ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/389/21 Справа № 702/344/19 Категорія: ч.2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 листопада 2021 року Колегія суддів Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурора в режимі відеоконференції з Уманським міськрайонним судом: обвинуваченого захисника ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 на вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Коритня Монастирищенського району Черкаської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, працюючого охоронцем ТОВ «Явір 2005», маючого на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрованого та фактично проживаючого: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, з поміщенням його до кримінально виконавчої установи.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з дня затримання.

Вирішено стягнути із обвинуваченого на користь держави судові витрати за проведення: експертизи технічного стану транспортного засобу №4/1004 від 13.12.2018 в сумі 2 288,00 грн., експертизи технічного стану транспортного засобу №4/203 від 29.03.2019 в сумі 2 288,00 грн.; судової транспортно-трасологічної експертизи №4/152 від 28.03.2019 в сумі 2 288,00 грн.; судової авто-технічної експертизи №4/194 від 29.03.2019 в сумі 1 144,00 грн., а всього: 8 008 (вісім тисяч вісім) гривень.
Вирішено питання про скасування арешту, накладеного на автомобілі марки «Volkswagen Golf» та марки «ВАЗ 2107».
Вирішена доля речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України,

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку Монастирищенського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2019 року ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 01.10.2018, близько 09 годин 05 хвилин, керуючи автомобілем «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по автодорозі сполученням Орадівка-Мошни, від м. Монастирище в напрямку смт. Цибулів, на 41 км вказаної автодороги, на території Монастирищенського району Черкаської області, в порушення вимог пунктів 2.3 б), 10.1, 14.2 в) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, та відповідно не відреагував на її зміну. Так, він перед зміною напрямку руху для виконання обгону попутного транспортного засобу, а саме автомобіля «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався попереду в попутному напрямку руху, не переконався в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 2107», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався в зустрічному напрямку.

Унаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ВАЗ 2107», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи №05-7-02/386 від 22.01.2019 отримала тілесні ушкодження у вигляді дуговидного садна передньої поверхні правого колінного суглобу; крововилив в м`яких тканинах грудної клітки в ділянці переломів ребер зліва та справа; переломи 2,3,4 ребер справа по передньопахвинній лінії; переломи 2,3 ребер зліва між середньо-ключичною та передньопахвинної лініями; відкритої черепно-мозкової травми без ушкодження кісток черепа з крововиливами під м`які та тверді мозкові оболонки; дифузного аксонального ураження головного мозку з вираженою аксінальною і поперечною дислокацією серединних структур мозку (клінічно по даних КТ) з травматичним набряком, забоєм-розмізченням головного мозку, в результаті яких ІНФОРМАЦІЯ_4 померла в КНП «Уманська міська лікарня» Уманської міської ради.

Вказані тілесні ушкодження утворились від дії твердих тупих предметів, можливо в час та при обставинах вказаних в ухвалі (ДТП 01.10.2018) і носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя. Вищевказані тілесні ушкодження у ОСОБА_12 знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням її смерті.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , а саме вимог п. 2.3 б), 10.1, 14.2 в) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_12 .

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_9 подали апеляційну скаргу в якій просили вирок змінити, призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції основне покарання у виді 3 років позбавлення волі пом`якшити, звільнивши від відбування покарання з випробуванням відповідно до положень ст. 75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначають, що не оспорюють правову кваліфікацію дій та доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, але вважають призначене покарання занадто суворим, таким, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого. Вказують, що місцевий суд не врахував щире каяття, недостатньо врахував активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди потерпілим, надання матеріальної допомоги та відсутність обтяжуючих покарання обставин. Зазначають, що даний злочин є необережним, після ДТП обвинувачений не покидав місце події, надавав допомогу потерпілим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні малолітню дитину, позитивно характеризується за місцем проживання.

