Справа №752/1734/16-к. Провадження №11-кп/824/2227/2021. Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 265 КК України. Суддя-доповідач у апеляційній інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
Іменем України

20 грудня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_6 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 3 вересня 2019 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 265 КК України,

за участю сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_8
сторони захисту адвоката ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

у с т а н о в и л а:

Цим вироком у кримінальному провадженні під №0000081, внесеному до ЄРДР 05.01.2015 р., ухваленим щодо обвинуваченого:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в Російській Федерації, Ростовській області, Красносулінського району, на хуторі Гуково, з вищою освітою, не одруженого, працюючого на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 265 КК України, та виправданий на підставі ст. 373 ч. 1 п. 3 КПК України, оскільки не доведено наявність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 265 ч. 1 КК України.

Також цим вироком ухвалене рішення про визначення долі речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року залишено без задоволення апеляційну скаргу прокурора, залишено без змін вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року, яким ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 265 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено наявність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 265 КК України.

Постановою Верховного Суду від 11 березня 2021 року касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, задоволено частково. Ухвалу Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року щодо ОСОБА_7 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Вказана постанова Верховного Суду мотивована тим, що диспозиція ч. 1 ст. 265 КК є бланкетною нормою та відсилає до застосування спеціальних законів, а тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 265 КК України, у тому числі його об`єктивної сторони з підстав того, що відсутні докази на підтвердження отримання товариством корисливих властивостей джерел іонізуючого випромінювання, є передчасними та такими, що зроблено без урахування законодавчих норм та підзаконних нормативних актів, з яких треба виходити у своїх висновках про наявність або відсутність в діях ОСОБА_7 складу вказаного кримінального правопорушення, доведеності винуватості особи поза розумним сумнівом.

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Цим вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано невинуватим у незаконному використанні радіоактивних матеріалів (джерел іонізуючого випромінювання, що перебувають у виробі) без передбаченого законом дозволу.

Так, згідно з обвинувальним актом від 21.10.2015 року, ОСОБА_7 , будучи директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком», що розташоване за адресою: місто Київ, Кловський узвіз, 18, 04.12.2009 року та 04.02.2010 року уклав два договори купівлі-продажу спецвиробів №USE-20.31-316-Д/К-09 та №USE-20.31-18-Д/К-10 відповідно з Державною компанією з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт», а також договір куплі-продажу спецвиробів № ЮД-080/11 від 08.06.2011 року з Корпорацією «Укрінмаш», предметом яких були, в тому числі, вертольоти різних моделей без авіадвигунів, після чого за вказівкою ОСОБА_7 шляхом демонтажу комплектуючих запчастин з вертольотів без ліцензії для діяльності по демонтажу джерел іонізуючого випромінювання було придбано та використано 5 джерел іонізуючого випромінювання типу РИО-3А, оснащених радіонуклідом стронцій-90 (Sr90) + ітрій-60 (Y90) з паспортною активністю 9,3х108 Бк, що зафіксовано в актах розкомплектування вертольотів Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» №4/62 від 22.03.2010 року, згідно з якого з вертольота Мі-24В № 62, придбаного за договором №USE-20.31-316-Д/К-09 від 04.12.2009 року, було демонтовано датчик обледеніння РИО-3А, №11/299 від 08.06.2012 року, згідно з якого з вертольота Мі-24В №299, придбаного за договором №USE-20.31-18-Д/К-10 від 04.02.2010 року, було демонтовано датчик обледеніння РИО-3А, №8/9733010 від 12.07.2012 року, згідно з якого з вертольота Мі-24В №162, придбаного за договором №ЮД-080/11 від 08.06.2011 року, було демонтовано датчик обледеніння РИО-3А, №10/163 від 08.06.2012 року, згідно з якого з вертольота Мі-24В №162, придбаного за договором №USE-20.31-18-Д/К-10 від 04.02.2010 року, було демонтовано датчик обледеніння РИО-3А.

Суд першої інстанції свої висновки про відсутність в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого кримінального правопорушення обґрунтував тим, що об`єктивна сторона статті 265 частини 1 КК України передбачає, що використання радіоактивних матеріалів це отримання їх корисних властивостей, застосування як джерела іонізуючого випромінювання, тобто утворити склад кримінального правопорушення можуть лише такі дії, пов`язані із застосуванням радіоактивних матеріалів для безпосереднього використання їх корисних властивостей, які не були узгоджені у встановленому законом порядку, однак у ході судового розгляду стороною обвинувачення не було надано доказів, які б стверджували факт використання обвинуваченим ОСОБА_7 радіоактивних матеріалів (джерел іонізуючого випромінювання, що перебувають в виробі) без передбаченого законом дозволу. На цих підставах суд прийшов до висновку про те, що докази сторони обвинувачення ні самі по собі, ні у своїй сукупності не стверджують наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 265 ч. 1 КК України, а тому він підлягає виправданню.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, прокурор Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить: вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 03.09.2019 року, яким виправдано ОСОБА_7 у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону скасувати повністю; ухвалити новий вирок відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 265 КК України, згідно з вироком визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 265 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у зв`язку з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги прокурор, вважаючи виправдувальний вирок незаконним і необґрунтованим, вказує, що судом першої інстанції безпідставно визнано недопустимими ряд доказів, наданих стороною обвинувачення в підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення. Так, апелянт не погоджується з висновком суду про те, що ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 06.01.2015 року, якою надано дозвіл на проведення обшуку у приміщеннях ТОВ «Авіаційна компанія «Авіаком», є недопустимим доказом, з тих підстав, що клопотання про надання дозволу подане у рамках кримінального провадженя №0011053, а дозвіл надано у рамках іншого кримінального провадження №00081, проте зазначена розбіжність є лише опискою при складанні ухвали. Протокол огляду місця події від 29.01.2015 року також, на думку прокурора, безпідставно визнано недопустимим доказом, у зв`язку з тим, що у протоколі не зазначено кадастровий номер земельної ділянки, проте такої вимоги кримінальним процесуальним законом не передбачено. Крім того, акт обстеження від 29.01.2015 року, згідно з якого 19 датчиків «РИО 3» передано на зберігання до ПЗРВ КДМСК Укр ДО «Радон», не може бути визнано недопустимим доказом з тих підстав, що в розпорядженні суду відсутні протоколи досліджень обстежень вищевказаних виробів, оскільки вказаний акт свідчить лише про передачу на відповідальне зберігання, що жодним чином не може підтверджуватись іншими документами, окрім вказаного.

Зазначає, що ОСОБА_7 обвинувачується у незаконному використанні радіоактивних матеріалів (джерел іонізуючого випромінювання, що перебувають у виробі), отже для складу злочину немає необхідності саме вилучати джерело випромінювання.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно зазначив у вироку про узгодженість показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 з позицією сторони захисту, адже вказане суперечить фактичним показанням свідків, наданих в суді. Так, згідно з вироком суду свідок ОСОБА_10 надав пояснення, що товариство не здійснювало роботи щодо вилучення датчиків з іонізуючої речовини, проте під час прослуховування аудіозапису допиту вищезазначеного свідка встановлено, що він дійсно підписував акти розкомплектування вертольотів, зокрема, щодо виробів РИО-3 та РИО-3А. Крім того, ОСОБА_10 надав свідчення, що у подальшому джерела іонізуючого випромінювання, після проведення ремонту підрядниками, у разі необхідності, перепродавались іншим підприємствам, тобто фактично використовувались з метою отримання прибутку. Разом з тим, судом не враховано висновків спеціалістів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що підверждують позицію сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_7 незаконно, без наявної на те ліцензії здійснив демонтаж із вертольотів датчиків РИО-3 та РИО-3А, в яких містяться джерела іонізуючого випромінювання, та у подальшому використовув їх на власний розсуд з метою отримання прибутку.

Крім того, стверджує, що поза увагою суду залишився лист Управління радіаційної безпеки Державної інспекції ядерного регулювання України №21-18/1873 від 23.03.2015 року, з якого вбачається, що діяльність ТОВ «Авіаційна компанія «Авіаком» по використанню джерел іонізуючого випромінювання може бути звільнена від ліцензування виключно у разі виконання робіт з експлуатації, передачі (збуту), у тому числі з метою постачання. Крім того, у вищезазначеному листі з посиланням на постанову КМУ зазначено умови за наявності яких, діяльність з використання джерел іонізуючого випромінювання звільняється від ліцензування, а також вказано про діяльність з використання джерел іонізуючого випромінювання, на здійснення якої наведені умови не застосовуються, і така діяльність у будь-якому разі підлягає ліцензуванню.

Також зазначає, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про залучення та виклик в судове засідання спеціаліста з метою роз`яснення суду поняття «монтаж-демонтаж», оскільки сторона захисту наполягала на тому, що вказане поняття слід розуміти як процес установки ДІВ БИС-4 в датчик РИО-3 та РИО-3А, проте, на думку сторони обвинувачення, цим терміном визначено саме процес зняття зазначених датчиків з вертольотів, тобто дія, яка інкримінується ОСОБА_7 .

Позиції учасників судового провадження

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_9 які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора; пояснення прокурора ОСОБА_8 , який частково підтримав апеляційну скаргу прокурора; дослідивши повторно, за клопотанням прокурора, частково письмові докази; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

За ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Водночас згідно зі ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Доказ визнається допустимим, як це визначено у ст. 86 КПК України, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що вирок суду є необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на думку колегії суддів є безпідставним, виходячи з наступного.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 373 КПК передбачено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.

Крім того, у відповідності з вимогами ст. 62 Конституції України, ст.ст. 370, 374 КПК України, п. 23 ППВСУ №5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов ППВСУ з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» із змінами та доповненнями, в основу вироку можуть бути покладені тільки достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. Обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Мотивувальна частина виправдувального вироку за вимогами п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні. Зазначених вимог суд першої інстанції дотримався.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд відповідно до вимог кримінального процесуального закону ретельно перевірив зібрані на досудовому розслідуванні докази та порядок їх отримання, навів докладний аналіз досліджених доказів і дав належну оцінку як кожному з них, так і їх сукупності у взаємозв`язку. Зокрема, суд першої інстанції, з дотриманням принципу безпосередності, дослідив і проаналізував показання обвинуваченого, свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , перевірив письмові докази у провадженні та інші документи, зміст яких відображено у вироку.

Як вбачається з вироку, в ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_7 , а також підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Зокрема, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено ОСОБА_7 обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них в їх сукупності і взаємозв`язку.

Так, з матеріалів кримінального провадження та виправдувального вироку вбачається, що в ході судового розгляду ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, показав суду про те, що з 1996 року працює директором ЗАТ «АК «Авіаком» (ТОВ «АК «Авіаком»), яке надає послуги з поставки авіаційних запчастин, їх ремонт, тощо. ЗАТ «АК «Авіаком» (ТОВ «АК «Авіаком») було придбано вертоліт для демонтажу з двигуна гвинтокрила радіоізотопних сигналізаторів обледеніння РИО-3, також товариством було придбано радіоізотопні сигналізатори обледеніння РИО-3 та РИО-3А у інших компаній, всього на балансі ЗАТ «АК «Авіаком» (ТОВ «АК «Авіаком») було 22 одиниці радіоізотопних сигналізаторів обледеніння РИО 3 та РИО-3А, крім того, він дійсно давав розпорядження на демонтаж вказаних радіоізотопних сигналізаторів обледеніння та затверджував відповідні акти, що містяться в матеріалах кримінального провадження, однак роботи по демонтажу радіоізотопних сигналізаторів обледеніння з гвинтокрила вертольота ліцензування не потребують, оскільки це не передбачено чинним законодавством. Дії ЗАТ «АК «Авіаком» (ТОВ «АК «Авіаком») повністю відповідають виду діяльності товариства по стандартам класифікації видів економічної діяльності, що стверджується довідкою АА №785354 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, згідно якої одним із видів діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» є демонтаж (розбирання) машин і устаткування. Крім того, ЗАТ «АК «Авіаком» (ТОВ «АК «Авіаком») ніколи не займалося та не могло займатись демонтажем безпосередньо датчиків РИО-3 та РИО-3А, оскільки вони є деталями вертольотів та самі по собі є герметично закритою деталлю виробу вертольота, у якій є іонізуюча речовина БІС-4АН, що вмонтована та герметично закрита у цих датчиках з використанням клею на основі епоксидних смол, тобто іонізуючу речовину можна вилучити з датчиків РИО-3 та РИО-3А шляхом використання викрутки та пошкодження герметику, однак такі дії заборонені Інструкцією по технічній експлуатації вертольоту Мі-24-В (Мі-24Д). Крім того, демонтаж датчиків РИО-3 та РИО 3А з вертольотів проводився на території відповідної військової частини.

Зазначених показань ОСОБА_7 дотримався і в ході апеляційного перегляду даної справи.

Місцевим судом було безпосередньо досліджено письмові докази сторони обвинувачення, які, на думку прокурора, доводять вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 265 КК України, а саме:

- копію листа начальника Північної державної інспекції з ядерної та радіаційної безпеки №30-09/247 від 09.12.2014 року (т. 1 а.с. 6);

- копію довідки АА №785354 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (т. 1 а.с. 7);

- клопотання слідчого СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України в місті Києві ОСОБА_15 , погоджене прокурором ОСОБА_16 , подане в рамках кримінального провадження №0011053 від 29.11.2014 року, про проведення обшуку у службових та інших приміщеннях Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» у селі Петрівське Києво-Святошинського району Київської області (т. 1 а.с. 10-12);

- ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 06.01.2015 року (т. 1 а.с. 17-19);

- протокол обшуку від 17.01.2015 року (т. 1 а.с. 20-24);

- протокол огляду місця події від 29.01.2015 року (т. 1 а.с. 28-32);

- акт прийому-передачі радіоактивних речовин від 29.01.2015 року (т. 1 а.с. 34);

- копію протоколу санітарно-дозиметричних замірів Державної установи «Київський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» від 29.01.2015 року, згідно якого до складу сигналізаторів «РИО-3» №№ 31559, 40136, 52145, 29388, 29253, 31588, 37173, 32415 входять бета-активні радіоізотопні хімічні елементи, на поверхні транспортної тари (свинцеві контейнери та дерев`яна упаковка) потужність поглиненої дози гамма випромінювання не перевищує допустимі рівні, встановлені НРБУ-97 (п. 8.6.2), забруднення бета-активними радіонуклідами не встановлена (т. 1 а.с. 35-36);

- акт від 29.01.2015 року (т. 1 а.с. 37);

- копії реєстраційних карток «Технічні характеристики закритого джерела іонізуючого випромінювання (ДІВ)» (т. 1 а.с. 46-92, 107-130);

- копію акта розкомплектування вертольоту №4/162 від 22.03.2010 року (т. 1 а.с. 93);

- копію акта розкомплектування вертольоту №4/299 від 08.06.2012 року (т. 1 а.с. 94);

- копію акта розкомплектування вертольоту №8/9733010 від 12.07.2012 року (т. 1 а.с. 95);

- копію акта розкомплектування вертольоту №10/163 від 08.06.2012 року (т. 1 а.с. 96);

- копію акта розкомплектування вертольоту №10/357 від 08.06.2012 року (т. 1 а.с. 97);

- лист директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» №565/08 від 21.01.2015 року на ім`я тимчасово виконуючого обов`язки начальника Правобережного міжрайонного відділу Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області (т. 1 а.с. 98);

- лист директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» №565/23 від 09.02.2015 року на ім`я слідчого СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві, яким на адресу останнього було направлено копію листа начальника Управління радіаційної безпеки Державної інспекції ядерного регулювання України №21-18/820 від 09.02.2015 року (т. 1 а.с. 108-109);

- копії видаткових накладних від 30.10.2013 року №№002, 004 (т. 1 а.с. 131-132);

- копія керівництва з технічної експлуатації радіоізотопного сигналізатора обледеніння РИО-3 (РИО-3А) (т. 1 а.с. 133-136);

- копія договору №06-11/069/10 від 21.10.2010 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» та Українським державним виробничим підприємством «Ізотоп» (т. 1 а.с. 137-138);

- копія акта прийому-передачі агрегатів для проведення капітального ремонту №568 від 12.07.2012 року між Державним підприємством «Авіакон» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» (т. 1 а.с. 158);

- копія акта прийому-передачі агрегатів для проведення капітального ремонту від 24.07.2012 року між Державним підприємством «Авіакон» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» (т. 1 а.с. 159);

- копія акта виконаних робіт від 27.08.2012 року за договором №26-11 від 02.02.2011 року між Державним підприємством «Авіакон» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» (т. 1 а.с. 160-161);

- копія договору на виконання капітального ремонту агрегатів №70-10 від 18.02.2010 року, укладеного між Державним підприємством «Авіакон» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком», та додатком до нього (т. 1 а.с. 162-164);

- копія договору №USE-20.31-18-D/K-10 від 04.02.2010 року, укладеного між Державною компанією з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» та Закритим акціонерним товариством «Авіаком» , та додатки до нього (т. 1 а.с. 164-170);

- копія договору купівлі-продажу №ЮД-80/11 від 08.06.2011 року, укладеного між Корпорацією «Укрінмаш» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» (т. 1 а.с. 171-172);

- копія наряду з відмітками про видачу та отримання №181/4/55-ЛА від 15.07.2011 року (т. 1 а.с. 173);

- копія договору № USE-20.31-316-D/K-09 від 04.12.2009 року, укладеного між Державною компанією з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» та Закритим акціонерним товариством «Авіаком» , та додатки до нього (т. 1 а.с. 174-177);

- лист в.о. керівника Головного реєстрового центру Державного регістру джерел іонізуючого випромінювання №07-01/479 від 08.06.2015 року (т. 1 а.с. 178-180);

- копія листа начальника Північної державної інспекції з ядерної та радіаційної безпеки №30-09/239 від 04.12.2014 року (т. 1 а.с. 182);

- копія листа начальника Північної державної інспекції з ядерної та радіаційної безпеки №30-09/247 від 09.12.2014 року (т. 1 а.с. 183);

- лист начальника Управління радіаційної безпеки Державної інспекції ядерного регулювання України №21-18/1873 від 23.03.2015 року (т. 1 а.с. 184-185);

- копія керівництва по технічній експлуатації радіоізотопного сигналізатору обледеніння РИО-3;

- копія паспорту 1А2.422.002 ПС радіоізотопного сигналізатору обледеніння РИО-3А;

- копія паспорту № НОМЕР_1 на джерело №663 (джерело бета-випромінювання БИС-4АН).

Місцевимсудом також було досліджено письмові докази, надані стороною захисту у даному кримінальному провадженні, а саме:
- копію Інструкції по технічній експлуатації вертольоту «Ми-24В (Ми-24Д)» (т. 2 а.с. 213);
- висновок спеціаліста ОСОБА_13 від 27.08.2018 року (т. 2 а.с. 214-218);
- висновок спеціаліста ОСОБА_14 від 27.08.2018 року (т. 2 а.с. 219-222).

Судом також зазначені та покладені в основу вироку докази, які у своїй сукупності та взаємозв`язку стали для суду переконливими та достатніми для того, щоб надійти до висновку про те, що у діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 265 ч. 1 КК України:

-показання свідка ОСОБА_17 , який працював заступником директора у ЗАТ «АК «Авіаком» та ствердив факт придбання товариством вертольотів для демонтажу з них радіоізотопних сигналізаторів обледеніння РИО 3 та РИО 3А, однак ліцензії на такі роботи у товариства не було, оскільки це не передбачено законодавством, тобто товариство не здійснювало роботи щодо вилучення з датчиків іонізуючої речовини;
-показання свідка ОСОБА_18 , який працює начальником комерційного відділу у ЗАТ «АК «Авіаком» та ствердив факт придбання товариством вертольотів для демонтажу з них радіоізотопних сигналізаторів обледеніння РИО 3 та РИО 3А, однак такі роботи по демонтажу з вертольотів радіоізотопних сигналізаторів обледеніння РИО 3 та РИО 3А проводились на території відповідної військової частини, свідком проведення товариством робіт щодо вилучення з датчиків іонізуючої речовини він не був;
-показання свідка ОСОБА_19 , який працює головним інженером по поводженню з радіоактивними відходами у Державному спеціалізованому підприємстві «Київський державний міжобласний спецкомбінат» та ствердив суду факт вилучення у ТОВ «АК «Авіаком» радіоізотопних сигналізаторів обледеніння типу РИО 3 та РИО 3А, свідком будь-яких дій по демонтажу радіоізотопних сигналізаторів обледеніння типу РИО 3 та РИО 3А, а так само свідком втручання у їх герметичну упаковку він не був;
- відповідно до акту прийому-передачі радіоактивних речовин від 29.01.2015 року слідчим СВ Голосіївського РУ ГУМВС України в місті Києві ОСОБА_15 було передано на тимчасове зберігання начальнику пункту зберігання РАВ ДСП «КДМСК» ОСОБА_20 вилучені з обігу 19 датчиків обледеніння типу «РИО-3» №№17239, НОМЕР_2 , 4166, 13893, 7393, НОМЕР_3 , 40136, 20749, 16280, 31630, 6036, 52145, 29388, 11878, 8817, 29253, 31588, 37173, 32415, однак вказані обставини щодо факту прийому передачі 19 датчиків обледеніння типу «РИО-3» не заперечувався сторонами кримінального провадження в ході судового розгляду, крім того, даний документ ані прямо ані опосередковано не стверджує наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення (т. 1 а.с. 34);

- згідно копії листа начальника Північної державної інспекції з ядерної та радіаційної безпеки №30-09/247 від 09.12.2014 року у Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаком» немає ліцензії на право провадження діяльності з використання джерел іонізуючого випромінювання в частині виконання робіт з їх отримання (придбання), передачі (збуту), однак вказані обставини щодо відсутності у товариства ліцензії також не заперечувались в ході судового розгляду самим обвинуваченим, однак вказаний документ не є підтвердженням наявності факту вчинення обвинуваченим дій щодо використання саме джерел іонізуючого випромінювання, що містяться у датчиках РИО-3 та РИО-3А, в частині виконання робіт з їх отримання (придбання), передачі (збуту) (т. 1 а.с. 6);

- копії реєстраційних карток «Технічні характеристики закритого джерела іонізуючого випромінювання (ДІВ)» також не стверджують наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення (т. 1 а.с. 46-92, 107-130);

- згідно листа в.о. керівника Головного реєстрового центру Державного регістру джерел іонізуючого випромінювання №07-01/479 від 08.06.2015 року за інформацією, що наявна у Державному регістрі джерел іонізуючого випромінювання, на балансі Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» знаходяться 22 джерела типу БИС-4АН, однак ці обставини також не заперечувались обвинуваченим; що стосується листа в частині обов`язку подання реєстрантом реєстраційної карти до відповідного реєстрового центру у разі проведення операції «зміни місцезнаходження» (у тому числі передачу на ремонт або технічне обслуговування), то вказані обставини, а саме проведення операцій «зміни місцезнаходження» у вину ОСОБА_7 поставлено не було, факту передачі ОСОБА_7 на ремонт або технічне обслуговування джерел іонізуючого випромінювання в ході судового розгляду встановлено не було (т. 1 а.с. 178-180);
- у копії листа начальника Північної державної інспекції з ядерної та радіаційної безпеки №30-09/239 від 04.12.2014 року також зазначено про відсутність у громадянина України ОСОБА_21 ліцензії на право провадження діяльності з використання джерел іонізуючого випромінювання в частині виконання робіт з отримання (придбання), передачі (збуту) (т. 1 а.с. 182);

- згідно копії листа начальника Північної державної інспекції з ядерної та радіаційної безпеки №30-09/247 від 09.12.2014 року ліцензії на право провадження діяльності з використання джерел іонізуючого випромінювання в частині виконання робіт з отримання (придбання), передачі (збуту), зберігання у громадянина України ОСОБА_11 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» відсутні, з питань ліцензування діяльності з використання джерел іонізуючого випромінювання зазначений громадянин та підприємство не зверталися, разом з тим в ході судового розгляду не було встановлено факту проведення Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» робіт по розбиранню або демонтажу безпосередньо датчиків РИО 3 та РИО 3А шляхом вилучення з нього іонізуючої речовини, що герметично запаяна у корпус датчиків (т. 1 а.с. 183);

- відповідно до листа начальника Управління радіаційної безпеки Державної інспекції ядерного регулювання України №21-18/1873 від 23.03.2015 року діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» по використанню джерел іонізуючого випромінювання може бути звільнена від ліцензування виключно у разі виконання робіт з експлуатації, зберігання (крім транзитного під час перевезення), отримання (придбання), передачі (збуту), у тому числі з метою постачання (т. 1 а.с. 184-185);

- копії актів розкомплектування вертольотів №4/162 від 22.03.2010 року, №4/299 від 08.06.2012 року, №8/9733010 від 12.07.2012 року, №10/163 від 08.06.2012 року, №10/357 від 08.06.2012 року, дійсно стверджують факт демонтування з вертольотів, що належать Закритому акціонерному товариству «Авіаком», комплектуючих виробів - датчиків РИО-3А, однак сам по собі факт демонтування з вертольотів комплектуючих виробів обвинуваченим також не заперечувався і цей факт не свідчить та не може свідчити про використання обвинуваченим джерел іонізуючого випромінювання, що містяться у вказаних комплектуючих виробах (т. 1 а.с. 93-97);

- згідно листа директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» №565/08 від 21.01.2015 року ліцензії для діяльності підприємства із закритими джерелами іонізуючого випромінювання (ДІВ) типу РИО-3А не потрібно, тому вказаний доказ також не свідчить про наявність вини обвинуваченого у інкримінованому йому кримінальному правопорушення, а навпаки її спростовує (т. 1 а.с. 98);

- відповідно до листа директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» №565/23 від 09.02.2015 року, яким на адресу слідчого було направлено копію листа начальника Управління радіаційної безпеки Державної інспекції ядерного регулювання України №21-18/820 від 09.02.2015 року, джерела іонізуючого випромінювання, а саме датчики обледеніння РИО-3, з радіонуклідом стронцій-90+ітрій-90, паспортною активністю 9,3*108 Бк, входять до Переліку джерел іонізуючого випромінювання, діяльність по використанню яких звільняється від ліцензування, затвердженого наказом Держатомрегулювання №138 від 03.12.2013 року, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 19.12.2013 року за №2148/24680; тобто у разі виконання робіт лише з експлуатації, зберігання (крім транзитного зберігання під час перевезення), отримання (придбання) та передачі (збуту), у тому числі з метою постачання, діяльність з використання цих ДІВ не підлягає ліцензуванню, що свідчить на користь спростування фактичних обставин кримінального правопорушення, викладених у обвинувальному акті (т. 1 а.с. 108-109);

- копії видаткових накладних від 30.10.2013 року №№002, 004 про поставку Товариством з обмеженою відповідальністю «Святослав плюс» Товариству з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» за договором 12/13 від 16.10.2013 року 17 датчиків РИО-3А, не свідчать та не можуть свідчити про факт використання обвинуваченим джерел іонізуючого випромінювання (т. 1 а.с. 131-132);

- копія керівництва з технічної експлуатації радіоізотопного сигналізатора обледеніння РИО-3 (РИО-3А) так само не свідчить та не може свідчити про факт використання обвинуваченим джерел іонізуючого випромінювання (т. 1 а.с. 133-136);

- копія договору №06-11/069/10 від 21.10.2010 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» та Українським державним виробничим підприємством «Ізотоп» також не свідчить та не може свідчити про факт використання обвинуваченим джерел іонізуючого випромінювання (т. 1 а.с. 137-138);

- копії акта прийому-передачі агрегатів для проведення капітального ремонту №568 від 12.07.2012 року, акта прийому-передачі агрегатів для проведення капітального ремонту від 24.07.2012 року, акта прийому-передачі агрегатів для проведення капітального ремонту від 24.07.2012 року, акта виконаних робіт від 27.08.2012 року за договором №26-11 від 02.02.2011 року, договору на виконання капітального ремонту агрегатів №70-10 від 18.02.2010 року, договору №USE-20.31-18-D/K-10 від 04.02.2010 року, купівлі-продажу №ЮД-80/11 від 08.06.2011 року, наряду №181/4/55-ЛА від 15.07.2011 року, договору № USE-20.31-316-D/K-09 від 04.12.2009 року не свідчать та не можуть свідчити про факт використання обвинуваченим джерел іонізуючого випромінювання (т. 1 а.с. 158-177);

- у копії Інструкції по технічній експлуатації вертольоту «Ми-24В (Ми-24Д)», наданої стороною захисту, зазначено про заборону розкриття джерела випромінювання радіоізотопного сигналізатору обледеніння РИО 3 та витягування підкладки з радіоактивним препаратом, тобто такі дії прямо заборонені вказаною інструкцією і факту вчинення зазначених дій обвинуваченим в ході судового розгляду встановлено не було (т. 2 а.с. 213).

- згідно висновку спеціаліста ОСОБА_13 від 27.08.2018 року за своєю конструкцією датчик РІО-3, РІО-3А є герметично закритою деталлю виробу вертольота, в якій є іонізуюча речовина БІС-4АН, вмонтована та герметично закрита в датчику РІО-3 з використанням клею на основі епоксидних смол; таким чином виключена можливість демонтажу джерела іонізуючого випромінювання БІС-4АН з датчика РІО-3; згідно з інструкцією з технічної експлуатації вертольота типу Мі-24, забороняється розкривати джерело випромінювання і витягувати підкладку з радіоактивним препаратом (БІС-4АН) (т. 2 а.с. 214-218).
- згідно висновку спеціаліста ОСОБА_14 від 27.08.2018 року, за своєю конструкцією датчик РІО-3, РІО-3А є герметично закритою деталлю виробу вертольота, в якій є іонізуюча речовина БІС-4АН, вмонтована та герметично закрита в датчику РІО-3 з використанням клею на основі епоксидних смол; таким чином виключена можливість демонтажу джерела іонізуючого випромінювання БІС-4АН з датчика РІО-3; згідно з інструкцією з технічної експлуатації вертольота типу Мі-24, забороняється розкривати джерело випромінювання і витягувати підкладку з радіоактивним препаратом (БІС-4АН) (т. 2 а.с. 219-222).

- згідно листа начальника Управління радіаційної безпеки Державної інспекції ядерного регулювання України №21-18/1873 від 23.03.2015 року діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіаком» по використанню джерел іонізуючого випромінювання може бути звільнена від ліцензування тільки у разі виконання робіт з експлуатації, зберігання (крім транзитного під час перевезення), отримання (придбання), передачі (збуту), у тому числі з метою постачання (т. 1 а.с. 184-185).

Суд першої інстанції дав оцінку всім доказам у справі та зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що судом першої інстанції безпідставно визнано недопустимими ряд доказів, наданих стороною обвинувачення в підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, слід зазначити наступне.

Згідно ст. 84 КПК України доказами у кримінальній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність суспільно-небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

Згідно ч. 2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 94 КПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

У справах "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21 квітня 2011 року та "Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї" від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що "суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи "поза будь-яким розумним сумнівом" і така "доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою" (п. 150, п. 253).

Відповідно до ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому КПК. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Місцевим судом належним чином було досліджено докази сторони обвинувачення, пославшись у мотивувальній частині вироку на сукупність доказів, які надані стороною обвинувачення та встановивши відсутність підстав для визнання окремих доказів недопустимими, суд у вироку кожен із цих доказів проаналізував та навів мотиви, із яких він ці докази відкинув.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у незаконному використанні радіоактивних матеріалів (джерел іонізуючого випромінювання, що перебувають у виробі), отже для складу злочину немає необхідності саме вилучати джерело випромінювання, слід вказати наступне.

Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 1 ст. 265 КК України є незаконність поводження з радіоактивними матеріалами, тобто поводження без передбаченого законом дозволу, отримання їх корисних властивостей, застосування як джерела іонізуючого випромінювання. Субєкт злочину повинен вчинити дії, повязані із застосуванням радіоактивних матеріалів для безпосереднього використання їх корисних властивостей, які не були узгоджені у встаовленому законом порядку.

Відповідним дозволом є ліцензія на здійснення відповідної діяльності з радіоактивними матеріалами або ж разовий дозвіл на проведення операцій (дій) такими матеріалами в певному конкретному випадку. При цьому потрібно, щоб дозвіл було видано уповноваженим на те органом в межах його компетенції; дії вчинялися в межах строків, визначених у дозволі; виконувалися дії з дотриманням видів і розмірів радіоактивних матеріалів, визначених у дозволі; були дотримані вимоги щодо використовуваного устаткування, технології поводження з радіоактивними матеріалами тощо.

Єдиним органом, який затверджує ліцензійні умови та видає ліцензії на діяльність з використання радіоактивних матеріалів є - Державна інспекція ядерного регулювання України.

Відповідно до Положеня про Державну інспекцію ядерного регулювання України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 363 Державна інспекція ядерного регулювання України (Держатомрегулювання) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері безпеки використання ядерної енергії.

Держатомрегулювання відповідно до покладених на нього завдань (поміж іншого) здійснює в установленому законодавством порядку ліцензування діяльності з видобування, переробки уранових руд, переробки та зберігання радіоактивних відходів, використання джерел іонізуючого випромінювання, виробництва джерел іонізуючого випромінювання, перевезення радіоактивних матеріалів.

Згідно положень Закону України Про дозвільну діяльність у сфері використання ядерної енергії № 1370-XIV від 11.01.2000 р. зі змінами, використання джерел іонізуючого випромінювання - один з окремих видів діяльності у сфері використання ядерної енергії, що включає такі види робіт з джерелами іонізуючого випромінювання: експлуатація, технічне обслуговування, зарядження-перезарядження, перетарювання, ремонт, налагоджування, проведення випробовувань з метою визначення технічних характеристик та перевірки на герметичність; введення та виведення з експлуатації установок, що містять джерела іонізуючого випромінювання; монтаж та демонтаж, зберігання (крім транзитного зберігання під час перевезення), отримання (придбання) та передача (збут), у тому числі з метою постачання.

У сфері використання ядерної енергії обов`язковому ліцензуванню підлягають такий вид діяльності, як використання джерел іонізуючого випромінювання.

Однак, відповідно до цього ж закону, від ліцензування звільняється діяльність, пов`язана з використанням джерел іонізуючого випромінювання, які відповідають критеріям, встановленим Кабінетом Міністрів України.

Отже, щодо зазначеного в апеляційній скарзі прокурора листа Управління радіаційної безпеки Державної інспекції ядерного регулювання України від №21-18/1873 23.03.2015 року, то слід вказати наступне.

В даному листі зазначено, що відповідно до пунтку 2 Критеріїв, за якими діяльність з використання джерел іонізуючого випромінювання звільняється від ліцензування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 16.11.2011 р. №1174, діяльність з використання закритих джерел іонізуючого випромінювання звільняється від ліцензування за наявності однієї з таких умов: (поміж інших) активність або питома активність радіонуклідів на робочому місці/майданчику за нормальних умов експлуатації та в аварійних умовах не перевищує 15-ти рівнів звільнення від регулюючого контролю радіоактивних матеріалів згідно з додатками 1 і 2 відповідно.

З даного листа вбачається, що діяльність ТОВ «Авіаційна компанія «Авіаком» по використанню джерел іонізуючого випромінювання може бути звільнена від ліцензування виключно у разі виконання робіт з експлуатації, передачі (збуту), у тому числі з метою постачання. Крім того, у вищезазначеному листі з посиланням на постанову КМУ зазначено умови за наявності яких, діяльність з використання джерел іонізуючого випромінювання звільняється від ліцензування, а також вказано про діяльність з використання джерел іонізуючого випромінювання, на здійснення якої наведені умови не застосовуються, і така діяльність у будь-якому разі підлягає ліцензуванню.

Також, в даному листі зазначено, що компанією не була надана вичерпна інформація, необхідна для прийняття рішення щодо можливості звільнення від ліцензування діяльності по використанню ДІВ та було запропоновано ТОВ "Авіаційна компанія "АВІАКОМ" звернутися до Держатомрегулювання з питання звільнення від ліцензування, надати відповідні розрахунки та вказати конкретні види робіт, які буде виконувати персонал підприємства.

Так, відповідно дослідивши в судовому засіданні апеляційної інстанції лист Управління радіаційної безпеки Державної інспекції ядерного регулювання України від 29 грудня 2015 року №21-23/8502, в якому вказано: виконання робіт з датчиками обледеніння РИО-3 (ЗА), а саме: зняття їх з літальних апаратів в процесі ремонту та технічного обслуговування літального апарату (без порушення конструкції блоку з радіоізотопним джерелом БИС-4А) з метою зберігання або передачі ліцензованим підприємствам для проведення технічного обслуговування, ремонту чи передачі на зберігання до спеціалізованих підприємств по поводженню з РАВ не потребує отримання ТОВ "Авіаційна компанія "АВІАКОМ" ліцензії на провадження діяльності з використання джерел іонізуючого випромінювання.

Крім того, конструкція датчиків не була пошкоджена, що підтверджується копією Протоколу санітарно-дозиметричних замірів Державної установи "Київський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" від 29.01.2015 року, згідно якого до складу сигналізаторів "РИО-3" №№ 31559, 40136, 52145, 29388, 29253, 31588, 37173, 32415 входять бета-активні радіоізотопні хімічні елементи, на поверхні транспортної тари (свинцеві контейнери та дерев`яна упаковка) потужність поглиненої дози гама випромінювання не перевищує допустимі рівні, встановлені НРБУ-97 (п. 8.6.2) забруднення бета-активними радіонуклідами не встановлена /т. 1 а.с. 35-36/.

Між тим, слід вказати, що постанова слідчого Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_15 про призначення судової експертизи від 05.02.2015 року /т. 1 а.с. 100-101/, якою було призначено судову експертизу, проведення якої доручено експертам Київського інституту ядерних досліджень та на вирішення експертів поставлені запитання: 1. Чи містить в наданих на дослідження об`єктах, а саме 19 радіоізоточні сигналізтори, що вилучені за зазначеною адресою, радіоактивну речовину? 2. Якщо так, то чи перевищує 15-ти рівнів звільнення від регулюючого контролю раідоактивних матеріалів активність або питома активність радіонуклідів на робочому місці/майданчику за нормальних умов експлуатації та в аварійних умовах? 3. До якої категорії належить вищевказане джерело іонізуючого випромінювання визначеної у додатку 2 до Технічного регламенту закритих джерел іонізуючого випромінювання.

Однак, постановою слідчого Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_15 від 10.03.2015 року /т. 1 а.с. 188/ постанову про призначення судової експертизи джерел іонізуючого випромінювання від 05.02.2015 р. залишено без виконання у звязку з тим, що строк досудового розслідування кримінального провадження №0000081 обмежений, а з обєктивних, обгрунтованих причин провести судову експертизу джерел іонізуючого випромінювання до закінчення вище зазначеного строку не представляється можливим.

Отже, призначену експертизу проведено не було, а тому не встановлено того, чи радіоактивна речовина перевищує 15-ти рівнів звільнення від регулюючого контролю раідоактивних матеріалів активність або питома активність радіонуклідів на робочому місці/майданчику за нормальних умов експлуатації та в аварійних умовах.

Колегія суддів не погоджується з дововодами прокурора про те, що суд першої інстанції безпідставно зазначив у вироку про узгодженість показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 з позицією сторони захисту, оскільки вони є необгрунтованими.

Доводи прокурора з приводу того, що судом не враховано висновків спеціалістів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що підверждують позицію сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_7 незаконно, без наявної на те ліцензії здійснив демонтаж із вертольотів датчиків РИО-3 та РИО-3А, в яких містяться джерела іонізуючого випромінювання, та у подальшому використовув їх на власний розсуд з метою отримання прибутку, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки в своїх показаннях обвинувачений та свідки (працівники ТОВ "Авіаційна компанія "Авіаком", які були членами комісії, якою складалися зазначені акти), вказали, що вертольоти були закуплені в військових частинах як такі, що відправцювали свій ресурс. Метою придбання їх було було отримання запасних частин, які можуть бути реалізовані для встановлення на вертольоти, які експлуатуються. Датчики були зняті з вертольотів в військовій частині перед їх транспортуванням від продавця к покупцю, вказані обставини були підтверджені свідками, допитаними в судовому засіданні першої інстанції, а тому твердження прокурора в цій частині є необгрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги прокурора є необґрунтованими, такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не впливають на обгрунтованість висновку суду про відсутність в діяї ОСОБА_7 складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Навпаки, суд першої інстанції, керуючись законом, всебічно, повно та неупереджено дослідив наявні у справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності та на підставі цього зробив висновок про необхідність виправдання ОСОБА_7 , оскільки не доведено в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 265 КК України.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування норм кримінального закону, що могли б бути підставами для скасування виправдувального вироку суду першої інстанції, не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 ч. 1, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 3 вересня 2019 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 265 КК України, залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С У Д Д І:

ОСОБА_22 ОСОБА_23 ОСОБА_24 р о л ь