Ухвала

іменем України
13 вересня 2021 року

м. Київ
справа № 679/818/20
провадження № 51- 3899 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 8 лютого 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 12 липня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тріскині Сарненського району Рівненської області, раніше не судимого.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Нетішинського міського суду Хмельницької області від 8 лютого 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 12 липня 2021 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 24 лютого 2020 року близько 12:15 у м. Нетішині Хмельницької області прийшов за місцем свого проживання у квартиру АДРЕСА_1 та виявив, що його дружина ОСОБА_6 в кімнаті зали, будучи одягнутою лише в нічну сорочку, вживала алкогольні напої. ОСОБА_5 на пропозицію дружини приєднався до неї, та надалі вони розпивали алкогольні напої разом.
Близько 12:20 ОСОБА_5 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин влаштував сварку з ОСОБА_6 , у ході якої остання почала висловлюватися нецензурними та образливими словами на адресу ОСОБА_5 . В останнього, який перебував у стані алкогольного сп`яніння, будучи обуреним словами та поведінкою дружини, раптово виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння їй тяжких тілесних ушкоджень. Тому він почав завдавати їй удари руками та шкіряним ременем із металевою пряжкою в голову, по тулубу та кінцівках, зокрема, завдав близько трьох ударів руками в обличчя, заподіявши потерпілій тілесні ушкодження у вигляді синця повік лівого ока, синця повік правого ока з крововиливом під оболонку, синця у ділянці носа.
Унаслідок завданих ударів потерпіла впала на підлогу біля вікна, при цьому отримала тілесні ушкодження волосистої частини голови.
Після чого ОСОБА_5 продовжував завдавати тілесні ушкодження ОСОБА_6 , від яких потерпіла, відчуваючи сильний фізичний біль та не маючи можливості протидіяти неправомірним діям ОСОБА_5 , бо перебувала в стані сильного алкогольного сп`яніння, прикривалася руками. Як наслідок, ОСОБА_5 завдав їй тілесні ушкодження у вигляді численних, не менш як 72 синців по передній і зовнішній поверхні правого плеча, передній поверхні правого передпліччя, задній поверхні правого передпліччя, задньо-внутрішній поверхні лівого плеча, зовнішній поверхні лівого плеча, передній поверхні лівого передпліччя, задньо-внутрішній поверхні лівого передпліччя, у ділянках правої і лівої молочних залоз.
Також під час побиття потерпілої ОСОБА_5 , незважаючи на її стан та на той факт, що остання не чинила фізичного опору, лише прикривалася від ударів, умисно завдав ще не менш як 7 ударів руками в чоло і обличчя та не менш як 11 ударів у спину, поперек, ноги, передню частину тулуба ОСОБА_6 , чим заподіяв потерпілій тілесні ушкодження у цих місцях.
Окрім того, ОСОБА_5 завдавав тілесні ушкодження ОСОБА_6 шкіряним ременем, який витягнув під час сварки з останньою зі своїх штанів, завдавши ним не менш як 39 хаотичних ударів по оголеному тілу потерпілої, зокрема в голову, тулуб та по кінцівках, заподіявши ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді смугастих внутрішньо-шкірних крововиливів та синців зі смугами просвітлення в ділянці правої та лівої щік, п`яти синців у ділянці правої молочної залози, п`яти синців у ділянці лівої молочної залози, одинадцяти в ділянці живота, одинадцяти в ділянці спини та попереку справа та зліва, восьми в ділянці лівого стегна та лівої сідниці, восьми в ділянці правого стегна та правої сідниці.
У результаті спричинених тяжких тілесних ушкоджень потерпіла ОСОБА_6 через певний проміжок часу померла на місці події внаслідок травматичного шоку.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 серпня 2021 року на підставі п.2 ч.2 ст.428 КПК відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 12 липня 2021 року щодо ОСОБА_5
07 вересня 2021 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , яка є аналогічного змісту від попередньої скарги, та у якій він ставить питання про перегляд судових рішень з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 змінити: перекваліфікувати його дії з ч.2 ст.121 на ч.1 ст.119 КК та призначити його покарання із застосуванням положень ст. 75 КК.
На обґрунтування своїх доводів захисник зазначає, що дії ОСОБА_5 неправильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК, оскільки:
ОСОБА_5 завдавав потерпілій ударів, щоб припинити її агресивну поведінку, з метою її виховання та не мав на меті заподіяння їй смерті, удари завдавав ременем, іншими предметами, заподіяння ударів якими може мати фатальні наслідки для потерпілої, не завдавав, кожне з тілесних ушкоджень легкого ступеню тяжкості та не знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілої;
у вироку суду не відображено, на підставі яких доказів судом установлено мотив та мету заподіяння ОСОБА_5 саме тяжких тілесних ушкоджень потерпілій;
цілеспрямованих ударів у життєво важливі частини тіла засуджений не завдавав;
наявність у потерпілої тілесних ушкоджень у ділянці голови, на думку захисника, може пояснюватись і самостійним їх отриманням внаслідок перебування потерпілої в стані сильного алкогольного сп`яніння, про що достовірно було зазначено експертом під час його допиту в суді першої інстанції;
ОСОБА_5 не є спеціалістом у галузі судової медицини, а тому не знав і не міг знати, що від ударів ременем у потерпілої виникне травматичний шок, від якого вона помре, тобто він не передбачав настання таких наслідків;
після заподіяння ударів потерпіла була у свідомості, пересувалась, разом з тим засуджений не продовжував завдавати їй удари, а вийшов із квартири, після того як повернувся додому і побачив дружину на підлозі, почав робити штучне дихання;
більшість тілесних ушкоджень (72) у потерпілої виникла від пальців рук, що узгоджується з показаннями ОСОБА_5 про те, що під час завдання ударів ременем він тримав потерпілу іншою рукою та долав її супротив;
- основна частина тілесних ушкоджень (39) виникла від ударів ременем, а близько 21-го тілесного ушкодження від дії, можливо, рук, ніг та при падінні, що підтверджується показаннями судово-медичного експерта ОСОБА_7 ;
- засуджений підтримував добрі відносини з дружиною, ніколи раніше не завдавав їй ударів і не погрожував.
Таким чином, захисник вважає, що дії ОСОБА_5 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК як вбивство, вчинене з необережності. Тому, на думку захисника, судом першої інстанції при ухваленні вироку неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.
Крім того, захисник посилається на те, що призначене ОСОБА_5 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Водночас захисник вказує про те, що судами у вироку та ухвалі не зазначено правових обґрунтувань в частині доводів захисника про наявність підстав для перекваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 на ч.1 ст.119 КК, та необґрунтовано визнано їх безпідставними і такими, що не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції на обґрунтування винуватості ОСОБА_5 послався на:
показання ОСОБА_5 , який визнав факт заподіяння тілесних ушкоджень, однак заперечив факт побиття потерпілої руками та ногами. Пояснив, що, приїхавши додому після роботи, побачив, що його дружина вживала алкогольні напої у нічній сорочці. На прохання дружини приєднався до вживання алкогольних напоїв. Під час обіду попросив її дати кошти на цигарки, однак вона відмовила. Після цього він запитав дружину, звідки в неї синці, потерпіла у відповідь почала сварку. У подальшому між ними виник словесний конфлікт, зокрема, щодо походження в ОСОБА_6 синців