенню речових доказів, тобто надавав слідству відомості щодо вчинення кримінально правопорушення для його повного розкриття. Також, приймав участь у проведенні слідчих дій, зокрема слідчого експерименту за його участі. Будь-яких даних щодо ухилення останнього від органів досудового слідства прокурором надано не було.

Разом з тим, на думку суду апеляційної інстанції, доводи прокурора про те, що судом безпідставно до обвинуваченого незастосоване додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду з наступних підстав.
Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 (далі Постанова) при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень і поведінку після скоєння злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
В свою чергу, п. 21 вищезазначеної Постанови встановлює, що у кожному випадку призначення покарання за ч. 1 та 2 ст. 286 та ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Так, на переконання апеляційного суду, в даному випадку судом першої інстанції не було в повному обсязі враховано допущені обвинуваченимпорушення правил безпеки дорожнього руху, які носять грубий характер.
Відповідно до п. 2.3. б) «Правил дорожнього руху України» для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний, бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
В свою чергу, п. 2.3. в)«Правил дорожнього руху України» зобов`язують водія, на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.
Відповідно до п. 16.11 «Правил дорожнього руху України» на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.
Відтак, ОСОБА_7 буду учасником дорожнього руху та керуючи транспортним засобом, який у національному законодавстві визнається джерелом підвищеної небезпеки, достовірно усвідомлюючи те, що він зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, допустивши злочинну самовпевненість, зокрема, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та легковажно розраховуючи на їх відвернення, не зупинився перед перехрестям з головною дорогою, і не дав дорогу всім транспортним засобам, які рухалися по головній дорозі, а продовжив рух на керованому ним автомобілі, рухаючись по другорядній дорозі, виїхав на вищевказане перехрестя з головною дорогою - а саме на проїзну частину вул. Ляпідевського, яку став перетинати в напрямку пров. Ванний, не забезпечив безпеку дорожнього руху і допустив зіткнення правою бічною стороною кузова керованого ним автомобіля «RENAULT» з передньою частинною кузова автомобіля «BMW», в результаті чого автомобіль «RENAULT» втратив курсову стійкість, та розвертаючись навколо своєї осі, став зміщуватися в напрямку вул. Дмитра Донського, під час чого пасажир даного автомобіля ОСОБА_11 випала з салону даного автомобіля через розбите скло правих дверей на проїзну частину.
Апеляційний суд вважає, що порушення, які допустив обвинувачений ОСОБА_7 , пов`язані з очевидним для винного нехтуванням елементарних правил безпеки, що призвело до тяжких наслідків у виді смерті людини.
За встановлених обставин, зокрема, з урахуванням допущення обвинуваченим вищевказаних грубих порушень правил безпеки дорожнього руху, колегія суддів, погоджуючись із позицією сторони обвинувачення, доходить стійкого переконання про те, що суд першої інстанції безпідставно не призначив обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
При цьому, використання обвинуваченим транспортного засобу для отримання доходу, про що вказував суд першої інстанції у своєму рішенні, не може бути безумовною підставою для призначення обвинуваченому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Апеляційний суд враховує і те, що у даному кримінальному провадженні суспільна небезпека від можливих наслідків порушення Правил дорожнього руху значно перевищує особисті інтереси обвинуваченого ОСОБА_7 .

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Статтею 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
При цьому, п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначення покарання, з ухваленням нового вироку та призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 414, 420, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2022 року у кримінальному провадженні №0001216 від 23.09.2021 відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, скасувати в частині призначення покарання та ухвалити у цій частині новий вирок, яким:
Призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі із випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати його в суді.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4