Справа №463/5004/21
Провадження №1-кс/463/3097/21
У Х В А Л А

21 жовтня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя - ОСОБА_1

з участю секретаря судових засідань - ОСОБА_2

в м. Львові,

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові про закриття кримінального провадження, -

в с т а н о в и в :

до суду надійшли скарги на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від "30 березня 2020 року" про закриття кримінального провадження №0000021 від 29 березня 2019 року, які були об`єднані в одне провадження.

Скарги мотивує тим, що в оскаржуваній постанові слідчий, вірогідно, допустився помилки зазначивши не той рік. Також, встановлене слідчим суперечить дійсним обставинам, тобто слідчий не вважав за потрібне навіть ознайомитись з матеріалами кримінальних проваджень №0000021 та №0000030. Більше того, зміст постанови ідентичний дослівно змісту постанови ДБР від 08.10.20р., а єдині зміни (в електронній формі постанови іншого слідчого перед друком) внесені слідчим - це свої ініціали замість ініціалів іншого слідчого та зміна номеру слідчого відділу ДБР з 2 на 1. Окрім цього, слідчий не виконав ухвали слідчих суддів, якими раніше скасовувались аналогічні за суттю й ідентичні за змістом постанови ДБР в цій справі.

Також, оскільки в нього прийнята заява про вчинені у т.ч. проти нього злочинів, передбачених ч.1 ст. 365 та ч.3 ст.161 КК України, він 12.04.19 р., будучи де-факто потерпілим, набув і процесуального статусу потерпілого. При цьому те, що прокурор, який прийняв заяву не вручив (попри обов`язок) пам`ятку потерпілого, а пізніше неодноразові (11) відмови слідчих ДБР це робити очевидно не позбавляють його набутого за законом (ч.2 ст.55 КПК, а не чиєюсь захцянкою) статусу потерпілого. Не зважаючи на ухвали суддів та норми чинного законодавства, його відмовлялись допитувати в статусі потерпілого слідчі ДБР.

ДБР умисно створені ефективні перешкоди, які унеможливлюють реалізацію ним вище зазначених процесуальних прав згідно ст.56 КПК вже понад два роки, тобто він не можу навести свою версію подій, вказати свідків, долучити письмові та відео докази, нарешті спростувати завідомо неправдиві свідчення (ст.284 ККУ) осіб, які допитані слідчими ДБР.

В оскаржуваній постанові слідчий посилається на проведення службової перевірки. Натомість хоча доручення слідчого і їх виконання передбачені ст.40, 41 КПК, але виключно в рамках досудового розслідування, лише після внесення відомостей в ЄРДР і з огляду на те, що відомості в ЄРДР зобов`язано внести ухвалою слідчого судді від 26.04.21, що вказано і в самій постанові ДБР, причому прокуратуру (а не ДБР), то поза розумним сумнівом того ж дня ухвала суду виконана бути не могла прокуратурою, як тим більше ДБР не могли звідти отримати матеріали, тобто насправді протокол заяви від 12.04.19р. був скерований прокуратурою листом в ДБР (без внесення відомостей в ЄРДР), це саме (без попереднього внесення відомостей в ЄРДР) вчинило абзацом вище ДБР. Отже проведені поза межами досудового розслідування дії ДБР нікчемні, а не процесуальні, адже відомості заяви від 12.04.19р., яка безпідставно і всупереч вимог ч.1,4 ст.214 КПК надсилалась до органу, без попереднього внесення її відомостей в ЄРДР - явно недостатні для проведення будь-яких (до допиту потерпілих) слідчих-процесуальних дій.

Скарги надійшла до суду 05.05.2021 року, ухвалою слідчого судді від 06.05.2021 року об`єднані в одне провадження та призначена до судового розгляду на 12.05.2021 року.

12.05.2021 року до надійшло заперечення на скаргу від суб`єкта оскарження.

Судове засідання не відбулось у зв`язку з неявкою в таке скаржника, який викликався в судове засідання у відповідності до вимог ст. 135 КПК України, а саме шляхом скерування судової повістки у формі СМС повідомлення та на електронну пошту. Від скаржника надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, але оскільки розгляд скарги здійснюється за особистої участі скаржника та на адресу суд не надійшли матеріали кримінального провадження, у зв`язку з чим розгляд скарги відкладено на іншу дату.

