ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 644/3341/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1063/22 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.119 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , законного представника ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх представника адвоката ОСОБА_11 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу за апеляційною скаргою потерпілого, його представника та прокурора на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 11 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бєлгород РФ, маючого повну середню освіту, не одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України , -

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України та призначенням покарання за вказаною статтею - у виді позбавлення волі строком на 4 ( чотири) роки.

Відповідно до ст.75 КК України, з урахуванням положень ст.104 КК України, ОСОБА_12 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 ( два ) роки та покладенням, відповідно до вимог п.п.1,2 ч.1, п.2 ч.3, п.4 ч.3 ст. 76 КК України обов`язків періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Стягнуто с ОСОБА_12 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 72 000 грн. та моральну шкоду в розмірі 250 000 грн., а на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 250 000 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів.

ОСОБА_12 , згідно обвинувального акту обвинувачується в тому, що він, 23 02 2019 приблизно о 00.30 годині, точного часу під час досудового розслідування та судового розгляду не встановлено, знаходячись поряд з будинком АДРЕСА_2 , в ході раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_13 , 1985 року народження, наніс ОСОБА_13 один удар правою рукою в область обличчя, від якого останній упав на землю та вдарився головою, чим ОСОБА_13 було спричинено згідно висновку судово-медичної експертизи №12-17/82-А/19 від 01 03 2019 наступні тілесні ушкодження :

- голова важка черепно-мозкова травма: забій головного мозку з наявністю контузійних осередків лівої чолової та обох скроневих долей, осередка забою-розтрощення лівої скроневої долі, внутрішньо черепові крововиливи, кровонаплив по внутрішній поверхні в тім`яно-скроневій-потиличній області зправа, перелом склепіння черепу в зоні правої скроневої кістки. За ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя;

- закритий осколковий перелом кісток носу із зсувом. За ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень за критерієм короткочасного розладу здоров`я;

- і синці обличчя, за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Після чого, 28 02 2019 року о 04:30 годині у 1-му нейрохірургічному відділенні КНП «ХМКЛШНМД ім. проф. О.І. Мещанінова» ХМР, ОСОБА_13 помер. Причиною смерті ОСОБА_13 стала важка черепно-мозкова травма та її ускладнення набряк-дислокація стовбуру головного мозку.

На думку органів досудового розслідування, наявність ушкоджень, які мали місце у ОСОБА_13 та настання його смерті знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку, що також підтверджує висновок додаткової судово-медичної експертизи №12-23/6/82-А/19 від 12 04 2019 згідно якого, удар кулаком в обличчя потягнув за собою утворення важкої черепно-мозкової травми.

Органами досудового розслідування вказані дії ОСОБА_12 були кваліфіковані за ч.2 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого та перекваліфіковані судом на ч.1 ст. 119 КК України, як вбивство, вчинене через необережність.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним вироком суду першої інстанції, потерпілим ОСОБА_9 , представником потерпілої ОСОБА_10 адвокатом ОСОБА_11 та прокурором були подані апеляційній скарги.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_12 максимальне покарання за ч.2 ст.121 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог посилався на незаконність та необґрунтованість вироку. Вважає, що органом досудового розслідування та стороною обвинувачення дії обвинуваченого ОСОБА_12 були вірно кваліфіковані за ч.2 ст. 121 КК України та безпідставно перекваліфіковані судом на ч.1 ст.119 КК України, з істотним порушенням кримінального закону, та з невідповідністю висновків суду викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження та застосуванням ст.75 КК України, що вважає несправедливим, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального покарання і особі засудженого.

На думку потерпілого, у вироку суду повністю проігноровано висновок експерта і за основу взяті тільки покази обвинуваченого ОСОБА_12 , які нібито відповідають в частині механізму та способу спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_13 даним медичних експертиз.

Як вважає потерпілий, після того, як обвинувачений наніс удари в обличчя його сину ОСОБА_13 , та після того, як ОСОБА_13 впав на землю, ОСОБА_12 та можливо ОСОБА_14 , який стояв поруч, біля голови його сина, нанесли ще кілька ударів. Це, на думку потерпілого підтверджується декількома експертизами, якими встановлено, що ОСОБА_13 було нанесено не один удар з необережністю, а не менш як три удари. На його думку, то були три сильних, швидких і точних удари, з умислом зробити боляче, принизити, та вказати, хто сильніше. Адже молодиків було четверо, та вони знаходились у стані алкогольного сп`яніння.

Вказав, що судом не прийнято до уваги, що ОСОБА_12 під час вчинення злочину знаходився в стані алкогольного сп`яніння, що він і сам не заперечує, вказавши, що в цей вечір вживав пиво, тобто алкогольний напій, що також підтверджують свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 . Вважає цю обставину обтяжуючою покарання. Крім того, зазначає, що обвинувачений ОСОБА_12 займався волейболом та кікбоксінгом, про що він сказав при допиті в суді, та про що вказав свідок ОСОБА_17 , що на думку потерпілого означає, що ОСОБА_12 володіє прийомами та технікою нанесення ударів, вміє наносити точні удари людині. Також заперечує, що ОСОБА_13 був на зріст 2 метри та крупної статури, як стверджували ОСОБА_12 та свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , що суперечить висновку експерта та показам потерпілої ОСОБА_10 , яка при допиті вказала що зріст ОСОБА_13 складав 184 см та вага 60 кг. Вважає, що обвинувачений та свідки, знаходячись в стані сильного алкогольного сп`яніння, неадекватно сприймали ситуацію або навмисно надали неправдиві покази стосовно того, що ОСОБА_13 був великий і нібито був для них небезпечним, хоча ОСОБА_12 точно свій зріст та вагу не вказав, на вигляд він більше 190 см та вага за 90 кг.

Також потерпілий в апеляційній скарзі посилається на те, що ним було заявлено цивільний позов до ОСОБА_12 та його батьків, але вироком суду було проігноровано вимогу цивільного позову, щодо стягнення на його користь в тому числі моральної шкоди в сумі по 250 000 гривен з кожного із батьків обвинуваченого, які не заперечували проти задоволення цивільного позову в повному обсязі.

Крім цього, у вироку суду, як пом`якшуючі обставини було зазначено, що обвинувачений скоїв злочин у неповнолітньому віці, а також його публічне вибачення в суді, висловлення жалю та бажання вести нормальний образ життя, що на думку потерпілого, не є вибаченням, оскільки обвинувачений стояв спиною до потерплих.

Посилаючись на вищевикладене, вважав, що органом досудового розслідування та стороною обвинувачення дії ОСОБА_12 були кваліфіковані вірно за ч.2 ст. 121 КК України.

Представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 , в своїй апеляційній скарзі просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_12 максимальне покарання за ч.2 ст. 121 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що з встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_12 носили активний характер, були протиправними, між його діями та їх наслідками у вигляді настання смерті ОСОБА_13 , існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Як зазначено представником, під час досудового розслідування обвинувачений не визнавав своєї вини та говорив неправду під час проведення слідчого експерименту, що не взято до уваги судом. Вказала, що ОСОБА_12 входить до збірної команди ВУЗів Харкова, а тому, є фізично розвинутим та підготовленим, що також не взято до уваги судом. Крім того, всі свідки, друзі обвинуваченого вказують на те, що ОСОБА_12 в той вечір на протязі декількох годин вживав алкогольні напої, а тому, вказані обставини в сукупності з даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень, наявність декількох синців на обличчі потерпілого, на думку представника потерпілої, свідчать про те, що ОСОБА_12 , завдаючи потерпілому удари кулаком в обличчя, об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав можливість настання наслідків у виді спричинення будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілого, хоча і не конкретизував у своїй свідомості, якою саме буде така шкода і діяв з неконкретизованим (невизначеним) умислом, за яким, незалежно від того, чи є такий умисел прямим або непрямим, настає відповідальність за фактично спричинену шкоду здоров`ю іншій особі - а саме за умисне заподіяння ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого, тобто ч.2 ст. 121 КК України.

Вважає, що дії ОСОБА_12 судом першої інстанції кваліфіковані не вірно, застосування закону України про кримінальну відповідальність є неправильним, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі просить вирок скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування судом закону, який не підлягає застосуванню ч.1 ст.119 КК України в частині кваліфікації дій обвинуваченого, а також істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Просить ухвалити свій новий вирок із застосуванням закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та визнати ОСОБА_12 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України і призначити йому покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційної скарги, зазначає, що згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_12 обвинувачується у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 121 КК України, тобто в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого. Разом з тим, в ході судового розгляду судом, на думку сторони обвинувачення, помилково встановлена відсутність в діях ОСОБА_12 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України з тих підстав, що надані суду докази і аналіз подій, що відбулися, беззаперечно свідчать про відсутність у ОСОБА_12 умислу на спричинення тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_13 , в результаті чого останній помер у лікарні.

Проте, на думку прокурора, аналіз досліджених безпосередньо в судовому засіданні доказів, зокрема: показань обвинуваченого ОСОБА_12 , дружини потерпілого - ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , які були очевидцями подій, висновками судово-медичних експертиз, слідчих експериментів, в цілому, підтверджує та доводить, що між потерпілим та обвинуваченим виник конфлікт, в результаті якого останній наніс навмисно один удар потерпілому ОСОБА_13 правою рукою в область обличчя від якого той впав на землю та вдарився головою, отримавши черепно-мозкову травму наявність ушкоджень, які мали місце у ОСОБА_13 та настанням його смерті знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що судом належним чином не були враховані обставини, які мають істотне значення для правильної юридичної оцінки дій ОСОБА_12 , у зв`язку з чим, суд дійшов неправильного висновку про наявність в діях ОСОБА_12 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України.

Позиції учасників апеляційного провадження.

У судовому засіданні потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та представник потерпілої адвокат ОСОБА_11 , підтримали свої апеляційній скарги та апеляційну скаргу прокурора.

Прокурор підтримав апеляційну скаргу, подану прокурором у кримінальному провадженні, в частині скасування вироку та просив направити справу на новий розгляд. Вважав апеляційні вимоги потерпілого ОСОБА_9 та представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 обґрунтованими.

Обвинувачений ОСОБА_12 , його захисник ОСОБА_8 та законний представник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційних скарг потерпілого, представника потерпілої та прокурора.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи потерпілих, представника потерпілої, прокурора, думку обвинуваченого, його захисника та законного представника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_12 було кваліфіковано за ч.2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. Проте, судом під час постановлення вироку, правову кваліфікацію органу досудового розслідування було змінено з ч.2 ст.121 КК України на ч.1 ст.119 КК України з тих підстав, що за встановленими судом фактичними обставинами даного кримінального провадження, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_12 органом досудового розслідування за ч.2 ст.121 КК України не знайшла свого підтвердження у судовому розгляді.
До такого висновку суд дійшов, виходячи з вирішення питання про умисел, мотив, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого злочину, які встановлені судом та описані вище, зокрема, з урахуванням способу злочину, кількості, характеру і локалізації поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, попередньої поведінки винного і потерпілого, їхніх взаємовідносин. При цьому, зазначено, що визначальним при цьому для суду стало суб`єктивне ставлення обвинуваченого ОСОБА_12 до наслідку своєї дії.
Вирішуючи питання про кваліфікацію дій ОСОБА_12 при вище встановлених обставинах, враховуючи наслідки у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_13 , встановивши причинний зв`язок між зазначеними діями та наслідком на підставі досліджених доказів, суд, враховуючи встановлені та зазначені вище фактичні та конкретні обставини справи, у даному випадку, прийшов до висновку щодо наявності в діях ОСОБА_12 є склад злочину передбаченого ч.1 ст. 119 КК України, тобто вбивства, вчиненого через необережність.

Суд вважав, що цей злочин вчинено ОСОБА_12 внаслідок злочинної недбалості, оскільки він повинен був і міг передбачити можливість падіння ОСОБА_13 і настання від цього падіння його смерті, маючи для цього відповідний вік, освіту та життєві навички, добрі розумові здібності, і перебуваючи у адекватному стані, як фізичному так і психологічному, не маючи відхилень за станом здоров`я та психіки і розуміючи, що потерпілий ОСОБА_13 знаходився в стані алкогольного сп`яніння, бачив оточуючу обстановку, погодні умови, поверхню підлоги асфальт, вкритий кригою, а тому, між наслідками у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_13 та діянням обвинуваченого ОСОБА_12 є причинно-наслідковий зв`язок.

Колегія суддів погоджується з вказаною кваліфікацією дій обвинуваченого з наступних підстав.

Диспозиція ст. 121 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть особи, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я особи у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть особи перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням.

Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті особи (похідні наслідки). При цьому винуватець усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

Об`єктом захисту зазначеної норми є здоров`я іншої особи незалежно від її стану та аномалій.

Склад злочину, передбачений частиною другою статті 121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом - завданням тілесних ушкоджень. Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

Вчиняючи умисний злочин із матеріальним складом, особа інколи приводить у рух певні сили, які поза межами її волі тягнуть настання додаткових більш тяжких, небажаних наслідків. Ці наслідки, які перетворюють простий склад у кваліфікований, інкримінуються особі лише за умови встановлення щодо них (наслідків) необережної вини.

Складність об`єктивної сторони цього злочину полягає в тому, що передбачене законом умисне діяння спричиняє два різні похідні наслідки: первинний з них (найближчий) тяжкі тілесні ушкодження (обов`язкова ознака об`єктивної сторони) знаходяться у необхідному причинному зв`язку з наслідками вторинними (віддаленими) смертю потерпілої особи (кваліфікуюча ознака). У цьому злочині згідно із законом і щодо діяння, і щодо першого, обов`язкового наслідку суб`єктивна сторона виражається в умислі (прямому чи непрямому), а стосовно другого (кваліфікованого) наслідку тільки в необережності (самовпевненості чи недбалості). У цілому цей злочин визнається умисним, бо саме умисне ставлення до діяння і найближчого наслідку визначає спрямованість злочину, його суспільну небезпечність.

Значення змішаної форми вини полягає в тому, що вона дає можливість: а) конкретизувати ступінь суспільної небезпечності злочину; б) визначити правильну кваліфікацію; в) відмежувати близькі за об`єктивними ознаками склади злочинів, зокрема умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, від убивства через необережність, коли винуватий не усвідомлював можливості настання похідного вторинного (віддаленого) наслідку в результаті настання похідного первинного (найближчого).

Прояв ознак умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, та вбивства через необережність, їх відмінність між собою полягає у фактичних підставах кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння.

Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

За своїми наслідками вбивство через необережність нічим не відрізняється від вбивства, вчиненого умисно. Проте суб`єктивна сторона злочину, що розглядається, - необережна вина свідчить про меншу суспільну небезпечність винного і всього діяння в цілому порівняно з аналогічними діями, вчиненими умисно.

В даному випадку наявний вид необережної форми вини такий, як злочинна недбалість, коли винний не передбачає можливості настання смерті іншої особи від вчиненої ним дії ( бездіяльності), але повинен був і міг її передбачити, діючи з більшою обачністю.

Вбивство через необережність відрізняється від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого.

Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

За змістом ст.24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 02 2003 року № 2 «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи» питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Аналізуючи досліджені безпосередньо в судовому засіданні докази, а саме показання обвинуваченого ОСОБА_12 , дружини потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 (безпосередні особи, які були очевидцями подій), висновки судово-медичних експертиз, слідчих експериментів, в цілому, вбачається, що між потерпілим та обвинуваченим виник конфлікт, в результаті якого останній наніс навмисно один удар потерпілому ОСОБА_13 правою рукою в область обличчя від якого той впав на землю та вдарився головою, отримавши черепно-мозкову травму.Причиною смерті ОСОБА_13 згідно висновків судово-медичної експертизи №12-17/82-А/19 від 01 03 2019 та №12-23/6/82-А/19 від 12 04 2019 року, стала важка черепно-мозкова травма та її ускладнення набряк-дислокація стовбуру головного мозку. Наявність ушкоджень, які мали місце у ОСОБА_13 та настання його смерті знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку. Як зазначено у висновку експерта, від нанесення удару, найвірогідніше, ударів у обличчя, утворилися синці та закритий осколковий перелом кісток носу з наступним падінням потерпілого та отриманням ним важкої черепно-мозкової травми. При цьому, набряк-дислокація стовбуру головного мозку являється, на думку експерта, ускладненням важкої черепно-мозкової травми і безпосередньою причиною смерті.

Колегія суддів, досліджуючи у сукупності обставини події вважає, що в діях обвинуваченого ОСОБА_12 є саме злочинна недбалість, яка виразилася у тому, що він не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був й міг їх передбачити.В даному випадку, обвинувачений, усвідомлюючи, що потерпілий перебуває у стані алкогольного сп`яніння, невпевнено тримається на ногах, перебуває на слизькому покритті, міг і повинен був припускати, що результатом його дій відносно потерпілого, можливими наслідками можуть бути суспільно-небезпечні наслідки, які в даному випадку настали. За своїм психологічним станом обвинувачений розумів, що його протиправна дія могла мати наслідки, проте не передбачав, хоча міг і повинен був це зробити, що подальший розвиток подій призведе до загибелі потерпілого.

В даному випадку в основу розмежування покладається висновок медичного експерта у справі, відповідно до якого смерть потерпілого наступила безпосередньо не від удару, а внаслідок падіння на площину з попередньо набутим прискоренням від удару і отриманої після падіння внутрішньочерепної травми з наступним ускладненням у вигляді набряку-дислокації стовбуру головного мозку.

Отже, обвинувачений не наніс та не мав умислу на нанесення тілесних ушкоджень, які б спричинили смерть потерпілого.

Водночас обвинувачений хоча і не передбачав смерть від падіння потерпілого, повинен був і міг передбачити трагедію під час нанесення ударів, тому його діяння слід кваліфікувати як вбивство через необережність.

Беручи до уваги вищевикладене, проаналізувавши докази, які суд першої інстанції поклав в обґрунтування вироку, а також перевіривши їх в засіданні апеляційного суду, колегія суддів приходить до висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_12 судом першої інстанції кваліфіковані вірно, як вбивство ОСОБА_13 через необережність та обґрунтовано перекваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_12 з ч.2 ст.121 на ч.1 ст.119 КК України.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг потерпілого, представника потерпілої та прокурора з підстав невірної кваліфікації дій обвинуваченого.

Що стосується призначеного ОСОБА_12 судом першої інстанції покарання, то колегія суддів вважає його надто м`яким через те, що як зазначено в матеріалах справи і підтверджено самим обвинуваченим в судовому засіданні, неповнолітні особи, в тому числі і ОСОБА_12 , перебували в стані алкогольного сп`яніння, так як незадовго до вказаної події вживали спиртні напої.
Тому, колегія суддів вважає за необхідне врахувати цю обставину, як обтяжуючу покарання обвинуваченого, відповідно до вимог, зазначених в п.13 ст. 67 КК України, а саме вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
При цьому, колегія суддів враховує як обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_12 , скоєння ним кримінального правопорушення у віці неповнолітнього та публічне вибачення в суді.

Згідно вимог ст.65 КК України та роз`яснень, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди при призначенні покарання зобов`язані враховувати як ступінь тяжкості вчиненого злочину, так і дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Враховуючи тяжкі наслідки, поведінку обвинуваченого, яка передувала подіям, незначний привід для конфлікту, ініціювання продовження конфлікту саме ОСОБА_12 та характеристику його особи, зокрема те, що він не навчається і не працює, колегія суддів вважає призначення йому покарання із застосуванням вимог ст.ст.75,76 КК України недостатнім для його виправлення і перевиховання.

Враховуючи сукупність вказаних обставин, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_12 покарання, не відповідає тяжкості скоєного та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а тому вирок в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового вироку та призначенням більш суворого покарання.

Згідно з п.2 ч.1 ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш тяжкого покарання.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг потерпілого, представника потерпілої та прокурора та вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_12 покарання, та ухвалити новий вирок в цій частині, тобто у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 , представника потерпілої ОСОБА_10 захисника ОСОБА_20 та прокурора, - задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 11 2021 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_12 в частині призначеного покарання, - скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 за ч.1 ст.119 КК України призначити покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_12 обчислювати з моменту фактичного його затримання в порядку виконання вироку.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на це судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді

___________ __________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3