20.08.2020 ухвалою Черкаського апеляційного суду апеляційну скаргу задоволено частково, змінено вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 24.12.2019 щодо ОСОБА_7 та застосовано до останнього положення ст. 75 КК України і звільнено його від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Прокурор у кримінальному провадженні подав касаційну скаргу на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 20.08.2020, в якій вказував на безпідставність застосування апеляційним судом щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України.

15.04.2021 постановою Верховного Суду касаційну скаргу прокурора задоволено, ухвалу Черкаського апеляційного суду від 20.08.2020 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції, оскільки на думку колегії суддів звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, за конкретних обставин даної справи, не може вважатися необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу, та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на доказах, досліджених судом, та ніким не оспорюються.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України є вірною.

Оскільки учасники судового провадження не оспорюють доведеність винуватості, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , тому судом апеляційної інстанції вирок місцевого суду в цій частині не перевіряється.

Доводи апелянтів про суворість призначеного обвинуваченому покарання та необхідність застосування вимог ст.ст. 75, 76 КК України колегія суддів вважає безпідставними, а тому апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Згідно приписів ст. 75 КК України якщо суд, при призначенні покарання, в тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 місцевий суд достатньо виконав вимоги ст. 50, 65, 66, 67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахувавши те, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення вперше, раніше не судимий, вчинене кримінальне правопорушення згідно ст.. 12 КК України віднесено до категорії тяжких злочинів, незворотність наслідків вчиненого злочину, а саме смерть людини, життя якої в державі Україна визнається найвищою цінністю, позицію потерпілих ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , які наполягали на призначенні обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі, пом`якшуючі покарання обставини - добровільне відшкодування завданих збитків, перебування на утриманні малолітньої дитини, позитивну характеристику з місця проживання та роботи, відсутність обтяжуючих покарання обставин, висновок досудової доповіді відносно обвинуваченого відповідно до якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як низькі, обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією ч.2 ст. 286 КК України, у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Відповідно до ч.2 ст. 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді.

Колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , та звільнення обвинуваченого від відбування реального покарання на підставі ст. 75 КК України, оскільки обвинувачений вчинив злочин, який відноситься до категорії тяжких, внаслідок ДТП, яке сталося з його вини, загинула людина, вину у вчиненому визнав частково, потерпілі ОСОБА_15 та ОСОБА_14 на адресу апеляційного суду надіслали заяви в яких вказували на законність та обґрунтованість вироку місцевого суду (т.3 а.с. 97-98), тому його виправлення можливе лише при призначенні покарання у виді реального позбавлення волі, яке призначено судом першої інстанції в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст. 286 КК України.

Переконливих доводів про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок суворості в поданій апеляційній скарзі не наведено та під час апеляційного розгляду не встановлено, в зв`язку з чим вважати його занадто суворим колегія суддів підстав не вбачає.

Місцевим судом при призначенні покарання обвинуваченому в достатній мірі враховано те, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, має на утриманні малолітню дитину, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, відшкодував завдану злочином шкоду, а також його поведінку після вчиненого та відсутність обтяжуючих покарання обставин, а тому доводи апелянтів в цій частині є неспроможними.

Стороною захисту в ході апеляційного розгляду надано копію розписок про відшкодування обвинуваченим завданих потерпілим збитків, які датовані 2018 роком, тобто до постановлення оскаржуваного вироку, та були враховані під час його постановлення, а тому посилання на них є безпідставними.

На думку колегії суддів всі дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 та обставини, які визнані такими, що пом`якшують покарання, були враховані судом першої інстанції при призначенні останньому покарання, і у цьому випадку не є такими, що свідчили б про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Призначене ОСОБА_7 покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, є співмірним протиправному діянню, відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам ст. 50, 65 КК України, належним чином мотивоване, і є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів та досягнення мети покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду даного кримінального провадження місцевим судом, які б слугували підставою для скасування чи зміни вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлений щодо ОСОБА_7 вирок є законним і обґрунтованим, а підстави для його зміни та призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України, як про це просять обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 в апеляційній скарзі, відсутні.

Керуючись ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

ухвалила:

Вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді