У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000732, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 червня 2021 року відносно
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,
захисник ОСОБА_6 ,
потерпіла ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 червня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Ухвалено початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_5 обчислювати з дня його взяття під варту, після звернення вироку до виконання.
Ухвалено, зарахувати в строк відбування покарання строк перебування ОСОБА_5 під вартою з 28.05.2020 р. по 29.05.2020 р., з розрахунку день за день.
Ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь держави судові витрати за проведення експертиз на загальну суму 5 982,04 грн.
Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання до 3 років позбавлення волі.
Повернути мотоцикл «МТ К-750», реєстраційний номер НОМЕР_1 , фактичному власнику ОСОБА_5 .

Узагальнені доводи апелянта.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 вважає, що при призначенні покарання судом безпідставно не враховано обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого визнання вини та щире каяття, а також думку потерпілої, яка просила призначити покарання на розсуд суду, а не пов`язане із позбавленням волі.
Наголошує на тому, що судом визнано доведеним формулювання обвинувачення, викладене в обвинувальному акті, в той час як під час судового розгляду встановлені інші обставини кримінального правопорушення, зокрема місце дорожньо-транспортної пригоди та швидкість руху транспортного засобу.
Окрім того, відзначає, що при вирішенні питання про повернення мотоциклу судом першої інстанції не встановлено наявності в живих власника транспортного засобу, що свідчить про необхідність передання транспортного засобу його фактичному володільцю, який ним користується та має на зберіганні технічний паспорт ОСОБА_5 .

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

27.05.2020 р., близько 22.30 год., ОСОБА_5 , в порушення п. п. 2.1 «б», «ґ»; п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху, керуючи мотоциклом «МТ К-750», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не маючи посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, та не набувши у встановленому законодавством порядку права керування транспортними засобами, не маючи при собі чинного страхового полісу про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння (згідно тестування на алкоголь за допомогою приладу «DRAGER» № АRЕF-0669 від 27.05.2020 р. у ОСОБА_5 виявлено алкоголь в концентрації 1,14%), рухався на мотоциклі з пасажиром ОСОБА_9 , зі швидкістю приблизно 100 км/год, по проїзній частині автодороги «Вознесенськ-Таборівка», зі сторони м. Вознесенська в напрямку с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області.
Рухаючись у обраному напрямку по сухій, чистій, неосвітленій проїзній частині автодороги «Вознесенськ-Таборівка», водій ОСОБА_5 , знаходячись в межах населеного пункту с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області, позначеному дорожнім знаком 5.45 «Початок населеного пункту» Правил дорожнього руху, наближаючись до житлового будинку № 1 по вул. Центральній в с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області, допустив порушення вимог п. п. 1.3, 1.5, 2.3 «б»; п. 12.1, п. 12.4 Правил дорожнього руху, а саме проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її змін, не контролював рух свого транспортного засобу, хоча зобов`язаний був постійно це робити і мав таку можливість, не маючи ніяких перешкод в смузі свого руху, які б обмежували йому видимість проїжджої частини та інших елементів дорожнього полотна, не обрав швидкість, що забезпечує безпеку дорожнього руху з урахуванням дорожньої обстановки, рухався зі швидкістю більшою, ніж дозволено у населеному пункті, внаслідок чого допустив виїзд за межі проїзної частини, де на нерівному ґрунті транспортний засіб підкинуло, від поштовху пасажира ОСОБА_9 відкинуло на землю.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир мотоциклу «МТ К-750», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, а саме перелом кісток склепіння та основи черепа з права, крововиливи над твердою мозковою оболонкою, під твердою мозковою оболонкою, під м`якими мозковими оболонками, крововиливи в м`які покриви голови з внутрішньої сторони на межі правої тім`яної та правої скроневої ділянки лоба справа, крововилив на поверхні правового ока. ОСОБА_9 був доставлений до КП «КНП Вознесенська багатопрофільна лікарня» Вознесенської міської ради, де ІНФОРМАЦІЯ_3 , від отриманих тілесних ушкоджень, помер.
Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відноситься до необережних тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який має непогашену судимість та характеризується посередньо, позицію потерпілої, яка просила призначити покарання у виді позбавлення волі. Також враховано суспільну небезпечність вчиненого, наслідки, що настали, ставлення обвинуваченого до вчиненого та його пост кримінальну поведінку, зокрема те, що після ДТП обвинувачений швидку допомогу на місці події не викликав, навіть перешкоджав свідкам зробити це, погрожуючи фізичною розправою, вибачився перед потерпілою лише після похорон загиблого ОСОБА_9 , грошової допомоги не надавав, вину визнав повністю лише в судових дебатах.
Окрім того, судом прийнято до уваги досудову доповідь відносно обвинуваченого, складеної представником персоналу органу пробації, відповідно якій, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення обвинуваченим високий, ризик небезпеки для суспільства середній. Орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_5 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити дуже високу небезпеку для суспільства, у тому числі для окремих осіб. Виконання покарання у громаді можливе лише у винятковому порядку за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення скарги, потерпілу, яка підтримала позицію прокурора та просила вирок залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку. Дії обвинуваченого кваліфіковані вірно за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Загальні засади призначення покарання зобов`язують суд мотивувати у вироку призначене покарання і вимагають, щоб були наведені підстави обрання судом його відповідної міри. При цьому суд може посилатися у вироку лише на ті обставини, які були предметом дослідження і підтверджені в судовому засіданні.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р., окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 24.02.2020 р. у справі № 759/5339/19, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_5 , будучи у стані алкогольного сп`яніння вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, яким спричинені незворотні наслідки смерть ОСОБА_9 , 2001 року народження, що істотно підвищує суспільну небезпечність протиправних дій, грубо порушив одразу кілька пунктів правил дорожнього руху, раніше судимий, характеризується посередньо.
Потерпіла ОСОБА_8 , як під час судового розгляду в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду, наполягала на призначенні обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі, яке слід відбувати саме реально.

Апеляційний суд вважає, що при призначенні покарання судом першої інстанції здійснено повний та детальний аналіз даних про особу обвинуваченого, обставин вчинення кримінального правопорушення, в тому числі і грубого порушення правил дорожнього руху, що призвело до смертельних наслідків, враховано поведінку обвинуваченого після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, а також думку потерпілої ОСОБА_8 щодо міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 .

З урахуванням викладеного, а також положень ст. 3 Конституції України, відповідно яким людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, підстав вважати призначене покарання у виді 5 років позбавлення волі занадто суворим та таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства та особі обвинуваченого, не вбачається, оскільки воно відповідає тяжкості вчиненого правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Що стосується доводів апеляційної скарги, про невизнання щирого каяття, як обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , то вони є безпідставними, виходячи з наступного.
Під щирим каяттям розуміється певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується повним, дійсним, відвертим, а не уявним визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодування завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.
При вирішенні вказаного питання, судом першої інстанції надано вірну оцінку діям обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення на місці події, визнанню ним вини тільки у судових дебатах, а також тому, що останній вибачився перед потерпілою лише після похорон загиблого ОСОБА_9 , грошової допомоги не надавав, що на думку апеляційного суду не свідчить про визнання обвинуваченим своєї вини та каяття у вчиненому злочині.

З урахуванням викладеного, підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання занадто суворим і таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства та особі обвинуваченого, не вбачається.
Наведені в апеляційній скарзі захисника мотиви щодо незгоди із судовим рішенням, в частині встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, не спростовують правильності висновків судів про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення і не містять переконливих доводів, які б дозволили дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів його законність.

Так само не заслуговують на увагу доводи захисника про неправильне вирішення долі речового доказу мотоциклу.
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку зазначається, зокрема, рішення щодо речових доказів.
На виконання цих вимог закону, з урахуванням відомостей, які містяться у технічному паспорті серії НОМЕР_2 від 23.02.1990 р., суд першої інстанції у вироку визначив долю речового доказу, а саме, ухвалив повернути мотоцикл марки «МТ К-750», реєстраційний номер НОМЕР_1 , його власнику ОСОБА_10 . Тобто, доля речового доказу у справі вирішена відповідно до вимог закону.
Водночас, відповідно до приписів п. 12 ч. 9 ст. 100 КПК України, спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішуються в порядку цивільного судочинства.
Відтак, апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення долі речового доказу, а спір щодо оскарження права власності на транспортний засіб може бути вирішено в порядку цивільного судочинства.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку не виявлено, оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :

вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 червня 2021 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3