ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/9841/21 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11/818/3229/21 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: Продовження строку тримання під вартою (ч.4 ст. 422-1 КПК України)
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу, в порядку ч.4 ст.422-1 КПК України, тобто без виклику сторін, за умови, що ніхто із учасників не заявив клопотання про розгляд справи з участю сторін, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 08.10.2021 року,-
В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою, продовжено дію запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою до 06.12.2021 року, включно.

Приймаючи таке рішення суд першої інстанції взяв до уваги положення ст. 177, 178 КПК України та встановив, що ризики, передбачені п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України продовжують існувати та відсутність будь-які данні про їх зменшення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, та обрати відносно нього запобіжний захід у вигляді запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, або визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в межах санкції ч.5 ст.182 КПК України.

В апеляційній скарзі вказує, що суд не надав належної оцінки доводам сторони захисту, не взяв до уваги думку потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та їх представників, які в суді першої інстанції заперечували проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, а також не надано належної оцінки їх письмовим заявам, згідно до яких не мають жодних претензій марального та матеріального характеру до обвинуваченого ОСОБА_6 .
Також вважає, що судом першої інстанції не вивчено та не надано належної оцінки існуванню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , не надано оцінки доказам, наданих стороною захисту, які, як на думку апелянта, свідчать про відсутність таких ризиків.
Вказує, що ОСОБА_6 своєю належною процесуальною поведінкою довів небажання переховуватись від правоохоронних органів та суду, а саме після звільнення з під варти , - здав паспорт для виїзду за кордон, повідомив слідчого про місце перебування, а після скасування ухвали в частині визначення застави повернувся до ДУ «Харківський слідчий ізолятор».
Також заперечує щодо існування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки за весь час перебування ОСОБА_6 на свободі від потерпілих не надходило скарг щодо здійснення тиску на них.
Щодо спростування ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, захисник вказав, що ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки, має батьків та рідну сестру, з якою мешкав до моменту затримання.
Також вказав, що ОСОБА_6 має вищу юридичну освіту, тривалий час працював в правоохоронних органах, має запрошення на роботу в ТОВ «ОСНОВА ІНФО» на посаду менеджера з роздрібної торгівлі, де буде працевлаштований в разі звільнення з під варти.
Звертає увагу суду на те, що обвинувачений ОСОБА_6 тримається під вартою майже 8 місяців.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, чи вчиняти інші кримінальні правопорушення суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.
Так, ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 189, ч.3 ст. 28 ч.2 ст. 347, ч.2 ст.296 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими та особливо тяжкими злочинами, за один з яких передбачено покарання у виді позбавлення волі до 15 років, офіційно не працевлаштований.
Згідно наявних матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення проти громадського порядку та моральності.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою, встановив, що з часу обрання запобіжного заходу не змінилися підстави для такого запобіжного заходу.

Такі висновки суду не є безпідставними з огляду на зміст обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_6 відповідно до якого вбачається, що останній офіційно не працевлаштований, з метою одержання доходу, дав добровільну згоду на постійну співучасть в організованій групі з метою скоєння злочинів, та відповідно до розподілених функцій повинен був вчиняти безпосередньо конкретний злочин, а саме: своїми активними діями виконувати у повному обсязі протиправні дії, як одноособово, так і у групі співвиконавців, з розподілом ролей у межах їх вчинення, а також можливого застосування злочинного та психічного впливу стосовно сторонніх осіб.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Враховуючи фактичні обставини злочинів, які інкримінуються ОСОБА_6 передбачені ч.4 ст.189, ч.3 ст. 28, ч.2 ст. 347, ч.2 ст.296 КК України, саме вчинення правопорушень проти громадської безпеки, проти громадського порядку та моральності, проти власності, проти майна працівника правоохоронного органу, вчинене групою осіб, що на думку колегії суддів свідчить про наявний у цьому кримінальному провадженні суспільний інтерес, який підлягає захисту.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також може чинити вплив на свідків та потерпілих по справі або продовжити кримінальну діяльність.
За таких обставин, обґрунтування ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні, що в свою чергу спростовує доводи апеляційної скарги щодо не доведення існування вказаних ризиків.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано було встановлено ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України з огляду на пред`явлене обвинувачення ОСОБА_6 , який здійснював злочинну діяльність із застосуванням фізичного та психічного насильства, у зв`язку з чим, доводи апеляційних скарг в цій частині до уваги не беруться, оскільки вони не спростовують правильність висновків.
Що стосується доводів захисника про значний час тримання обвинуваченого під вартою, слід зазначити, що відповідно до конкретних обставин справи, в цьому кримінальному провадженні встановлено реальний суспільний інтерес, який у даному конкретному випадку превалює над принципом поваги до свободи особистості, що в свою чергу свідчить про виправданість продовження строку тримання під вартою.

Доводи захисника щодо спростування ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст. 177 КПК України з підстав того, що обвинувачений ОСОБА_6 має батьків та рідну сестру, з якою мешкав до моменту затримання, має вищу юридичну освіту, на даний час має запрошення на роботу, що на думку апелянта свідчить про стійкі соціальні зв`язки, що мінімізують можливість вчинення ним будь-яких кримінальних правопорушень, колегія суддів до уваги не бере, оскільки є тими обставинами, які враховуються при застосуванні запобіжного заходу, вирішенні питання про призначення покарання, однак як такі не є безумовною підставою для застосування іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою. Окрім того,вказані обставини існували і на час злочинної діяльності, однак не стала стримуючими факторами для вказаних вище обвинуваченого.

Доводи захисника щодо намірів обвинуваченого працевлаштуватися та отримувати офіційний дохід, колегія суддів до уваги не бере, оскільки вказані обставини не мінімізують вже встановлених ризиків. Крім того, як вбачається з фактичних обставин справи, останній обвинувачуються у вимаганні, хуліганстві, умисному знищенню чужого майна, вчинене шляхом підпалу, умисному знищенні майна, що належав працівникові правоохоронних органів, у зв`язку із виконанням ним своїх службових обов`язків, вчинене групою осіб, тобто обрав злочинну діяльність, як джерело доходу.

Що стосується вимог апеляційної скарги щодо альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно із положеннями п.1 ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177, 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.
При постановленні ухвали про продовження застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції врахував тяжкість кримінальних правопорушень, які є тяжкими та особливо тяжкими, спосіб їх вчинення та його особу, а також те, що він є співучасником організованої групи з трьох осіб, яка вчинила злочини із застосуванням насильства або погрозою його застування, яке за своїм характером тривало значний проміжок часу, а також умисне знищення майна працівника правоохоронного органу у зв`язку із виконанням ним своїх службових обов`язків, а також умисне пошкодження чужого майна, вчинене шляхом підпалу.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що запобіжний захід у вигляді застави не здатен запобігти існуючим ризикам, про що обґрунтовано вказав суд першої інстанції.
Крім того, аналогічну позицію було викладено в рішення Харківського апеляційного суду від 25.05.2021 року.
Доводи сторони захисту щодо відсутності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України у зв`язку з тим, що потерпілі не мають претензій до обвинувачених, колегія суддів до уваги не бере, оскільки це не спростовує існування певної ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів можуть вдатися до відповідних дій.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводів апеляційної скарги захисника.
Керуючись ч.2 ст.376, ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426, ч.4 ст.422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :
Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 08.10.2021 року про задоволення клопотання прокурора та про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 06.12.2021 року, включно, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4