ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 1-368/11Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/46/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ухвала суду
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі в режимі відеокнференції, матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Чортківського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021 р. про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2013 року у відповідність до чинного законодавства та відповідно до рішення Конституційного Суду України № 6-р(11)/2021 від 16 вересня 2021 року шляхом заміни довічного позбавлення волі на строкове позбавлення волі,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Чортківського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021 р. відмовлено в задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 про приведення вироку Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2013 року у відповідність до чинного законодавства та рішення Конституційного Суду України № 6-р(11)/2021 від 16 вересня 2021 року шляхом заміни довічного позбавлення волі на строкове позбавлення волі.

В обґрунтування свого рішення, суд першої інстанції зазначив, що на даний час в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, шляхом заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на строкове позбавлення волі.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї засуджений ОСОБА_7 вважає такий висновок суду першої інстанції, помилковим.

На думку апелянта, суд першої інстанції при ухваленні рішення не застосував норми національного та міжнародного права, а саме рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року, практику Європейського суду з прав людини та вимоги Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Вважає, що прогрес у напрямку виправлення, який він зробив, а також зміни, яких зазнав, призводять до невиправданості його подальшого позбавлення волі, оскільки для цього відсутні обґрунтовані підстави.

Стверджує, що підстави застосування умовно-дострокового звільнення або заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк визначені рішенням КСУ № 6-р(ІІ)/2021, Кримінально-виконавчим кодексом України (статті 8, 107, 151, 152) та Кримінальним процесуальним кодексом України, який встановлює процедуру розв`язання даного питання.

Просить привести у відповідність до чинного законодавства вирок Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2013 року, яким його засуджено до довічного позбавлення волі, та на виконання рішення КСУ № 6-р(ІІ)/2021 замінити довічне покарання на позбавлення волі строком 15 років.

Заслухавши доповідача суддю апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів, просили її задовольнити та привести у відповідність до чинного законодавства вирок Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2013 року відносно ОСОБА_9 ; прокурора який заперечив відносно задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з оскаржуваної апелянтом ухвали, суд першої інстанції належним чином дотримав дані вимоги закону.

Так, судом встановлено, що вироком Печерського районного суду міста Києва від 29.01.2013 року ОСОБА_7 Засуджено за вчинення злочинів, передбачених за ч.2 ст.365, ч.3 ст.364 КК України і ч.3 ст.166 та п.п. в, і ст.93 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.01.2016 року залишено без задоволення апеляційні скарги засудженого та його захисників, вирок Печерського районного суду міста Києва від 29.01.2013 року відносно ОСОБА_7 , в порядку ст.365 КК України (в редакції 1960 року) змінено та постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим до покарання у виді довічного позбавлення волі із позбавленням права обіймати атестовані посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади троком на три роки.

Ухвалою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду України від 02.07.2021 року вирок Печерського районного суду міста Києва від 29.01.2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06.01.2016 року відносно ОСОБА_7 залишено без змін.

Ухвалою Чортківського районного суду Тернопільської області від 01.12.2021 року відмовлено засудженому ОСОБА_7 у задоволенні клопотання про приведення вироку Печерського районного суду міста Києва від 29.01.2013 року у відповідність до чинного законодавства та рішення Конституційного Суду України № 6-р(11)/2021 від 16 вересня 2021 року шляхом заміни довічного позбавлення волі на строкове позбавлення волі.

У відповідності до ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Пунктами 2, 3 частини 1 статті 537 КПК України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким передбачена ст. ст. 81, 82 КК України та може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Для застосування ж положень ст. ст. 81, 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.

Щодо доводів апелянта стосовно заміни призначеного ОСОБА_7 покарання більш м`яким слід зазначити, що довічне позбавлення волі є безстроковим покаранням, застосування якого передбачено нормами Кримінального кодексу України.

Норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.

Оскільки ні КК України, ні КПК України не передбачено порядку та процедури розгляду суддею заяви засудженого про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, тому суд не вправі перебирати на себе повноваження, що не властиві суду.

Тому, виходячи з приписів кримінального процесуального закону, якими регламентовано порядок вирішення судом питань, пов`язаних з виконанням вироку, апеляційний суд констатує, що на даний час відсутні підстави для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк і лише за умови внесення змін до національного законодавства щодо можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, вирішення таких питань можливо судом в порядку діючих статей 537,539 КПК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13). У цьому рішенні ЄСПЛ визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§ 194).

Таким чином, слід зазначити, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення прав осіб, засуджених до довічного позбавлення волі перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

Разом з цим, на даний час відсутні передбачені законодавством України підстави для застосування умовно-дострокового звільнення від покарання засудженим до довічного позбавлення волі, оскільки правового механізму перегляду судом покарання у виді довічного ув`язнення та прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання не існує.

Доводи засудженого ОСОБА_7 про незаконність вироку, за яким його засуджено, як на одну з підстав для задоволення його апеляційної скарги, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі обставини не стосуються предмету апеляційного розгляду і тому апеляційний суд не вправі надавати їм оцінку в межах апеляційного розгляду за скаргою засудженого на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку ст.539 КПК України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконаний, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2013 року у відповідність до чинного законодавства шляхом заміни довічного позбавлення волі на строкове позбавлення волі.

Таким чином, під час розгляду місцевим судом клопотання засудженого не було допущено істотних порушень кримінального процесуального закону, через що апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення, про засуджений ОСОБА_7 ставить питання в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419, 537, 539 КПК України, колегія судів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Чортківського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021 р., якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2013 року у відповідність до чинного законодавства та рішення Конституційного Суду України № 6-р(11)/2021 від 16 вересня 2021 року шляхом заміни довічного позбавлення волі на строкове позбавлення волі залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 6 ст. 539 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді