Справа № 309/2720/19
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

08.02.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретарки судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового розгляду : обвинуваченого ОСОБА_5 ,
та його захисника адвоката ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/743/20, за апеляційною скаргою, яку подав захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 ,
ВСТАНОВИВ :
Вироком Хустського районного суду від 11 березня 2020 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кошелево Хустського району, мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із незакінченою вищою освітою, неодруженого, офіційно непрацюючого, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.

На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового строку, який суд визначає в два роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України на обвинуваченого ОСОБА_5 покладено такі обов`язки : періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно вироку, ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

17 липня 2019 року приблизно о 20.50 години ОСОБА_5 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «Mercedes Benz E320», р.н.з. PN496DK Словацької Республіки, в якому знаходився пасажир ОСОБА_7 , рухаючись по автодорозі між населеними пунктами із с. Іза в напрямку с. Нанково Хустського району, діючи всупереч вимогам п.п.2.3 «б» та 12.3 Правил дорожнього руху України, не забезпечив безпеку дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки та допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який, рухаючись по лівому краю проїзної частини дороги у попутному напрямку, змінив напрямок свого руху, перетинаючи проїзну частину дороги зліва направо відносно руху автомобіля. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 , згідно висновку судово-медичної експертизи №100 від 31.07.2019 року, отримав тілесні ушкодження у вигляді травми голови та тулуба, які супроводжувалися субарахноїдальним крововиливом, переломом шийного відділу хребта з розривом спинного мозку, розривом правої долі печінки, ускладнилось внутрішньою крововтратою, шоком, що і явилось безпосередньою причиною його смерті. Дані тілесні ушкодження виникли внаслідок ударяння об виступаючі частини облицювання автомобіля з послідуючим падінням, ударянням та ковзанням тіла по твердих підлеглих покривах дороги під час ДТП, є прижиттєвими, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, згідно пункту 2.1.2, затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року, і знаходяться у причинному зв`язку з настанням його смерті і вкладаються в час події.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_5 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 вказує на те, що вирок суду в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_5 покарання є незаконним, оскільки покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого та є несправедливим внаслідок суворості. Стверджує, що обвинувачений після ДТП одразу ж викликав швидку медичну допомогу, повідомив поліцію про ДТП та залишився на місці пригоди до приїзду працівників поліції, свою вину визнав, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував заподіяну потерпілій шкоду. Вказує і на те, що суд не взяв до уваги в якості пом`якшуючих обставин розкаяння, сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування збитків та надання медичної допомоги потерпілому. Зазначає, що на даний час професія водія для ОСОБА_5 є єдиним засобом заробітку, а тому просить вирок змінити, призначивши ОСОБА_5 більш м`яке покарання без додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення учасників судового розгляду : обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги не має.
Апеляційна скарга розглядається за відсутності сторони обвинувачення та потерпілої, неявка яких, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. Приймаючи рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності вищевказаних сторін, береться до уваги те, що вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, клопотань чи заяв про відкладення її розгляду не подавали, при цьому представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 , подав письмову заяви про розгляд апеляційної скарги за їх відсутності; сторона обвинувачення не заперечувала щодо розгляду апеляційної скарги без участі прокурора та потерпілої сторони.
Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_5 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_12 , сторонами кримінального провадження не оспорюється, а тому апеляційним судом, з огляду на положення ст. 404 КПК України, не перевіряється, у зв`язку з чим, визнаються такими, що ґрунтуються на сукупності досліджених у суді першої інстанції та наведених у вироку доказів.
Дії обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України кваліфіковані правильно.
Дослідивши матеріали кримінального провадження колегія суддів також бере до уваги те, що під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції, врахувавши думку учасників судового розгляду, при цьому, роз`яснивши їм права та обов`язки, а також положення ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, та обмежив вивчення фактичних обставин справи допитом обвинуваченого, потерпілої та дослідженням даних, що характеризують особу обвинуваченого.
Тому, відповідно до положень ст. 404 КПК України вирок переглядається у межах доводів апеляційної скарги, зокрема у частині призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання.
При оцінці доводів апеляційної скарги колегія суддів бере до уваги таке.
Так, згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.
Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання вимоги вказаних вище статей Кримінального кодексу були дотримані й у достатній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючі та обтяжуючі його покарання обставини.
Так, з вироку вбачається, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання враховані ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, конкретні обставини, за яких його скоєно, дані про його особу обвинуваченого та відсутність обставин, що обтяжують покарання. У тому числі, судом взято до уваги те, що передбачене ч. 2 ст. 286 КК України кримінальне правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, вчинених з необережності; дані про особу обвинуваченого раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання; обставини, що пом`якшують покарання визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину; відсутність обставин, що обтяжують покарання, та претензій з боку потерпілої сторони.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що, призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із застосуванням положень ст. ст. 75, 76 КК України та звільненням від відбування цього покарання з іспитовим строком тривалістю 2 роки, судом першої інстанції були дотримані вищенаведені норми матеріального права, а також дана належна оцінка обставинам кримінального провадження.
Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги досудову доповідь органа пробації, відповідно до якої ймовірність повторного вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, є низькою, а тому виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства є можливим та не становить високої небезпеки для суспільства.
Разом із тим, апеляційний суд погоджується і з висновком суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк один рік.
Погоджуючись із указаним висновком, апеляційний суд, окрім наведених вище обставин, бере до уваги і характер вчинених ОСОБА_5 діянь грубе порушення Правил дорожнього руху, а також наслідки, які настали дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої настала смерть особи.
Тому, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вищезгадані діяння свідчать про небезпечність обвинуваченого ОСОБА_5 як водія під час керування транспортними засобами, і вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_5 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік, належним чином вмотивувавши свій висновок.
На підставі наведеного, доводи апеляційної скарги про те, що призначене ОСОБА_5 покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину, особі обвинуваченого та є несправедливим внаслідок суворості, апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеним вище.
Із цих підстав, як такі, що не впливають на висновки суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, апеляційний суд визнає і твердження сторони захисту про те, що обвинувачений після ДТП одразу ж викликав швидку, повідомив поліцію про ДТП та залишився на місці пригоди до приїзду працівників поліції, свою вину визнав, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував заподіяну потерпілій шкоду. При цьому, апеляційний суд вважає, що наведені доводи взяті до уваги судом першої інстанції при вирішенні питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання і в свою чергу не дають підстав для пом`якшення призначеного покарання, у тому числі й не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Посилання сторони захисту на те, що на даний час професія водія для ОСОБА_5 є єдиним засобом заробітку, апеляційний суд, з огляду на наведене вище, також не бере до уваги й відхиляє як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_5 додаткового покарання.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд бере до уваги й те, що у підтвердження цих доводів сторона захисту не надала жодних доказів.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, призначене ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, а також звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного йому основного покарання з іспитовим строком 2 роки, відповідає як характеру та ступеню вчинених ним кримінально-карних діянь, так і особі обвинуваченого, та сприятиме досягненню основної мети виховання правопорушника у дусі додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством, у тому числі й попередження вчинення ним аналогічних злочинів та адміністративних правопорушень на транспорті.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на законність та обґрунтованість ухваленого в кримінальному провадженні судового рішення, та які б могли слугувати безумовною підставою для його скасування з направленням кримінального провадження на новий судовий розгляд, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.
За таких обставин, вирок суду першої інстанції як законний та обґрунтований підлягає залишенню без зміни, а подана адвокатом ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 апеляційна скарга як безпідставна задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу, яку подав захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 11 березня 2020 року щодо обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_5 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді: