У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 червня 2021 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 ,
засуджений
(в режимі відеоконференції) ОСОБА_5 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 червня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Засуджений ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та звільнити його умовно-достроково від відбування покарання.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_5 не погоджуючись із прийнятим судом першої інстанції рішенням, вказує на те, що підтримує соціальні зв`язки, конфліктів з працівниками колонії та іншими засудженими не має, має заохочення, накладені на нього дисциплінарні стягнення погашені, за останній рік стягнень не має, сумлінно виконує свої обов`язки.
Апелянт вважає, що у працівників колонії упереджене ставлення до нього. Адміністрація колонії не може надати робоче місце, оскільки кількість робочих місць обмежена. Умови праці не відповідають правилам техніки безпеки, передбаченим КЗпП України.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

До Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно дострокове звільнення від відбування покарання.
З матеріалів провадження та особової справи засудженого встановлено, що ОСОБА_5 відбуває покарання як засуджений Біляївським районним судом Одеської області 04.09.2017 р. за ч. 3 ст. 289 КК України до 7 років позбавлення волі. У майстерні установи останній не працевлаштований, бажання працювати не має, участі в суспільно-корисному житті відділення та програмах диференційованого виховного впливу на засуджених не приймає, спілкується з засудженими зокрема негативної спрямованості, у відділенні веде пасивний, пристосовницький спосіб життя,
За наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку,що за весь період відбування основного покарання засуджений ОСОБА_5 не довів свого виправлення, а тому відмовив у задоволенні поданого ним клопотання.

Заслухавши доповідь судді, засудженого на підтримку апеляційної скарги, прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

За змістом ст. 81 КК України, єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення особи, яка має право за законом при відбутті певної частини покарання, є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив. Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26.04.2002 р., умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Згідно із п. 17 зазначеної постанови, судам рекомендовано ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування. Пояснення зазначених осіб і думка прокурора мають бути відображені в протоколі судового засідання.
Водночас, сумлінна поведінка це не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає в стримуванні від порушень режиму відбування покарання, правил внутрішнього розпорядку, а й активна форма його поведінки, як то, активна участь в суспільному житті, сумлінне виконання громадських доручень, підвищення свого загальноосвітнього рівня, гарна поведінка в побуті, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.
Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти, що засуджений працевлаштований, самостійно без додаткової мотивації виходить на роботу, належно її виконує, бережно ставиться до робочого інструменту і не порушує правил техніки безпеки, свідомо бере постійну участь в суспільно-корисній праці, систематично виконує і перевиконує виробничі завдання, якісно виконує доручену роботу і не відмовляється від неї.
Крім цього, не слід забувати, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є його обов`язком відповідно до ст. 9 КВК України.
Тому сама по собі лише належна поведінка, яка полягала у недопущенні порушень режиму утримання, не може бути вирішальним фактором на користь умовно-дострокового звільнення. Вона має буди поєднана із сумлінним ставленням до праці у сукупності.

Рішення про умовно-дострокове звільнення засудженого належить до дискреційних повноважень суду та вирішується індивідуально у кожному конкретному випадку, у зв`язку із чим, суд зобов`язаний перевірити сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи за весь період відбування нею покарання, врахувати тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання про умовно-дострокове звільнення або відмову в такому, суд повинен його мотивувати.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_5 засуджений вироком Біляївського районного суду Одеської області від 04.09.2017 р. за ч. 3 ст. 289 КК України до 7 років позбавлення волі. В місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_5 знаходиться з 29.12.2016 р.
На день розгляду судом першої інстанції клопотання засудженого про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, засуджений ОСОБА_5 , із призначених 7 років позбавлення волі, відбув більше двох третин строку покарання призначеного судом, а відтак, до нього можуть бути застосовані положення ст. 81 КК України.

Натомість, з характеристики, наданої Державною установою «Вознесенська виправна колонія № (72)», вбачається, що за час відбування покарання засуджений ОСОБА_5 має 5 заохочень за підсумками роботи. За характером загалом спокійний. З представниками адміністрації ввічливий то коректний. Разом з тим, до засудженого ОСОБА_5 застосовано десять стягнень у вигляді попередження, доган, поміщення до дисциплінарного ізолятору на 14 днів, порушення правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, відмову від обшуку, металевої пластини, зарядного пристрою, вилучення заборонених предметів, що підтверджується довідкою про заохочення та стягнення, яка міститься в матеріалах справи.
Окрім того, засуджений участі в суспільно корисному житті відділення та програмах диференційованого виховного впливу на засуджених не приймає. Спілкується з засудженими зокрема негативної спрямованості. У відділенні веде пасивний, пристосовницький спосіб життя. Потребує контролю з боку адміністрації.
Рішеннями комісії Державної установи «Вознесенська ВК № 72» від 07.04.2020 р. засудженому ОСОБА_5 відмовлено в застосуванні до нього пільги, передбаченої ст. 82 КК України, у зв`язку з тим, що він не твердо став на шлях виправлення, а 03.11.2020 р. в застосуванні до нього пільги, передбаченої ст. 81 КК України, як такому, що не довів свого виправлення.

Засуджений ОСОБА_5 за період відбування покарання мав п`ять заохочень та десять стягнень, хоча ці стягнення є погашеними, проте вони характеризують поведінку засудженого ОСОБА_5 за час відбування покарання, в той час, як наявність заохочень, в сукупності із застосованими раніше чисельними стягненнями, свідчать не про виправлення засудженого, а підтверджують належне виконання ним законних вимог представників адміністрації виправної колонії під час відбуття покарання. Наведені обставини, з урахуванням положень ст. 6 КВК України, не можуть свідчити про готовність ОСОБА_5 до самокерованої правослухняної поведінки.
За такого, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про застосування відносно нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, належним чином врахував умови для такого звільнення, передбачені ст. 81 КК України, та погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що засуджений ОСОБА_5 не довів протягом всього періоду відбування ним основного покарання сумлінною поведінкою і ставленням до праці свого виправлення, а відтак він потребує подальшого виховного впливу в умовах ізоляції від суспільства.

Дані, що характеризують особу засудженого ОСОБА_5 , в повній мірі перевірені та враховані судом першої інстанції при прийнятті рішення про відмову у задоволенні його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, з такими висновками погоджується і апеляційний суд.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, а тому підстав для її скасування, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі засудженого, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :

ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 червня 2021 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 , без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3