31.12.2021 Єдиний унікальний номер 205/2818/19
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 грудня 2021 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

по кримінальному провадженню, внесеному 06.02.2019 року у Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000440 про обвинувачення:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, розлученого, офіційно не працевлаштованого, освіта середня, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого, утримується під вартою з 13.01.2021 року,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.3 ст.186 КК України,

за участю прокурора - ОСОБА_4

захисника - адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у в залі суду в місті Дніпрі вказане кримінальне провадження,-

В С Т А Н О В И В:

Органом досудового розслідування ОСОБА_3 пред`явлено обвинувачення в наступній редакції.

У невстановлені досудовим розслідуванням час та місці у ОСОБА_3 виник умисел, направлений на відкрите викрадення майна ОСОБА_6 (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб та поєднаний з проникненням у житло ОСОБА_6 , у який він вступив з невстановленими досудовим розслідуванням особами.

Реалізуючи вищевикладений умисел, 05.02.2019, близько 00 години 20 хвилин (більш точний час під час досудового розслідування не встановлено), ОСОБА_3 прибув до місця проживання ОСОБА_6 , а саме за адресою: АДРЕСА_2 , разом з двома невстановленими досудовим розслідуванням співучасниками.

Реалізуючи вищевикладений злочинний умисел ОСОБА_3 , заліз до житла за адресою: АДРЕСА_2 через кватирку вікна кухні, тим самим незаконно проник до неї, та відчинив вікно іншому співучаснику, який також проник до житла. В подальшому, відшукавши в кімнаті вищевказаної квартири потерпілого ОСОБА_6 , ОСОБА_3 почав наносити йому невстановленою досудовим розслідуванням палкою удари по ділянці тулубу та ніг та при цьому вимагати від нього грошові кошти. На вказані вимоги потерпілий ОСОБА_6 повідомив, що у нього відсутні будь-які грошові кошти. В цей же час невстановлений досудовим розслідуванням співучасник зайшов через не зачинені на замок вхідні двері квартири та зайняв позицію при вході з метою перешкоджання потерпілому залишити квартиру, та ще один із співучасників злочину з метою придушення волі потерпілого до супротиву, наносив удари по тулубу ОСОБА_6 невстановленим предметом, схожим на молоток.

Після того як ОСОБА_3 не вдалося отримати від ОСОБА_6 грошові кошти, але він почув обіцянку отримати їх в подальшому, ОСОБА_3 разом з іншими співучасниками покинув місце вчинення злочину, спричинивши потерпілому ОСОБА_6 , відповідно до висновку експерта № 938е від 27.03.2019, тілесні ушкодження у виді синців: 1 на грудній клітині ліворуч, 1 на зовнішній поверхні правого стегна, 1 на зовнішній поверхні лівої сідниці, 1 на зовнішньо-задній поверхні лівого стегна, 1 в проекції лівого колінного суглоба, 1 на передньо-внутрішній поверхні правої гомілки. Дані ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Таким чином, ОСОБА_3 , вчинив всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, тобто відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло, однак матеріальна шкода не була завдана з причин, що не залежали від його волі, оскільки у потерпілого було відсутнє необхідне ОСОБА_3 майно.

Умисні дії ОСОБА_3 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.3 ст.15 ч.3 ст.186 КК України, а саме як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабежу), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло.

В ході судового розгляду зазначене обвинувачення щодо ОСОБА_3 свого підтвердження не знайшло, а тому останній, згідно з положеннями п.3 ч.1 ст.373 КПК України, підлягає виправданню з наступних підстав.

Так, допитаний в якості обвинуваченого ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав і суду пояснив наступне.

На початку лютого 2019 року в вечірній час йому на телефон подзвонив знайомий ОСОБА_7 , та в грубій формі почав пред`являти претензії що до пропажі речей з квартири ОСОБА_8 , таким чином обвинувачуючи в крадіжці.

Ніяких речей з квартири ОСОБА_8 він не забирав, в квартирі взагалі не було чого забирати, так як квартира перебувала в жахливому стані. Крім того йому було відомо, що до ОСОБА_8 постійно приходили якісь люди, з якими той розпивав алкогольні напої та вживав наркотичні речовини.

Претензії виказані на його адресу з боку якогось не відомого йому чоловіка, викликали у нього гнів, на що він сказав чоловіку, що зараз приїде до них, і вони розберуться з пропажою.

На той час, він тимчасово проживав у квартирі ОСОБА_7 і в іншому місці. З ОСОБА_8 на той час у нього склалися дружні відносини, до того, вони були знайомі приблизно 10 років, він допомагав йому з роботою на будівництві. Фактично він винаймав житлове приміщення у ОСОБА_8 . ОСОБА_8 не брав з нього плати за проживання, домовилися що він буде покупати продукти харчування, сигарети.

На час вказаних подій, він проживав у будинку на АДРЕСА_3 . В той вечір, коли йому зателефонував невідомий, у нього в гостях знаходилися двоє його товаришів, один звати ОСОБА_9 , приїхав із м.Запоріжжя, другого звати ОСОБА_10 , він з одного з ним району проживання. Своїм знайомим він повідомив про ситуацію, в якій його звинувачували у крадіжці, і запропонував поїхати до квартири ОСОБА_8 , що б на місці все з`ясувати, крім того, він хотів забрати свої кросівки, які залишилися в квартирі і запитати у ОСОБА_8 , коли він поверне борг.

На автомобілі «таксі» вони втрьох приїхали на ж/м Червоний Камінь до будинку де мешкає ОСОБА_8 , квартира знаходиться на першому поверсі. Він підійшов до вікна, та побачивши в кімнаті раніше йому знайомого чоловіка на ім`я ОСОБА_11 , постукав у вікно, при цьому сказавши що б той відкрив їм вхідні двері. ОСОБА_11 відкрив їм двері у під`їзд, після чого він відштовхнувши плечем ОСОБА_12 , разом з двома своїми товаришами зайшли в середину та попрямували до квартири ОСОБА_8 . При цьому ОСОБА_11 , залишився на вулиці. Двері в квартиру були прикриті, тому вони зразу зайшли в середину. ОСОБА_8 знаходився в квартирі, сидів на кроваті. Він ( ОСОБА_13 ) підійшов до ОСОБА_8 та перебуваючи в збудженому стані, почав запитувати, коли він поверне йому борг, що в нього пропало з квартири, якщо була крадіжка, чому він обвинувачує в крадіжці саме його, при цьому наніс ОСОБА_8 декілька ударів рукою по тулубу. Точну суму боргу, він сказати не може, однак не менш ніж 500 гривень. Ці гроші, які він особисто давав ОСОБА_8 на придбання продуктів харчування, алкоголь та цигарки. ОСОБА_11 та жінка на ім`я ОСОБА_9 , які в той день знаходилися в квартирі ОСОБА_8 і раніше постійно приходили до нього, ніде не працювали, а тільки просили у нього ( ОСОБА_13 ) грошей, що б купити алкоголь. Із-за цього, він був дуже сердитий на них усіх.

В квартирі крім вказаних осіб перебував ще один невідомий йому чоловік, який сховався під стіл і не хотів звідти вилазити. Він хотів витягти того чоловіка з під столу, що б з`ясувати що до обвинувачень в крадіжці, однак останній упирався та не хотів вилазити. В цей час, його ( ОСОБА_13 ) знайомі стояли в квартирі і нічого не робили.

Своїх кросівок він не забрав, т.я. зі слів ОСОБА_8 , вони також зникли з квартири разом з іншими речами.

ОСОБА_8 пообіцяв заробити гроші та повернути борг на наступний день. Після цього він, разом з товаришами сівши в «таксі», яке їх чекало, поїхав до місця свого проживання.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 суду пояснив наступне.

З обвинуваченим ОСОБА_13 він знайомий близько 10 років. Приблизно в грудні 2018 січні 2019 року, ОСОБА_13 проживав у його квартирі близько одного місяця, потім переїхав на інше місце. Коли їхав, то забрав з собою усі свої речі, крім кросівок, які знаходилися в шафі.

Приблизно в перших числах лютого 2019 року, більш точну дату не пам`ятає, він повернувся до своєї квартири. Разом з ним були його знайомі: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та жінка на ім`я ОСОБА_9 . Коли він зайшов в квартиру, то зразу звернув увагу на те, що дверцята шафів були відкриті, з квартири пропала сумка з речами ОСОБА_16 та кросівки ОСОБА_13 . Він вирішив, що приходив ОСОБА_17 і забрав усі ці речи. ОСОБА_16 був дуже сердитий на ОСОБА_13 і почав телефонувати зі свого телефона останньому, при цьому в розмові кричав та сварився не цензурною лайкою ОСОБА_10 .

В цей день, через деякий час приїхав ОСОБА_13 , він був не один. З ним приїхали іще двоє не відомих йому чоловіків. ОСОБА_13 разом з чоловіками зайшов через вхідні двері, які йому відкрили ОСОБА_14 або ж ОСОБА_9 , точно він не знає. В руках у ОСОБА_13 була дерев`яна «біта» або палка схожі на «біту», а у іншого чоловіка «молоток». В цей час, він ( ОСОБА_8 ) сидів на дивані. Кондратьєв зразу ж запитав у нього, хто йому телефонував, а також чому він не повертає йому борг. При цьому ОСОБА_13 наніс близько 8-10 ударів палкою по ногах, а другий невідомий чоловік, нічого не говорячи вдарив його молотком в район ключиці. Він визнавав, що винен ОСОБА_13 гроші, близько 500 гривен і пообіцяв заробити та віддати борг. ОСОБА_9 в цей час заспокоювала ОСОБА_13 , просила щоб він не бив. ОСОБА_16 боявшись ОСОБА_13 заліз під стіл і весь час там ховався. ОСОБА_18 більш до квартири не повертався.

Як йому здавалось, ОСОБА_13 знаходився в стані алкогольного сп`яніння. Він та ОСОБА_16 також були в нетверезому стані.

Він вважає, що приход ОСОБА_13 в той вечір до нього, пов`язаний саме з телефонним дзвінком ОСОБА_16 до ОСОБА_13 , та емоційною розмовою, в зв`язку з пропажою сумки ОСОБА_16 .

Свідок ОСОБА_19 суду пояснила наступне. Напочатку лютого 2019 року вона разом з ОСОБА_8 , ОСОБА_20 та мало відомим чоловіком на ім`я ОСОБА_21 сходили до магазину «АТБ» зробити покупки. Повернувшись до квартири ОСОБА_8 , вони побачили що речі не на місцях, у ОСОБА_8 пропали документи, а у ОСОБА_21 особисті речі. ОСОБА_8 вирішив що речі та документи міг забрати ОСОБА_13 , який раніше мешкав у його квартирі близько двох-трьох місяців. Вона з свого телефона подзвонила ОСОБА_13 та попитала за документи ОСОБА_8 . ОСОБА_13 сварився в телефон, кричав що нічого не брав з квартири. До розмови долучився ОСОБА_21 , який також почав сваритися з ОСОБА_13 . Через деякий час, ОСОБА_13 приїхав до будинку ОСОБА_8 , та відкривши кватирку вікна, а потім і саме вікно зайшов до квартири. Пройшовши до вхідних дверей, він відкрив їх та впустив у квартиру невідомого чоловіка, третій невідомий, який приїхав з ОСОБА_13 залишався коло вхідних дверей. Знаходячись у квартирі, ОСОБА_13 почав кричати на ОСОБА_8 , погрожувати, при цьому питаючи за гроші, коли він поверне їх. В руках у ОСОБА_13 була дерев`яна палка схожа на «біту», якою він наносив удари ОСОБА_8 , питаючи про гроші. ОСОБА_8 відповідав ОСОБА_13 , що скоро заробить та поверне гроші. В цей час ОСОБА_21 , боячись ОСОБА_13 заліз під стіл і там знаходився доки останній не пішов. Хто такий ОСОБА_21 , їй нічого особисто не відомо, крім того, що він та ОСОБА_14 деякий час мешкали у ОСОБА_8 . Через декілька днів після цих подій, ОСОБА_21 кудись подівся і про нього вона більше нічого не чула. Їй відомо, що у ОСОБА_21 пропав його особистий телефон, однак хто його забрав вона не знає. Іще їй відомо що паспорт ОСОБА_8 через деякий час повернули. Саме із-за того, що пропав паспорт ОСОБА_8 , він і вирішив звернутися до поліції. Паспорт ОСОБА_8 отримував у Криму і з його поновленням виникли б проблеми.

На підтвердження вини ОСОБА_3 в пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст.15 ч.3 ст.186 КК України, стороною обвинувачення суду для безпосереднього дослідження в судовому засіданні, були надані наступні письмові докази:

- витяг з ЄРДР від 06.02.2019 з якого слідує, що 05 лютого 2019 року до Нокодацького ВП ДВП з заявою звернувся ОСОБА_6 , який мешкає в АДРЕСА_2 , про те, що 05.02.2019 року близько 00 год. 30 хв., невстановлена особа проникнувши за місцем його проживання, вчинила розбійний напад та відкрито заволоділа майном заявника. Сума збитків встановлюється;

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05.02.2019 року, з якого слідує, що до органів поліції звернувся ОСОБА_6 який просив прийняти міри до малознайомого йому ОСОБА_3 , який 00 год 30 хв. 05.02.2019 року знаходячись за адресою АДРЕСА_2 , відкрито заволодів його майном із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я;

- протокол огляду місця події та фото таблиці про те, що об`єктом огляду є кв. АДРЕСА_4 , де проживає потерпілий ОСОБА_6 .. Під час огляду було встановлено, що квартира знаходиться на першому поверсі будинку. Вхідні двері пошкоджень не мали, обстановка та порядок речей в квартирі не порушені;

- висновок експерта № 938е від 27.03.2019, з якого слідує, що у потерпілого ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у виді синців: 1 на грудній клітині ліворуч, 1 на зовнішній поверхні правого стегна, 1 на зовнішній поверхні лівої сідниці, 1 на зовнішньо-задній поверхні лівого стегна, 1 в проекції лівого колінного суглоба, 1 на передньо-внутрішній поверхні правої гомілки. Дані ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. Враховуючи характер та локалізацію виявлених тілесних ушкоджень, можливо вказати, що вони не суперечать механізму їх утворення на який вказував ОСОБА_6 в ході проведення слідчого експерименту;

- протокол проведення слідчого експерименту від 19.03.2019 року та фото таблиці до нього, проведеного з потерпілим ОСОБА_6 при участі судового експерта ОСОБА_22 , під час якого потерпілий вказав яким способом обвинувачений ОСОБА_3 наносив йому удари.

Інших доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, стороною обвинувачення не надавалося.

Згідно зі ст.84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню. Стаття 85 Кримінального процесуального кодексу України дає визначення, які докази є належними, тобто такі, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу покладається на прокурора.

Оцінивши сукупність представлених сторонами судового провадження доказів, судом об`єктивно, «поза розумний сумнів» встановлено, що вони не підтверджують, а навпаки, спростовують позицію сторони обвинувачення щодо наявності у діях обвинуваченого ОСОБА_3 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.3 ст.186 КК України.

Суд, аналізуючи пред`явлене ОСОБА_3 обвинувачення, викладене в обвинувальному акті, акцентує увагу на тому, що відповідно до акту, обвинуваченому інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.3 ст.186 КК України, а саме у «закінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабежу), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло».

За змістом суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 186 КК України, грабіж передбачає тільки прямий умисел: особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, відкрито вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає спричинити таку шкоду. Обов`язковими суб`єктивними ознаками грабежу є корисливий мотив - спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корислива мета - матеріальний інтерес. При цьому, предметом злочину, передбаченого ст. 186 КК України, є саме чуже майно.

Предметом грабежу та розбою є майно, що характеризується трьома основними ознаками:

1) фізичною, тобто сукупністю речей матеріального світу, які можна вилучити, привласнити, спожити, пошкодити, знищити;

2) економічною, або вартісною, грошовою;

3) юридичною: право на майно належить його власникові, фізичній чи юридичній особі, а для злочинця воно завжди є чужим.

З урахуванням способу вчинення, а також мотиву й мети, грабіж характеризуються прямим умислом і корисливою метою.

Грабіж уважається закінченим злочином із моменту заволодіння майном. Таким моментом визнається поява в злочинця реальної початкової можливості розпорядитися вилученим майном (винести, передати іншим особам тощо). Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії варто розглядати як замах на грабіж.

Сторона обвинувачення протягом судового розгляду наполягала на доведеності вини ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, саме у тому формулюванні та редакції, що викладена в обвинувальному акті, затвердженому 27.03.2019 року прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_4 .

Так, в ході судового розгляду доведено факт проникнення обвинуваченим ОСОБА_3 до квартири потерпілого ОСОБА_6 .. Ці обставини не заперечував у судовому засіданні і сам обвинувачений. При цьому, як на думку суду, обвинувачений надав логічні та послідовні покази щодо мотиву, яким він керувався коли разом зі своїми знайомими їхав до квартири потерпілого, а саме, з`ясувати відносини з потерпілим та іншими особами, які з ним знаходилися, у зв`язку з виказаною по телефону образою та безпідставним обвинуваченням у вчинені крадіжки з квартири, а також, з метою забрати свої особисті речі (кросівки), які залишилися в даній квартирі.

Покази обвинуваченого ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_19 , які по своїй суті не знаходяться в протиріччі, щодо обставин події, вказують та повністю підтверджують дійсні наміри обвинуваченого і його бажання емоційно, з застосовуванням фізичної силу, з`ясувати відносини з потерпілим та його знайомими, що б в такий спосіб самоствердитися в їх очах та очах своїх знайомих, при відсутності у обвинуваченого корисливого умислу.

Вчиняючи протиправні дії щодо потерпілого (причиняючи тілесних ушкоджень), обвинувачений нагадав ОСОБА_6 про наявність у нього боргових зобов`язань, що останній визнав та пообіцяв у майбутньому повернути борг. Виказаних обіцянок, обвинуваченому було достатньо, що б залишити потерпілого.

Дійсні наміри обвинуваченого ОСОБА_3 та його знайомих, залишилися поза увагою сторони обвинувачення, що призвело до неправильного викладення обставин події, не вірного формулювання обвинувачення та безпідставної юридичної кваліфікації дій обвинуваченого як - замах на грабіж.

Таким чином, у судовому засіданні стороною обвинувачення не доведена одна із складових складу злочину - суб`єктивна сторона, а саме, умисел на заволодіння чужим майном, що виключає кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.2 ст.15 ч.3 ст.186 КК України.

На думку суду, виклад зазначеного обвинувачення йде в розріз із вимогами кримінального та кримінально-процесуального законодавства України з позиції вимог щодо конкретизованості і зрозумілості пред`явленого особі обвинувачення.

Відповідно до п.13. ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення є твердженням про вчинення певною особою передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, згідно зі ст.377 КПК України, суд першої інстанції здійснює судовий розгляд.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26.06.2008 року, ухваленому у справі «Ващенко проти України», зазначено: «Обвинувачення для цілей п.1 ст.6 конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».

У рішенні від 25.07.2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п.«b» ч.3 ст.6 конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

У рішенні від 9.10.2008 року, прийнятому у справі «Абрамян проти Росії», вказано: «Деталі скоєння злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він офіційно вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення».

В цьому ж рішенні ЄСПЛ нагадав, що положення пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду.

Провівши аналіз і співставлення між собою доказів сторони обвинувачення, зокрема, показань потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_23 , наданих письмових доказів, які, на переконання прокурора, підтверджують доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину, суд приходить до переконливого висновку, що зазначені докази не відповідають вимогам належності в контексті ст.85 КПК України.

Суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що вказані докази, не можуть бути визнані як належні докази вини обвинуваченого ОСОБА_3 , та ніяким чином не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягали доказуванню скоєння злочину в даному кримінальному провадженні.

Інших доказів, які свідчили б про доведеність вини ОСОБА_3 , стороною обвинувачення не надано.

Відповідно до ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Пунктом 3 ч.1 ст.373 КПК України визначено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Складом злочину визнається сукупність закріплених у кримінальному законі ознак, за наявності яких реально вчинене суспільне небезпечне діяння, яке визнається злочином.

Відсутність хоча б одного з елементів свідчить про те, що дії (бездіяльність) особи, поведінка якої оцінюється у даному конкретному випадку, не є злочином.

Частиною 3 ст.373 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права».

Згідно з положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), конституційними принципами, закладеними у ст.62 Конституції України, та загальних засадах кримінального провадження, визначених ст.7 КПК України, гарантовано, що кожна людина має право на справедливий розгляд справи, не може бути піддана кримінальному покаранню, поки не буде визнана винною в законному порядку; обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена належними, допустимими доказами, які безпосередньо досліджені у судовому засіданні із застосуванням принципу змагальності сторін у поданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Частина 5 ст.9 КПК України передбачає, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд, оцінюючи всі докази за даним кримінальним провадженням в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення Європейського Суду з прав людини від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»). Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п.86 рішення Європейського Суду з прав людини від 11.07.2013 року у справі «Вєренцов проти України»).

Крім того, у п.25 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Капо проти Бельгії» №42914/98 від 13 січня 2005 року, зазначено, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом в світлі пункту 2 статті 6 Конвенції, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Так, у справі «Барбера, Meссeгу и Хабардо против Испании» (від 06.12.1998 р. (п.146) Європейський суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний скоїв злочин, який ставиться йому в провину; обов`язок доведення лежить на обвинуваченні, і всі сумніви повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що за змістом пункту 2 статті 6 Конвенції, докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, повинні відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Суд, оцінивши докази, на які посилався прокурор як сторона обвинувачення, які вичерпно досліджені в ході судового розгляду, і враховуючи, що збирання доказів по справі стосовно ОСОБА_3 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.15 ч.3 ст.186 КК України, вичерпано, а всі докази, які наявні у справі, перевірені, прийшов до висновку про відсутність складу зазначеного кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_3 ..

Враховуючи позиції сторін, у відповідності до положень ст.22 КПК України, суд вважає, що у даній справі немає підстав для винесення обвинувального вироку відносно ОСОБА_3 ..

З урахуванням викладеного, оцінивши докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, керуючись ст.62 Конституції України, згідно якої всі сумніви щодо доведеності вини підсудного тлумачаться на його користь, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 підлягає виправданню за недоведеністю того, що в його діях є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.3 ст.186 КК України.

Керуючись ст.ст.371, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.3 ст.186 КК України, та виправдати в зв`язку з відсутністю в його діях складу зазначеного кримінального правопорушення.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою - скасувати, негайно звільнивши його з-під варти в залі суду.

Вирок може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше

Суддя ОСОБА_1

Копія вірна: Суддя

Секретар -