на ногах, які ОСОБА_5 помітив у неї ще зранку, коли йшов на роботу, а також через відмову надати кошти на цигарки, що його дуже обурило. У ході словесного конфлікту його дружина поводила себе агресивно, а тому, будучи обуреним її словами, він витягнув із пояса своїх штанів шкіряного ременя та завдав їй приблизно 5-15 ударів по сідницях, після чого конфлікт припинився, оскільки його дружина побігла до ванної кімнати. Після чого він вийшов на балкон покурити та заспокоїтися, орієнтовно на 10-15 хвилин. Коли він повернувся з балкону, ОСОБА_6 була у великому залі. Не бажаючи продовжувати конфлікт, він пішов прогулятися на вулицю до меблевого магазину, а потім до річки. Побувши там близько години півтори, він заспокоївся та пішов додому. Зайшовши у квартиру, почув у залі звук падіння, побачив дружину, яка лежала біля телевізора, підійшов до неї і почав бити її по обличчю для того, щоб перевірити, чи вона жива. Не помітивши реакції, він перекинув її на спину та почав надавати їй допомогу, зокрема робив штучне дихання. Після надання першої медичної допомоги він почув хрипи дружини і знову почав робити штучне дихання та масаж серця. Оскільки ситуація не покращилась, бо дружина не подавала ознак життя, він одразу побіг до сусідів і покликав сусідку. Потім сусіди зайшли у квартиру та побачили його дружину, яка лежала на підлозі, викликали швидку медичну допомогу та працівників поліції. Після приїзду швидкої медичної допомоги було констатовано смерть ОСОБА_6 , а після приїзду працівників поліції він вже нічого не пам`ятав, оскільки дуже сильно переживав. Також обвинувачений зазначив, що точно знає, що мети вбивати дружину він не мав, а лише хотів виховати її, щоб більше «не тягнула до нього руки»;
показання свідка ОСОБА_8 , сусідки подружжя ОСОБА_9 , про те, що коли вони були вдома, до них прийшов ОСОБА_5 та покликав її до себе у квартиру. Зайшовши до зали квартири ОСОБА_9 , вона побачила на підлозі роздягнену, в синцях ОСОБА_6 , яка не подавала ознак життя. Сусід був дуже схвильований та постійно повторював: «Що я наробив». Після побаченого їй стало погано, і вона повернулася у свою квартиру, тоді обвинувачений просив викликати швидку та поліцію, що вона зі своїм чоловіком і зробила. Показала, що того дня шуму чи сварок у квартирі сусідів не чула. Окрім цього, зазначала, що конфлікти та сварки у сім`ї ОСОБА_9 виникали рідко. Також вказувала, що, на її думку, вбити свою дружину обвинувачений не міг, а також не мав на це мотивів. Зі слів обвинуваченого їй стало відомо, що останній надавав допомогу своїй дружині та робив штучне дихання;
показання свідка ОСОБА_10 , сусіда подружжя ОСОБА_9 , про те, що, зайшовши у квартиру ОСОБА_9 , він побачив, що ОСОБА_11 лежала в залі на спині, на скроні в неї була кривава пляма. На прохання обвинуваченого він викликав швидку та поліцію. Після прибуття швидкої він зайшов з медиками, та після огляду сусідки працівники швидкої медичної допомоги констатували її смерть. Свідок також пояснив, що сварки на підвищених тонах між сусідами були, але останнім часом сварок не було;
показання судово-медичного експерта ОСОБА_7 про те, що смерть ОСОБА_6 настала внаслідок травматичного шоку, який був зумовлений сукупністю отриманих тілесних ушкоджень, під час заподіяння їй тілесних ушкоджень ОСОБА_6 була жива. Характер перелому хребта в ОСОБА_6 не обмежував останню в русі.
Як убачається із наявних судових рішень, суд першої інстанції дослідив й інші зібрані докази, зокрема:
протокол огляду місця події та трупа від 24 лютого 2020 року;
довідку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та шкідливість реакції, від 24 лютого 2020 року, відповідно до якої в ОСОБА_5 виявлено 1,03 проміле алкоголю в крові;
протокол слідчого експерименту із застосуванням відеозапису від 25 лютого 2020 року за участю ОСОБА_5 у присутності його захисника, в ході якого обвинувачений вказав, у який саме спосіб спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_6 ;
копію лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_6 № 473 від 25 лютого 2020 року, у якому вказана причина смерті: численні синці, підшкірні гематоми тулуба;
висновок судово-медичної експертизи № 27 від 6 квітня 2020 року про виявлені у потерпілої тілесні ушкодження, що належать до категорії тяжкого ступеня, та які виникли в межах години до настання смерті ОСОБА_6 , мали ознаки кваліфікуючого критерію небезпеки для життя на час заподіяння, оскільки сукупно спричинили виникнення травматичного шоку;
висновок експерта № 443 від 3 березня 2020 року, згідно з яким у трупа ОСОБА_6 виявлено наявність етилового алкоголю в кількості: у крові 3,55 проміле, у спинномозковій рідині 4,12 проміле;
висновок експерта № 63 від 3 червня 2020 року, відповідно до якого серед виявлених тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_6 не менш як шістдесят мають властивості ударного прикладання травмуючої поверхні твердих предметів. Виявлені в потерпілої тілесні ушкодження у вигляді перелому третього ребра зліва та осадження передньої поверхні грудної клітки могли виникнути в результаті застосування щодо неї серцево-легеневої реанімації в спосіб, продемонстрований підозрюваним під час проведення за його участю слідчого експерименту. На тілі потерпілої виявлено тілесні ушкодження у вигляді численних підшкірних гематом правої та лівої верхньо-бокових ділянок голови, виникнення частини з яких не виключається внаслідок падіння з висоти власного зросту і які не перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті ОСОБА_6 . Заподіювання останній тілесних ушкоджень тривало упродовж не менш як однієї години до настання смерті, ці тілесні ушкодження могли утворитись у результаті заподіяння їй ударів за обставин та в спосіб, продемонстрований підозрюваним під час проведення за його участю слідчого експерименту. На тілі ОСОБА_6 ушкоджень з ознаками, характерними при волочінні, не виявлено. Наявність численних синців у ділянках правої та лівої рук, грудної клітки, які за механізмом здавлювання могли бути утворені від пальців рук, не виключає можливості переміщення тіла без виникнення слідів волочіння.
Як убачається з вироку, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, який йому інкриміновано, про правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.121 КК, ґрунтуються на зібраних і досліджених доказах, яким суд дав належну оцінку.
При цьому, суд у вироку зазначив, що версія сторони захисту про вчинення обвинуваченим вбивства через необережність судом перевірялася та визнана такою, що не відповідає обставинам вчиненого кримінального правопорушення.
З такими висновками погодився і суд апеляційної інстанції, який у своєму рішенні навів підстави, з яких апеляційні скарги сторони захисту та обвинувачення визнано необґрунтованими.
Суд апеляційної інстанції дав оцінку твердженням сторони захисту та потерпілого про те, що дії ОСОБА_5 слід перекваліфікувати із ч. 2 ст. 121 КК на ч. 1 ст. 119 КК.
При цьому, суд в ухвалі зазначив, що суд першої інстанції правильно вирішив питання про спрямованість умислу, ураховуючи сукупність всіх обставин вчиненого діяння, а саме способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку обвинуваченого і потерпілої, що передувала події, їх стосунки. Таким чином, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про те, що заподіяння обвинуваченим потерпілій ударів свідчить про наявність у нього умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, однак обвинувачений необережно поставився до наслідків таких тілесних ушкоджень.
Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та зазначає, що розмежування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілої, і вбивства через необережність здійснюється за їхньою суб`єктивною стороною.
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть особи, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я особи у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть особи перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням.
Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті особи (похідні наслідки). При цьому винуватець усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.
Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та хоча не бажаючи, але свідомо приспускаючи їх настання, умисно завдав потерпілій численну кількість ударів у різні частини тіла, тобто діючи з умислом на заподіяння їй тяжких тілесних ушкоджень, однак необережно поставився до наслідків таких тілесних ушкоджень.
З урахуванням встановлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин вчинення кримінального правопорушення, на думку Суду, дії обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК кваліфіковані правильно, а доводи захисника про не зазначення у судових рішеннях правових обґрунтувань в частині доводів захисника про наявність підстав для перекваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 на ч.1 ст.119 КК, та доводи про те, що: судом не враховано, що ОСОБА_5 завдавав потерпілій ударів, щоб припинити її агресивну поведінку, удари заподіював ременем, кожне з тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості та не знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілої, що цілеспрямованих ударів у життєво важливі частини тіла засуджений не завдавав, не знав і не міг знати, що від ударів ременем у потерпілої виникне травматичний шок, від якого вона помре; після заподіяння ударів потерпіла була у свідомості, пересувалась, разом з тим засуджений не продовжував заподіювати їй удари, а після події намагався надати їй допомогу; більшість тілесних ушкоджень (72) у потерпілої виникла від пальців рук; основна частина тілесних ушкоджень (39) виникла від ударів ременем, а близько 21-го тілесного ушкодження від дії, можливо, рук, ніг та при падінні; засуджений підтримував добрі відносини з дружиною, ніколи раніше не завдавав їй ударів і не погрожував за встановлених судом обставин не спростовують правильність висновків судів першої й апеляційної інстанцій в частині кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.121 КК.
Як убачається із вироку, суд першої інстанції врахувавши положення ст.65 КК та роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», та призначаючи покарання ОСОБА_5 зазначив про позитивну характеристику обвинуваченого, що він за місцем реєстрації проживає разом із сином, раніше не судимий, на обліку в лікарів не перебуває, та врахував пом`якшуючу покарання обставину активне сприяння розкриттю злочину, оскільки ОСОБА_5 добровільно вказав на свою причетність до вчинення злочину щодо ОСОБА_6 , сліди та знаряддя злочину не приховував.
Водночас, суд першої інстанції врахував обтяжуючу покарання обставину вчинення обвинуваченим злочину щодо подружжя, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. При цьому суд зазначив, що у провадженні не встановлено підстав для застосування до ОСОБА_5 положень ст.69 КК та дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.121 КК, яке буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, даним про його особу.
Крім того, із вироку не вбачається, що засудженим та стороною захисту порушувалося питання про застосування положень ст. 75 КК.
Як вбачається із оскаржуваної ухвали, доводи сторони захисту щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості злочину та його особі були предметом розгляду суду апеляційної інстанції.
Так, як зазначив в ухвалі суд апеляційної інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_5 в межах санкції статті, інкримінованого кримінального правопорушення судом першої інстанції враховано фактичні обставини кримінального провадження, тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, характер його дій, вік, стан здоров`я, дані про його особу, те, що він судимостей не має, проживав за місцем реєстрації із сином, де характеризувався позитивно, на диспансерному обліку в лікарів нарколога та психолога не перебував, наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, до якого суд відніс активне сприяння розкриттю злочину, визнання своєї причетності до скоєння злочину, не приховування слідів та знарядь злочину, також враховано думку потерпілого ОСОБА_6 , який просив суворо не карати ОСОБА_5 , який є його батьком, а обставинами, що обтяжують покарання, суд першої інстанції визнав вчинення злочину щодо подружжя та в стані алкогольного сп`яніння.
Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг сторони захисту, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для призначення обвинуваченому покарання на підставі ст. 69 КК та зазначив в ухвалі, що призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк вісім років є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій та зазначає, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК, у зв`язку з чим відсутні обґрунтовані підстави для застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК.
З урахуванням вищезазначеного Суд не має підстав вважати, що постановлені в цьому провадженні судові рішення є незаконними з огляду на порушення вимог чинного КК та відсутні підстави для висновку про неправильне застосування закону
про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі ОСОБА_5 .
На думку Суду, судові рішення є обґрунтованими і вмотивованими. Будь-яких інших обґрунтованих доводів щодо порушень, допущених судами апеляційної інстанції, у касаційній скарзі не наведено.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 8 лютого 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 12 липня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3