ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 629/2547/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/2914/21 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 07 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Олійники Сахновщинського району Харківської області, громадянина України, з середньою технічною освітою, розлученого, офіційно не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України з призначенням йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Обрано ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» - до вступу вироку по даній справі у законну силу та взято під варту з зали суду.

Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання.

Скасовано арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 09 12 2020 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати на проведення авто технічних експертиз у сумі 3432, 45 гривень, 653,80 гривень та 653,80 гривень.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 06 12 2020 року, приблизно о 22-00 годині, ОСОБА_7 , рухаючись на технічно справному автомобілі ВАЗ 2107 реєстраційний номер НОМЕР_1 , по господарському полю озимих в с. Домаха м. Лозова Харківської області, під час руху зі швидкістю приблизно 70-80 км/год. у невстановленому під час судового розгляду напрямку, на відстані приблизно 3 км. 300 м. від будинку № 1 по пров. Тельмана, с. Домаха м. Лозова Харківської області, не обрав в установлених межах безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, та втратив контроль над рухом транспортного засобу після здійснення маневру повороту ліворуч, допустив перекидання автомобіля ВАЗ 2107 реєстраційний номер НОМЕР_1 , чим порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України. У зв`язку з дорожньо-транспортною подією 06 12 2020 року пасажир автомобіля ВАЗ 2107 реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди. Причиною смерті ОСОБА_11 згідно з висновком судово-медичного експерта № 12-17/276-ЛЗт/20 від 01 02 2021 явилося гостре порушення мозкового кровообігу, зумовлене важкою відкритою черепно- мозковою травмою голови з переломом кісток черепа і крововиливом під оболонки головного мозку.
У дорожній ситуації, що склалася водій автомобіля ВАЗ 2107 реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 відповідно до висновків експертиз № СЕ-19/121 -21/7738-ІТ від 15 04 2021 та № СЕ-19/121-21/7734-ІТ від 15 04 2021 року, повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху. У діях водія автомобіля ВАЗ 2107 реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 маються невідповідності вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху. Технічна можливість уникнути даної ДТП для водія автомобіля ВАЗ 2107 реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 визначалася виконанням ним вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху, для чого в нього не було будь-яких перешкод технічного характеру.
Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_7 виразилися в тому, що він, рухаючись на відстані приблизно 3 км. 300 м. від будинку № 1 по пров. Тельмана, с. Домаха м. Лозова Харківської області зі швидкістю приблизно 70-80 км/год., у невстановленому під час судового розгляду напрямку, не обрав в установлених межах безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку та, втративши контроль над рухом транспортного засобу після здійснення маневру повороту ліворуч, допустив перекидання автомобіля ВАЗ 2107 реєстраційний номер НОМЕР_1 , що спричинило вищевказані наслідки.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_7 покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, вказує, що призначене ОСОБА_7 покарання є занадто суворим, оскільки судом першої інстанції при його призначенні не було враховано ряд важливих обставин, а саме: відсутність судимостей, визнання вини та щире каяття, відшкодування матеріальних збитків, наявність неповнолітньої дитини, а також факт не перебування на обліку у лікарів психіатра та нарколога.

Крім того, вказує, що ОСОБА_7 ніколи не був помічений в поганій поведінці у побуті, в громадських місцях, завжди вів себе стримано, з оточуючими людьми ніколи не конфліктував.

Враховуючи викладене, вважає, що вказані ним обставини, свідчать про те, що ОСОБА_7 заслуговує на більш гуманне покарання (а.с. 129-131).

Позиції учасників апеляційного провадження.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Потерпіла ОСОБА_9 та її представник ОСОБА_10 вважали вирок суду законним та обґрунтованим, підстав же для задоволення апеляційної скарги не вбачали.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та захисника, думки прокурора, потерпілої та її представника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних вимог захисника обвинуваченого щодо пом`якшення ОСОБА_7 покарання, то, відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу , що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому покарання суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, тяжкі наслідки, які настали у результаті його вчинення, особу винного, який раніше не судимий, на обліку в наркологічному та психіатричному диспансерах не перебуває, проживає у шлюбі без реєстрації, зі слів має неповнолітню дитину, за місцем мешкання має формально позитивні характеристики, а також обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та часткове відшкодування шкоди.

При цьому, обставин, які б відповідно до ст. 67 КК України обтяжували покарання судом не встановлено.

Судом першої інстанції, при призначенні покарання, не залишено без уваги і висновок, викладений у досудовій доповіді органу пробації, відповідно до якого, виконання ОСОБА_7 покарання у громаді можливе за умови нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень.

Навівши зазначені обставини суд визначив реальний строк покарання в межах санкції статті.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання не є найтяжчим, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті, а навпаки є максимально наближеним до мінімального.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, як про це наголошується в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

В своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого наголошує на наявності обставин, що можна визнати пом`якшуючими при призначенні ОСОБА_7 покарання, вказуючи при цьому на його щире каяття та відшкодування матеріальних збитків.

Проте, як вбачається з оскаржуваного рішення, вказані обставин вже було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання та визнано обставинами, що його пом`якшує. Наявність вищевказаних пом`якшуючих обставин, на думку колегії суддів не є обов`язковими та безумовними підставами для ще більшого пом`якшення останньому покарання.

В своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого, як на підставу пом`якшення покарання посилається також на відсутність у обвинуваченого судимостей та наявності неповнолітньої дитини, проте, колегія суддів наголошує, що дані факти самі по собі, за відсутності інших суттєвих обставин, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та не можуть слугувати безумовними підставами для пом`якшення обвинуваченому покарання, враховуючи, що призначене покарання не є максимальним, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Як вбачається з оскаржуваного рішення при вирішенні питання про призначення ОСОБА_7 покарання, висновки суду першої інстанції цілком узгоджуються з завданням Кримінального кодексу України, яке полягає в тому числі і у забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань, а також запобігання злочинам. При цьому суспільні інтереси щодо забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань у транспортній сфері повинні домінувати над особистими інтересами обвинувачених, якими апелянт обґрунтовує свою незгоду призначення обвинуваченому саме такого покарання.

Отже, дотримуючись вимог, передбачених ч. 2 ст. 65 КК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що без призначення покарання у виді реального його відбування в умовах ізоляції від суспільства, виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень - є неможливим, а звільнення обвинувачення від призначеного покарання, як того просить захисник, не слугуватиме загальним принципам особистої та загальної превенції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку з наведених апелянтом мотивів, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 07 2021 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4