Справа № 204/7292/21
Провадження № 1-в/204/1074/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 листопада 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу судових засідань клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням,
за участю прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

23 вересня 2021 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про визнання призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням.
В обґрунтування свого клопотання засуджений ОСОБА_3 зазначив, що на підставі ст. ст. 3, 8, 9, 19, 24, 23, 28, 40, 55, ч. 3 ст. 63, 64, 68, 124-129 Конституції України; ст. ст. 1, 3, 13, 14, 17, 46 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; ст. 1 Протоколу № 12 до Конвенції, та в порядку ст. ст. 7, 8, 9, 10, 11, 21, 90, 537, 539 КПК України, він вимушений звернутись до суду з метою визнання факту катування, нелюдського і принижуючого честь поводження і покарання (ст. 3 ЄСПЛ) довічним позбавленням волі з 14 грудня 1999 року по сьогоднішній день. Так, вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року в ред. 1960 року КК України, він був засуджений до смертної кари розстріл. 30 травня 2000 року при розгляді його касаційної скарги Верховний Суд України незаконно замінив йому смертну кару у вигляді розстрілу на довічне позбавлення волі. З вказаного часу, держава України, порушила ст. 3 Конвенції, почала його систематично піддавати катуванню. 12 березня 2019 року Європейський суд з прав людини у справі «Петухов проти України» № 2 (заява № 41216/19) п.п. 170, 174, 178, 180, 187 визнав порушення ст. 3 Конвенції в зв`язку з фактичним нескінечним довічним позбавленням волі в Україні. Більш того, 15 жовтня 2020 року повторно, Європейський суд визнав довічне позбавлення волі в Україні катування і порушенням ст. 3 Конвенції в справі «Старишко проти України» (61839/12). Далі, 10 грудня 2020 року, у черговий раз у справі «Лопата та інші проти України» (всього 24 особи засуджені до довічного позбавлення волі) Європейський суд визнав, що довічне позбавлення волі в Україні само по собі є катуванням і нелюдським покаранням і порушенням ст. 3 Конвенції. Далі, 11 березня 2020 року, в черговий раз в справі «Дембо та інші проти України» (всього 47 осіб) Європейський суд визнав, що довічне позбавлення волі в Україні само по собі є катуванням і нелюдським покаранням і порушує положення ст. 3 Конвенції. Далі, 01 квітня 2021 року, черговий раз в справі «Русанду проти України» Європейський суд визнав довічне позбавлення волі в Україні порушенням ст. 3 Конвенції. Далі, 01 квітня 2021 року, в черговий раз в справі «Фарзієв та інші проти України» (всього 24 особи) Європейський суд визнав довічне позбавлення волі в Україні порушенням ст. 3 Конвенції. Далі, 15 квітня 2021 року, в черговий раз, в справі «П`ятаченко та інші проти України» (всього 3 осіб) Європейський суд визнав, що довічне позбавлення волі в Україні саме по собі є катуванням і нелюдським покаранням і порушує положення ст. 3 Конвенції. Далі, 15 квітня 2021 року, в черговий раз, в справі «Борисенко та інші проти України» (всього 06 осіб засуджених) Європейський суд визнав довічне позбавлення волі в Україні порушенням ст. 3 Конвенції. Далі, 22 квітня 2021 року, в черговий раз, в справі «Полторацький проти України» Європейський суд визнав, що довічне позбавлення волі в Україні порушує ст. 3 Конвенції. Далі, 20 травня 2021 року «Баранов та інші проти України» (всього 4 особи) встановив порушення ст. 3 Конвенції. 10 червня 2021 року «Чистяков та інші проти України» (всього 4 особи) Європейський суд визнав довічне позбавлення волі в Україні порушує ст. 3 Конвенції. 10 червня 2021 року «Манзиков та інші проти України» (всього 4 особи) довічне позбавлення волі порушує ст. 3 Конвенції. Далі, 22 липня 2021 року справа «Крупко та інші проти України» (всього 9 осіб) Європейський суд визнав, що довічне позбавлення волі в України порушує ст. 3 Конвенції. Всього 13 рішень Європейського суду. Більш того, 16 вересня 2021 року Конституційний Суд України визнав неконституційним і не відповідаючим положенням ч. 1 ст. 3, 23, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 63 Конституції України покарання у виді довічного позбавлення волі в Україні і зобов`язав Верховну Раду України, не зволікаючи прийняти необхідні заходи для усунення неконституційності даного покарання. Просив визнати призначене йому вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським і принижуючим гідність ставленням і покаранням його відбуванням покаранням у виді довічного позбавлення волі з 14 грудня 1999 року по цей день.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 підтримав своє клопотання в повному обсязі та просив його задовольнити. Окрім цього зазначив, що 16 вересня 2021 року Конституційний Суд України визнав неконституційним і не відповідаючим положенням ч. 1 ст. 3, 23, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 63 Конституції України покарання у виді довічного позбавлення волі. Вказав, що він в своєму клопотанні не ставить питання щодо застосування до нього ст. 81 КК України та ст. 82 КК України. Також зазначив, що у відношенні нього є рішення Європейського суду з прав людини, яким було визнано його покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням. Таким чином, він просив виконати рішення Європейського суду з прав людини, а також визнати призначене йому вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року покарання у виді розстрілу, та в подальшому яке було замінено на довічне позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням.
Захисник засудженого ОСОБА_5 підтримав клопотання свого підзахисного та просив його задовольнити.
Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні просив залишити клопотання засудженого без задоволення. Зазначив, що в своєму клопотанні засуджений формулює питання щодо визнання довічного позбавлення волі, як таке що є неконституційним, однак в рішенні Конституційного Суду України не вирішувалось питання щодо конституційності самого покарання у виді довічного позбавлення волі, а навпаки було вирішено питання щодо ст. 81 та ст. 82 КК України. Вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року та призначене ним покарання є законним.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року ОСОБА_3 був засуджений за ст. ст. 93 п.п. «а», «г», «е», «з», «і», 86 ч. 2, 140 ч. 2, 193 ч. 3, 142 ч. 3, 208 КК України до виключної міри покарання - розстрілу.
Ухвалою Верховного Суду України від 30 травня 2000 року покарання у вигляді смертної кари призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року - розстрілу, замінили на довічне позбавлення волі.
Конституцією України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У відповідності зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Згідно ст. 4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
Згідно п. б ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення - вжиття заходів загального характеру.
В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Згідно Постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року, у справі № 1-42/2004, провадження № 13-87зво19 зазначено наступне: «69. У Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 зазначено, що окремим виявом справедливості є відповідність покарання вчиненому злочину, адже покарання за злочин повинно бути домірним злочину. 70. Таким чином, застосування державою найтяжчого виду покарання - довічного позбавлення волі - обумовлюється принципом соціальної доцільності, а також принципом співмірності відповідальності вчиненому злочину. 71. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово зазначав, що саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись нелюдським покаранням чи покаранням, що принижує гідність особи. 77. Таким чином, Велика Палата доходить таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.
Враховуючи викладене, саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись катуванням та призначене таке покарання не визнавалось а ні Європейським судом з прав людини, а ні Конституцією України катуванням.
Згідно ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить в тому числі й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.
Щодо посилання засудженого ОСОБА_3 на порушення його прав з підстав не врахування практики Європейського суду з прав людини та інших міжнародних норм, суд зазначає, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання Україною.
В рішеннях Європейського суду з прав людини в справах «Петухов проти України», «Старишко проти України» та «Лопата та інші проти України» дійсно було встановлено, що у відношенні засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, державою Україна було порушено ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
В свою чергу на розгляді Парламенту перебувають проекти відповідних законодавчих актів щодо усунення встановлених Європейським судом з прав людини порушень ст. 3 Конвенції.
Рішенням Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року
№ 6-р(II)/2021 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
В пункті 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційний Суд України вказав таке: «З метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення».
При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
Однак, станом на дату розгляду справи вказане рішення Конституційно Суду України перебуває на розгляді Верховної Ради України, та зміни до ст. 81 та ст. 82 КПК України на момент розгляду клопотання засудженого не внесені.
Окрім цього, суд зазначає, що відповідно зазначеного Рішення Суду, визнано неконституційними положення ст.ст. 81, 82 КК України, а не вид покарання - довічне позбавлення волі.
Пунктом 14 частини 1 статті 537 КПК України передбачено, що судом під час виконання вироків розглядаються інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Однак, як вбачається з клопотання засуджений ОСОБА_3 не просить вирішити питання щодо усунення сумнівів та протиріч, які виникли при виконання вироку суду, а просить визнати його покарання нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням та заміну покарання у виді довічного позбавлення волі, що само по собі не підлягає розгляду в порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України.
Нормами Кримінально процесуального законодавства не передбачена можливість встановлення, визнання певних фактів у порядку передбаченому ст. 537 КПК України, у тому числі визнання призначеного покарання катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням.
Крім того, слід зазначити, що засуджений ОСОБА_3 заперечував щодо застосування до нього ст. 81 та ст. 82 КК України.
Враховуючи вищевикладене, вимоги п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, суд приходить до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 14 ч. 1 ст. 537, 539 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням - відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи днів з дня її оголошення в Дніпровський апеляційний суд через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя ОСОБА_1