УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 вересня 2022 року

справа № 607/4751/22
провадження № 51-2546 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 26 травня 2022 року щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,
встановив:
Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 18 квітня 2022 року затверджено укладену 17 березня 2022 року між прокуроромта обвинуваченим ОСОБА_4 , за участі захисника - адвоката ОСОБА_7 , законного представника ОСОБА_8 , угоду про визнання винуватості.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого у АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 317 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України та призначено йому за даними кримінальними правопорушеннями узгоджене сторонами покарання:

- за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна;
- за ч. 2 ст. 317 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 роки без конфіскації майна.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання призначено ОСОБА_4 у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.
Затверджено укладену 22 березня 2022 року між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_5 , за участі захисника ОСОБА_9 , законного представника ОСОБА_10 угоду про визнання винуватості.

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та проживаючого у АДРЕСА_2 , громадянина України, раніше не судимого
визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України та призначено йому за даними кримінальними правопорушеннями узгоджене сторонами покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на 3 роки.
Затверджено укладену 11 квітня 2022 року між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_6 , за участі захисника - адвоката ОСОБА_12 , законного представника обвинуваченого ОСОБА_13 угоду про визнання винуватості.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Золочів, Львівської області, проживаючого у АДРЕСА_3 , громадянина України, раніше не судимого,
засуджено за ч.ч. 2,3 ст. 307 КК України та призначено йому за даними кримінальними правопорушеннями узгоджене сторонами покарання:
- за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців без конфіскації майна;
- за ч. 3 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання визначено ОСОБА_14 у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , рішення щодо яких у касаційному порядку не оскаржуються.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 26 травня 2022 року, на підставі ч. 4 ст. 399 КПК України, відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Тернопільського міськрайонного суду від 18 квітня 2022 року.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що судом першої інстанції поза увагою залишено те, що ОСОБА_6 на момент вчинення кримінальних правопорушень був неповнолітнім, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і на момент вчинення кримінальних правопорушень і на момент постановлення вироку були неповнолітніми, тому їх звільнення від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки суперечить ч. 3 ст. 104 КК України. При цьому прокурор вказує, що в угоді про визнання винуватості тривалість іспитового строку при звільненні засуджених від відбування покарання з випробуванням не обговорювалось та не узгоджувалось. Тому вважає, що ухвала апеляційного суду про відмову у відкритті провадження за його апеляційною скаргою на вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням неповнолітніх обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є незаконним.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додану до неї копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Кримінальним процесуальним законом визначено суттєві особливості розгляду кримінальних проваджень на підставі угод. Главою 35 «Кримінальне провадження на підставі угод» КПК України передбачено умови, за яких може бути укладено угоду про примирення або угоду про визнання винуватості, вимоги до змісту угоди, порядок судового провадження на підставі угоди. Відповідно кримінальним процесуальним законом передбачено також особливості апеляційного оскарження вироку на підставі угоди.
За п. 2 ч. 4 ст. 394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений прокурором виключно з підстав призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.
Відповідно до ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо: 1) кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів; 2) особливо тяжких злочинів, віднесених до підслідності Національного антикорупційного бюро України за умови викриття підозрюваним чи обвинуваченим іншої особи у вчиненні злочину, віднесеного до підслідності Національного антикорупційного бюро України, якщо інформація щодо вчинення такою особою злочину буде підтверджена доказами; 3) особливо тяжких злочинів, вчинених за попередньою змовою групою осіб, організованою групою чи злочинною організацією або терористичною групою за умови викриття підозрюваним, який не є організатором такої групи або організації, злочинних дій інших учасників групи чи інших, вчинених групою або організацією злочинів, якщо повідомлена інформація буде підтверджена доказами.
Як убачається із копії оскаржуваного судового рішення, у судовому засіданні суд першої інстанції, переконавшись у відповідності угод про визнання винуватості за змістом та порядком укладення вимогам ст. 468, ч. 4 ст. 469, ст. 471 КПК України в сукупності з положеннями ст. 12 КК України та з огляду на санкції ч.2, 3 ст. 307, ч. 2 ст. 317 КК України, а також у тому, що сторонами угод про визнання винуватості узгоджено міру покарання, ухвалив вирок про затвердження вказаних угод та призначив ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 узгоджене сторонами покарання.
При цьому апеляційний суд, перевіривши апеляційну скаргу прокурора, дійшов вірного висновку, що прокурор оскаржив вирок суду першої інстанції на підставі угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченими не з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода не може бути укладена, або ж з підстав призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди, а у зв`язку з неправильним, на його думку, застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень ч. 3 ст. 104 КК України, тобто на підставах, з яких його не може бути ним оскаржено.

Колегія суддів погоджується із таким висновком апеляційного суду, оскільки вирок суду першої інстанції на підставі угоди може бути оскаржено обмеженим колом суб`єктів і з чітко визначених законом підстав, зазначених у частинах 3, 4 ст. 394 КПК України. Зокрема, відповідно до положень зазначеної статті прокурор у провадженні на підставі угоди про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим може оскаржувати таке судове рішення виключно з підстав призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди, затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода не може бути укладена.
У зв`язку з цим суддя апеляційного суду дійшов правильного висновку про відсутність підстав для відкриття апеляційного провадження.
Про те, що доступ до правосуддя не є абсолютним вказується у практиці Європейського суду з прав людини і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури.
Таким чином, доводи в касаційній скарзі прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального законупри прийнятті суддею апеляційного суду рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження, колегія суддів вважає безпідставними.
Отже, обґрунтування касаційної скарги прокурора не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 26 травня 2022 року щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3