Справа №576/2761/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/706/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
Іменем України

29 жовтня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 576/2761/20 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 10.02.2021, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_12 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати виним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначити покарання у виді 3-х років позбавлення волі з позбавленням права керування т/з на строк 1 рік, звільнивши від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на строк 2 роки. Відмовити у задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_13 про стягнення з ОСОБА_9 моральної шкоди у сумі 400000 грн. Зазначає про суворість призначеного судом першої інстанції покарання, не врахування необережної форми вини, факт перебування у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_14 , дії відразу після ДТП (не залишив потерпілого, викликав поліцію та швидку допомогу), сприяння слідству, порушення потерпілим правил дорожнього руху під час руху по дорозі, відсутність попередніх судимостей, наявність на утриманні дружини із тяжкою хворобою. Задовольняючи цивільний позов суд не з`ясував питання матеріального становища обвинуваченого та фактів сплати страхових відшкодувань на користь ОСОБА_15 у розмірі 50076 грн та на користь ОСОБА_16 у розмірі 7408 грн, перебування обвинуваченого під час ДТП у трудових відносинах, а тому позов заявлений не до належного відповідача, який є роботодавець ОСОБА_9 .

Вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 10.02.2021 ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування т/з строком на 1 рік. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_13 моральну шкоду в розмірі 400000 грн, а на користь держави 8697,16 грн процесуальних витрат.

Відповідно вироку, ОСОБА_9 15.11.2019 близько 17:00, керуючи автомобілем «КАМАЗ-5511», д. н. з. НОМЕР_1 з причепом «ГКБ-8350», д. н. з. НОМЕР_2 , під час руху автомобільною дорогою Р-65 «Миколаївка-Катеринівка», з боку м. Глухів, Сумської області у напрямку с. Заруцьке, Глухівського району, Сумської області на 146 км дороги в порушення п. 12.2, 12.3, 19.3 ПДР зневажив безпекою дорожнього руху, проявив неуважність, у темну пору доби в умовах недостатньої видимості не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу зупинити т/з у межах видимості дороги та при засліпленні світлом фар зустрічного т/з не вжив негайних заходів щодо зупинки т/з, внаслідок чого допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_16 , який рухався проїзною частиною попереду у попутному напрямку з порушенням вимог п. 6.2, 19.1 «б» ПДР, який помер.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу лише в частині зміни вироку суду і застосуванні до обвинуваченого ст. 75 КК та звільненні його від відбування покарання з випробуванням, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Зокрема, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі захисником не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про необхідність звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, то вони є обґрунтованими і заслуговують на увагу.

Так, положеннями ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою (як зазначалось вище) є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої (як було наведено вище) якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення ст. 75 КК дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Водночас законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження (ККС ВС у справі № 205/7091/16-к).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе застосувати до обвинуваченого ст. 75 КК і звільнити його від відбування призначеного йому основного виду покарання з випробуванням, якщо він протягом визначеного йому іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Також колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду першої інстанції і щодо призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керування т/з, яке передбачене у санкції ч. 2 ст. 286 КК як альтернативне, оскільки обвинувачений працює водієм. При цьому колегія суддів враховує позитивні характеристики обвинуваченого за місцем проживання, повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність судимостей, похилий вік, наявність на утриманні тяжко хворої дружини, відсутність обставин, що обтяжують покарання, порушення потерпілим ОСОБА_16 вимог п. 6.2, 19.1 «б» ПДР, позицію потерпілої ОСОБА_13 , намагання відшкодувати завдану шкоду, поведінку після вчинення кримінального правопорушення.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину». При призначенні ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, який є тяжким злочином, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання, а тому визначене покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, а також є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

Доводи апеляційної скарги захисника про неправильне вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_13 колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки у даному випадку цивільний позов є похідним від кримінального провадження і підставою виникнення таких правовідносин є факт вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 кримінального правопорушення, а не цивільно-правові відносини між сторонами, а тому потерпіла ОСОБА_13 цілком вірно скористалася своїм процесуальним правом і пред`явила цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_9 (ч. 1 ст. 128 КПК).

Так, відповідно ч. 1 ст. 1167 ЦК, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті, а згідно п. 1, 3 ч. 2 цього Кодексу моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а також в інших випадках, встановлених законом. При цьому моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), особам, які проживали з нею однією сім`єю (ч. 2 ст. 1168 ЦК). Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (ч. 1 ст. 1177 ЦК).

Потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи положення ч. 1 цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням потерпілими може бути визнано кілька осіб (ч. 1 і 6 ст. 55 КПК), а згідно ч. 1-3 ст. 61 цього Кодексу цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди. Права та обов`язки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду. Цивільний позивач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для потерпілого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право підтримувати цивільний позов або відмовитися від нього до видалення суду в нарадчу кімнату для ухвалення судового рішення.

Цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану кримінально протиправними діями (бездіяльністю) обвинуваченого та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому КПК. Права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду. Цивільний відповідач має права та обов`язки, передбачені КПК для обвинуваченого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право визнавати позов повністю чи частково або заперечувати проти нього (ч. 1-3 ст. 62 КПК).

Обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому. Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні (ч. 1-2 ст. 127 КПК).

Відповідно ч. 1 ст. 128 КПК, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а згідно ч. 4-5 цієї статті форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ч. 1-2 ст.1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У кримінальному провадженні, крім іншого, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч. 1-2 ст. 91 КПК), а згідно ч. 6 ст. 9 КПК у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 1-2, 6 ст. 22 КПК), а згідно ч. 2-3 ст. 349 КПК обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені. Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Аналізуючи вказані вище вимоги законодавства України, колегія суддів приходить до переконання про обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо задоволення цивільного позову ОСОБА_13 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_9 моральної шкоди у сумі 400000 грн внаслідок загибелі її батька ОСОБА_16 . При цьому колегія суддів ураховує той факт, що обвинувачений ОСОБА_9 , будучи присутнім в судовому засіданні разом із своїм захисником ОСОБА_17 , вказаний позов визнав у повному обсязі та не оспорював його, що у свою чергу стало однією з підстав розгляду кримінального провадження в порядку ст. 349 КПК, коли судом першої інстанції було визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин (включаючи цивільний позов), які ніким не оспорюються.

Суд першої інстанції, на виконання імперативних вимог ст. 349 КПК, належним чином з`ясував у сторін кримінального провадження (у тому числі і в ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_17 ), чи правильно розуміють зазначені особи зміст тих обставин, про які йдеться мова, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Крім того, колегія суддів вважає, що потерпіла ОСОБА_13 має право на відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_9 , як завданої внаслідок порушення її прав безпосередньо діями винуватця ДТП, який одночасно є обвинуваченим (цивільним відповідачем) у кримінальному провадження, що також не суперечить вказаним вище нормам КПК і ЦК.

За змістом кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване судове рішення змінити через неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність (не застосування закону, який підлягав застосуванню) та звільнити ОСОБА_9 на підставі ст. 75 КК від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі на строк три роки без позбавлення права керування т/з, встановивши іспитовий строк 1 рік та поклавши на нього передбачені ст. 76 КК обов`язки.

В іншій частині вирок суду першої інстанції колегія суддів вважає за необхідне залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 10.02.2021 відносно ОСОБА_18 змінити через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

ОСОБА_7 вважати засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до призначеного судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України покласти обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4