УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 грудня 2021 року

м. Київ
справа № 709/233/21
провадження № 51-6043ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на вирок Чернобаївського районного суду Черкаської області від 25 серпня 2021 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, які постановлені в кримінальному проваджені, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000279, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Кременчук Полтавської області, зареєстрованої та проживаючої у АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі КК України).
Суть питання
За вироком Чернобаївського районного суду Черкаської області від 25 серпня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.
Крім того, цим же вироком цивільний позов задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 3 тис. 978 грн 41 коп., моральну шкоду в розмірі 8 тис. грн та витрати на правову допомогу в розмірі 12 тис. грн. В іншій частині цивільного позову відмовлено.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 21 червня 2020 року близько 02 год 00 хв, перебуваючи в с. Тимченки Золотоніського району Черкаської області на території дитячого майданчика по вул. Центральній, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно нанесла кілька ударів кулаком своєї правої руки по лівому передпліччю ОСОБА_6 , чим заподіяла їй легкі тілесні ушкодження. Після цього, тримаючи останню за волосся, потягнула її на відстань 1-1,5 м до цегляної брили та, тримаючи її правою рукою, всією масою свого тіла з висоти росту потерпілої, вдарила головою об вказану цегляну брилу, чим заподіяла останній легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 02 листопада 2021 року залишив вирок місцевого суду без змін.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, допущені, на її думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати постановлені у кримінальному проваджені судові рішення стосовно її підзахисної і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи наведене захисник указує на те, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими і невмотивованими. Також зазначає про недопустимість слідчих експериментів та доктрину плодів отруєного дерева. Акцентує увагу на тому, що висновки судово-медичного експерта, складені на підставі протоколів слідчих експериментів за участі обвинуваченої, потерпілої та свідка не є належним та допустимим доказом, який доводить обставини пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення. Крім того, зазначає, що розмір задоволеного судом цивільного позову не відповідає доказам, які підтверджують понесену потерпілою матеріальну та моральну шкоду, тому суми стягнення підлягають зменшенню.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Попри те, що захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, суть її касаційної скарги полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.
Як видно з касаційної скарги ключовим аргументом захисника є посилання на недопустимість слідчих експериментів, оскільки такі слідчі дії проведені не на місці події, складені протоколи не відображають дані про місце їх проведення та місце вчинення кримінального правопорушення, не відображена ділянка місцевості та предмет, з яким контактувала потерпіла при отриманні тілесних ушкоджень у виді забійної рани голови.
Крім того, посилаючись на висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі ВС (провадження № 51-6070кмо19, справа № 740/3597/17), зазначає, що результати таких слідчих експериментів належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення, оскільки не містить відтворення дій, обстановки, обставин події, а посвідчує виключно пояснення учасників слідчої дії.
Також, вказуючи на доктрину плодів отруєного дерева, акцентує увагу на те, що висновки судово-медичного експерта, складені на підставі протоколів слідчих експериментів за участі обвинуваченої, потерпілої та свідка не є належним та допустимим доказом, який доводить обставини пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення.
Стверджує, що в ході досудового розслідування даного кримінального провадження не проведено огляд місця події. В обґрунтування доведеності винуватості обвинуваченої суд послався на роздруковані світлини із зображенням місця події, які були виготовлені самою потерпілою та додані до протоколу її допиту від 17 липня 2020 року. Такі світлини, на думку сторони захисту, не підміняють протоколу огляду місця події та не описують місце отримання тілесних ушкоджень потерпілою, є недопустимим доказом, отриманим в поза процесуальний спосіб.
Крім того, зазначає, що розмір задоволеного судом цивільного позову не відповідає доказам, які підтверджують понесену потерпілою матеріальну та моральну шкоду, тому суми стягнення підлягають зменшенню.
Однак, як вбачається з наданих копій оскаржуваних судових рішень, такі доводи захисника були предметом перевірки судів попередніх інстанцій.
Так, місцевий суд дійшов висновку про те, що наявні у матеріалах кримінального провадження протоколи проведення слідчих експериментів з доданими ілюстративними таблицями, де зафіксовано як їх учасники, тобто потерпіла ОСОБА_6 , свідок ОСОБА_7 та обвинувачена ОСОБА_5 , за допомогою статистів наочно демонструють дії потерпілої і обвинуваченої під час конфлікту, зокрема їх рухи, достеменно свідчать, що під час проведення слідчих експериментів відбувалося саме відтворення обставин події, а саме мали місце експериментальні дії, пов`язані з реконструкцією обставин події, з метою з`ясування механізму отримання тілесних ушкоджень потерпілою ОСОБА_6 , що у свою чергу зумовлює їх допустимість та належність.
Крім того, місцевий суд не погодився з твердженнями сторони захисту про недопустимість як доказів шести роздрукованих світлин, де зафіксовано місце події, як таких, що отримані у позапроцесуальний спосіб, оскільки п. 3 ч. 1 ст. 56 КПК України передбачає право потерпілого протягом кримінального провадження подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду, що узгоджується з приписами ст. 93 КПК України щодо збирання доказів потерпілим.
Також, місцевий суд дійшов висновку про належність і допустимість такого доказу як копії фіскальних чеків на підтвердження здійсненних витрат на придбання ліків та оплату медичних процедур, які відповідають медичним призначенням, на загальну суму 3 тис. 978 грн 41 коп.
Апеляційний суд перевірив ці висновки місцевого суду, визнав їх обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
Так, у своєму рішенні апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції правомірно покладено в основу доказів щодо доведеності вини обвинуваченої протоколи слідчих експериментів проведених за участі підозрюваної, потерпілої та свідка ОСОБА_7 , які відповідають вимогам процесуального закону зокрема, статтям 104, 105 КПК України, а самі слідчі дії проведено за правилами, передбаченими ст. 240 КПК України.
Метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України, є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного, потерпілого та свідків слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.
Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь підозрюваного, потерпілого та свідків у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань.
При проведенні слідчого експерименту участь підозрюваного, потерпілого та свідків не може виявлятися виключно в формі повідомлення відомостей про фактичні дані, які мають значення для кримінального провадження і має розцінюватися як повторний допит, що не може мати в суді доказового значення з огляду на ч. 4 ст. 95 КПК України, згідно з якою, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України.
Відповідно до нормативного змісту засади безпосередності (ст. 23 КПК України) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де протокол слідчого експерименту є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 КПК України. Отже, протокол слідчого експерименту після його оцінки судом із точки зору належності, допустимості й достовірності набуває значення судового доказу.
Так, апеляційний суд дійшов висновку, що в ході слідчих експериментів, які зафіксовані протоколами слідчих дії від 09 лютого 2021 року, від 24 липня 2020 року та 09 липня 2020 року, підозрювана ОСОБА_5 , потерпіла ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_7 не лише розповідали про обставини вчинення кримінального правопорушення, а й за допомогою статистів наочно демонстрували дії ОСОБА_6 та ОСОБА_5 під час конфлікту, що мав місце 21 червня 2020 року. Рухи підозрюваної, потерпілої та свідка, відображені на ілюстрованих таблицях, опис яких зафіксовано в протоколах відповідних слідчих дій, вказують на те, що відбувалося саме відтворення обставин події, вчинялися експериментальні дії, пов`язані з реконструкцією обставин події, з метою з`ясування механізму отримання тілесних ушкоджень потерпілою ОСОБА_6 , що зумовлює допустимість як доказів протоколів слідчих експериментів з додатками до них.
Також суд зазначив, що процесуальний закон не передбачає обов`язковості проведення слідчого експерименту на місці події, тому відсутні підстави визнавати протоколи слідчих експериментів недопустимими доказами, оскільки в даному випадку слідчі експерименти проводилися з метою встановлення механізму заподіяння потерпілій ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, а для встановлення таких обставин, місце проведення таких слідчих дій значення не має.
При цьому кожний протокол проведення слідчого експерименту, на виконання ст. 104 КПК України містить дані про місце проведення слідчої дії, а саме смт Чорнобай, тому твердження захисника про відсутність даних про місце їх проведення, є необґрунтованими.
Також, апеляційний суд вірно вказав, що оскільки підстав для визнання недопустимими доказами протоколів слідчих експериментів за участі підозрюваної, потерпілої та свідка не встановлено, то безпідставними є посилання сторони захисту на недопустимість як доказів висновків судово-медичного експерта, складених на підставі отриманих даних під час проведення таких слідчих експериментів за доктриною плодів отруєного дерева. Інших даних для визнання висновків експерта за результатами проведених слідчих експериментів недопустимими доказами, захисником не наведено. Не наведено їх також і у касаційній скарзі сторони захисту.
До того ж, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав визнавати недопустимими доказами, тобто такими, що отримані в позапроцесуальний спосіб, доданих до протоколу допиту від 17 липня 2020 року шести роздрукованих світлин, де зафіксовано місце події, оскільки процесуальним законом збирання потерпілим доказів у кримінальному провадженні не обмежується ініціюванням слідчих дій чи участю в них, тому долучення потерпілою ОСОБА_6 роздрукованих світлин із зафіксованим місцем події до протоколу її допиту, є способом реалізації її прав, що узгоджується з приписами ст. 93 КПК України.

Разом із цим апеляційний суд погодився із місцевим судом у частині відшкодування потерпілій матеріальної шкоди, яка складається з витрат на придбання ліків та оплату медичних послуг, які, як зазначив суд, відповідають медичним призначенням та підтверджуються фіскальними чеками та моральної шкоди, яка полягала у фізичному болю та душевних стражданнях, викликаних отриманими тілесними ушкодженнями та тимчасовою втратою нормальних життєвих зв`язків внаслідок лікування. При цьому, не знайшовши підстав для зменшення визначених до відшкодування сум.
Отже, Верховний Суд погоджується з цими висновками місцевого та апеляційного судів та приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено, а незгода сторони захисту з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Інші твердження наведені захисником у касаційній скарзі також не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення судів були постановлені з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які можуть поставити під сумнів їх законність, а тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на вирок Чернобаївського районного суду Черкаської області від 25 серпня 2021 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3