УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 751/4012/20
провадження № 51-952ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на вирок Новозаводського районного суду міста Чернігова від 29 липня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року, постановлені у кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Хмельницький, Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 186 Кримінального кодексу України (далі КК).
встановив:
Вироком Новозаводського районного суду міста Чернігова від 29 липня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 186 КК, та призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди 15000 грн, а також процесуальні витрати в розмірі 4000 грн.
За вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що він 26 грудня 2019 року близько 01 год 00 хв, перебуваючи на дитячому майданчику у дворі будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , маючи умисел на відкрите заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, шляхом підняття з ґрунтового покриття, відкрито викрав мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A 40 Blue 64 Gb», чим спричинив потерпілому ОСОБА_4 матеріальну шкоду на суму 6074 грн 10 коп.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року вирок місцевого суду змінено в частині стягнення витрат на правову допомогу. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_4 8000 грн на відшкодування витрат на правову допомогу.
У решті вирок суду залишено без змін.
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_4 не погоджується із судовими рішеннями та просить їх переглянути в касаційному порядку, з підстав неправильного застосовування закону України про кримінальну відповідальність.
В обґрунтування своїх вимог стверджує, що засуджений ніде не працює та не навчається, а тому застосування до нього громадських робіт є неможливим з огляду на відсутність обов`язкової умови, яка передбачена в частині 1 статті 56 КК та не відповідає меті покарання відповідно до статті 50 КК.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних міркувань.
Відповідно до статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у статті 65 КК, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, призначаючи засудженому покарання за інкримінований злочин, місцевий суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, врахував характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного кримінального правопорушення, обставини вчинення кримінального правопорушення, особу винного, який не працевлаштований, не перебуває на обліках у лікарів нарколога і психіатра, не притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, за місцем проживання скарг на його поведінку не надходило, а також має пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.
Окрім того, відсутні обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
При цьому згідно з висновку органу пробації ризики вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб є середніми. ОСОБА_5 не становить високої небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, а його виправлення можливе без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк.
А тому, враховуючи наведені вище обставини, суди дійшли переконання про можливість виправлення засудженого за умови визначення йому покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин, тобто в межах санкції частини 1 статті 186 КК.
Апеляційний суд, перевіряючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 за доводами апеляційної скарги потерпілого, дійшов висновку, що всі обставини суд першої інстанції врахував, у зв`язку з чим призначив достатнє та справедливе покарання, з чим погоджується і колегія суддів.
Ухвала апеляційного суду, постановлена за наслідками апеляційного провадження, відповідає вимогам статті 419 КПК, є належно вмотивована та обґрунтована.
З прийнятим судами рішенням погоджується і колегія суддів, та, виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації, вважає покарання, призначене ОСОБА_5 , справедливим та домірним вчиненому. Саме таке покарання буде достатнім та необхідним для виправлення засудженого та сприятиме виконанню мети покарання, передбаченої частиною 2 статті 50 цього Кодексу.
Закон наділяє суд дискреційними повноваженнями визначати, чи знижують встановлені під час судового розгляду обставини ступінь тяжкості вчиненого злочину, і призначати таке покарання, яке за видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення особи й попередження вчинення нових злочинів.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які з додержанням засад верховенство права та законності було реалізовано при постановленні судових рішень у цьому провадженні.
Крім того, не заслуговують на увагу доводи потерпілого ОСОБА_4 про відсутність обов`язкової умови для застосування засудженому такого виду покарання, як громадські роботи, оскільки він не працює та не навчається.
Колегія суддів зауважує, що громадські роботи є строковим покаранням, яке обчислюється в годинах, від шістдесяти до двохсот сорока годин.
Твердження потерпілого стосовно можливості призначення такого виду покарання як громадські роботи лише працевлаштованим особам є помилковим, оскільки посилання у Законі на максимальний допустимий строк відбування даного покарання (не більше чотирьох годин на день) є лише особливість його відбування та не свідчить про неможливість його призначення непрацюючим, але працездатним особам.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги потерпілого ОСОБА_4 та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Новозаводського районного суду міста Чернігова від 29 липня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3