Наступні судові засідання 20.05.2021, 02.06.2021, 21.07.2021 знову не відбулось у зв`язку з неявкою в таке особи, яка подала скаргу. Причин неявки скаржник не повідомив. При цьому, скаржник повідомлений про час і місце проведення судового засідання у відповідності до вимог ст. 135 КПК України, а саме шляхом скерування судової повістки у формі СМС повідомлення.

08 червня 2021 року на адресу суду з органу досудового розслідування надійшли матеріали кримінального провадження №0000021 від 29 березня 2019 року.

Наступні судові засідання 12.08.2021, 17.08.2021, 30.08.2021, 14.09.2021, 29.09.2021 знову не відбулось у зв`язку з неявкою в таке особи, яка подала скаргу. Причин неявки скаржник не повідомив. При цьому, скаржник повідомлений про час і місце проведення судового засідання у відповідності до вимог ст. 135 КПК України, а саме шляхом скерування судових повісток у формі СМС повідомлення та скерування судової повістки засобами поштового зв`язку, хоч останні на адресу суду повернулась без вручення з зазначенням інших причин неможливості вручення судової повістки.

В судове засідання 21.10.2021 скаржник знову не з`явився. Причин неявки скаржник не повідомив. При цьому, скаржник повідомлений про час і місце проведення судового засідання у відповідності до вимог ст. 135 КПК України, а саме шляхом скерування судової повістки у формі СМС повідомлення та скерування судової повістки засобами поштового зв`язку.

Представник органу досудового розслідування в судове засідання також не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Оглянувши матеріали кримінального провадження, дослідивши матеріали скарги, приходжу до наступного.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 КПК України. Зокрема, у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Частиною другою статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України суди, як і інші органи державної влади, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Завданням слідчого судді відповідно до пункту 18 частини першої статті 3 КПК, частини п`ятої статті 21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є здійснення у порядку, передбаченому закон, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Порядок розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування врегульовано статтею 306 КПК. Зокрема, частиною першою вказаної статті передбачено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень глави 26 КПК.

Частиною другою статті 306 КПК визначено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування розглядаються не пізніше сімдесяти двох годин з моменту надходження відповідної скарги, крім скарг на рішення про закриття кримінального провадження, які розглядаються не пізніше п`яти днів з моменту надходження скарги.

За приписами частини третьої статті 306 КПК розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується. Відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Порядок здійснення виклику в кримінальному провадженні визначений статтею 135 КПК, частиною першою якої передбачено, що особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

Судом вжито всіх заходів для забезпечення права та можливості скаржнику безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права, в тому числі вжито всіх можливих заходів для повідомлення скаржника про час і місце проведення судових засідань, однак такий в судові засідання не з`являється, про причини неявки не повідомляє.

Така процесуальна поведінка скаржника призводить до порушення розумних строків розгляду скарги.

Відповідно до імперативних вимог частини третьої статті 306 КПК участь у судовому засіданні скаржника чи його захисника, представника (принаймні однієї із зазначених осіб) є обов`язковою. Водночас згідно із частиною другою цієї ж статті слідчий суддя зобов`язаний розглянути скаргу не пізніше сімдесяти двох годин з моменту її надходження.

В той же час закон не встановлює жодних заходів процесуального примусу для забезпечення участі в судовому засіданні особи, котра оскаржує рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора. Не передбачає закон і можливості розгляду судом скарги за відсутності скаржника, належним чином повідомленого про такий розгляд (якщо в судовому засіданні не бере участі його захисник чи представник).

У частині другій статті 307 КПК визначено вичерпний перелік рішень, які слідчий суддя може прийняти за результатами розгляду відповідної скарги: скасувати рішення слідчого чи прокурора; скасувати повідомлення про підозру; зобов`язати припинити дію чи вчинити певну дію; відмовити в задоволенні скарги.

Однак постановлення будь-якої з наведених ухвал за відсутності і скаржника, і його захисника чи представника не відповідатиме приписам частини третьої статті 306 КПК.

Відкладення розгляду скарги призведе до порушення строку, встановленого частиною другою статті 306 зазначеного Кодексу, а також не гарантує прибуття в наступне судове засідання осіб, котрі не бажають брати в ньому участь.

Прийняття ж у такому випадку іншого рішення, крім зазначених у частині першій статті 307 КПК, не пов`язаного з розв`язанням порушених у скарзі питань по суті (зокрема, про залишення скарги без розгляду) суперечитиме закріпленій у пункті 2 частини першої статті 7, статті 9 КПК засаді законності, оскільки відповідного способу вирішення скарги законом не передбачено. Тоді як згідно з частиною другою статті 19 Конституції України суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, у зазначеній ситуації суддя позбавлений можливості розглянути скаргу з дотриманням передбаченого КПК порядку. Адже будь-яке з прийнятих ним рішень суперечитиме тій чи іншій нормі процесуального права.

Неоднаковою є і судова практика застосування наведених положень КПК, в тому числі не сформовано єдиних підходів із цього питання судами вищого рівня.

В узагальненні «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» від 12 січня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) висловився про доцільність залишення скарги без розгляду в разі неприбуття в судове засідання скаржника, який заявив клопотання про розгляд скарги без його участі, а також належним чином повідомленого скаржника, який не з`явився на такий розгляд. Мотивуючи таку позицію, ВССУ звернув увагу на те, що залишення скарги без розгляду не позбавляє скаржника права повторно звернутися з такою скаргою в суд (пункт 7 узагальнення).

Водночас у постанові пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 року № 4 «Про узагальнення судової практики розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» запропоновано інший спосіб дій слідчого судді за подібних обставин. Зокрема, частина четверта статті 163 КПК містить імперативну вимогу щодо розгляду клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів за участю особи, яка його подала, аналогічну приписам частини третьої статті 306 цього Кодексу про обов`язкову участь скаржника у судовому розгляді скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора. На предмет застосування частини четвертої статті 163 КПК ВССУ зазначив, що неявка без поважної причини в судове засідання сторони кримінального провадження, яка подала клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів, свідчить про фактичне непідтримання клопотання і має розцінюватись як підстава для відмови в його задоволенні. Застосування такого підходу було визнано правильним незалежно від того, яка зі сторін кримінального провадження (обвинувачення чи захисту) звернулась до слідчого судді з відповідним клопотанням (підпункт 8 пункту 2.5 узагальнення).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме заявник.

Так, Європейський суд з права людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, заявник як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Враховуючи описане вище, слідчий суддя виходить з положень ч. 2 ст. 55, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 7, ч. 6 ст. 9, ст. 24 КПК України, згідно з якими доступ до правосуддя є одним із основоположних принципів верховенства права, гарантованим Конституцією України.

Як зазначалось вище ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає також право на розгляд справи. Право на розгляд справи означає право особи звернутися за захистом до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Обов`язковою умовою дотримання цього права є те, що особі має бути забезпечена можливість реалізації зазначених прав без будь-яких обмежень, перешкод чи ускладнень. Можливість людини без перепон одержати судовий захист є головним змістовним аспектом поняття доступу до правосуддя.

Аналіз змісту ст. 306-307 КПК України через призму описаних вище положень, дозволяє зробити висновок про те, що прийняття судового рішення по суті скарги - про її задоволення або відмову в її задоволенні, може бути наслідком лише розгляду її по суті, тобто за умови надання слідчим-суддею юридичної оцінки аргументам учасників процесу, поданим ними доказам та установленим обставинам. Неприбуття у судове засідання скаржника, участь якого є обов`язковою в силу вимог закону, не звільняє слідчого суддю від виконання цього обов`язку, якщо за результатом розгляду відповідної скарги він постановляє ухвалу по суті заявлених у скарзі вимог, а не ухвалу процесуального характеру. В іншому випадку це становитиме порушення права на справедливий суд в аспекті доступу до суду, що гарантовано статтею 6 Конвенції.

Таким чином, на переконання слідчого судді, з метою дотримання права особи на справедливий суд, а також дотримання розумних строків розгляду справи, враховуючи, що скаржник неодноразово повідомлявся про час і місце проведення судових засідань у спосіб визначений ст. 135 КПК України, в судові засідання не з`являється, про причини неявки не повідомляє, слід розглянути подану скаргу в межах матеріалів, які надійшли на адресу суду та прийняти одне із рішень, передбачених ч.2 ст.307 КПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається, зокрема, в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно з ч.4 ст.284 КПК України про закриття кримінального провадження слідчий, прокурор приймає постанову, яку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом.

Закриття кримінального провадження - це закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силі наявності обставин, що виключають кримінальне провадження або за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності. Подальше розслідування, після закриття кримінального провадження, є неможливим до того часу, коли постанова про закриття кримінального провадження не буде скасована в установленому КПК порядку.

Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження і оцінки слідчим, прокурором, показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові здійснювало досудове розслідування в кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000021 від 29 березня 2019 року.

Оскаржуваною постановою слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 датовану "30 березня 2020 року" закрито кримінальне провадження №0000021 від 29 березня 2019 року, оскільки за результатами проведеного досудового розслідування, факти, викладені у заяві ОСОБА_3 , щодо перевищення влади або службових повноважень, зловживання владою або службовими повноваженнями, а також порушення рівноправності громадян залежно від їх расової, національної належності, релігійних переконань та ін., прокурором Пустомитівського відділу Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_5 , слідчими СВ Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , свого об`єктивного підтвердження не знайшли.

Слідчий суддя приходить до переконання, що постанова про закриття провадження у справі прийнято передчасно, без з`ясування усіх фактичних обставин, які мають істотне значення для прийняття остаточного рішення про закриття кримінального провадження.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчими суддями вже двічі скасовано постанови слідчого про закриття провадження у справі і зазначено, які слідчі дії мав здійснити слідчий. Зокрема, слідчими суддями в ухвалах від 12.08.2019 року та 09.12.2019 року було зазначено про те, що органом досудового розслідування було прийнято рішення про закриття кримінального провадження без допиту особи яка подала заяву про скоєння злочину, при тому що особа лише один раз викликалася на допит. При цьому встановлено, що виклик на допит скаржник отримав через декілька днів після дати, на яку він викликався для допиту.

Окрім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що скаржник ОСОБА_3 подавав слідчому клопотання про проведення певних слідчих дій, яке вручено слідчому, однак він рішення по ньому не прийняв, а 30.10.2019 року виніс постанову про закриття кримінального провадження. В той же час, після скасування вказаної постанови слідчим суддею і зазначення на такі порушення, слідчий знову не прийняв процесуальне рішення по цьому клопотанні.

При цьому суд погоджується із скаржником, що незважаючи на неодноразове скасування постанови про закриття кримінального провадження, оскаржувана постанова майже не зазнала змін і слідчі дії після скасування попередніх постанов не проводилися.

Окрім цього, як вбачається із резолютивної частини постанови, слідчий окрім закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, тобто у зв`язку із відсутністю складу правопорушення, ще і доповнив її абзацом 14 ч.1 ст.284 КПК України - закривши провадження у зв`язку із закінченням строків слідства з чим погодитися також не можна. Слідчий посилається на закінчення строків слідства, оскільки розслідуванні злочини належать до невеликої тяжкості і строк слідства сплив. Разом з тим, з витягу з ЄРДР вбачається, що відомості внесені про скоєння кримінальних правопорушень передбаченими ч.1 ст.367, ч.1 ст.365 та ч.3 ст.161 КК України, і остатній злочин належить до тяжких.

У відповідності до положень ч.1 ст.7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, відносяться: верховенство права; рівність перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.2 ст.9 КПК України, слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

З врахуванням наведених вище обставин, слідчий суддя погоджується із доводами скаржника щодо того, що слідчим не перевірено та не встановлено всі обставини провадження, оцінку вже одержаним доказам не надано.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про те, що висновки слідчого про відсутність в діянні складу кримінального правопорушення є передчасними, а у зв`язку із закінченням строків слідства - помилковим, а відтак постанову слід скасувати.

Разом з тим, у відповідності до положень ч.2 ст.307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування (в порядку ст.303 КПК України) може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Відповідно до положень ч.5 ст.40 КПК України, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Беручи до уваги положення даних норм, з врахуванням наданих слідчому судді повноважень в межах розгляду скарги на постанову про закриття кримінального провадження, в межах якого слідчий суддя перевіряє лише законність оскаржуваної постанови, слід задоволити скарги частково та скасувати постанову про закриття кримінального провадження, а в решті вимог скарг відмовити за безпідставністю.

Керуючись вимогами ст.ст. 303, 304, 306, 307, 309 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

скарги ОСОБА_3 задоволити частково.

Скасувати постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 від "30 березня 2020 року" про закриття кримінального провадження №0000021 від 29 березня 2019 року.

В решті в задоволенні скарг відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1