ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 665/1371/17 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/47/22 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.388 КК України
У Х В А Л А
іменем України
25 січня 2022 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0000324 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Новотроїцького районного суду Херсонської області від 22 квітня 2021 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Чаплинка, Херсонської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого АДРЕСА_2 ;
визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України, і виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення.

в с т а н о в и л а:

Органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що 05.06.2014 року під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000324 від 15.04.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України, на підставі ухвали слідчого судді Чаплинського районного суду від 23.05.2014 року, вилучено автомобіль марки «Мазда 3» д.н.з. НОМЕР_1 , який описано із зазначенням ідентифікуючих ознак, а саме марки автомобіля, номеру двигуна, кузова та постановою слідчого Чаплинського РВ УМВС України від 06.06.2014 вказаний автомобіль визнано речовим доказом.
У подальшому у зв`язку з прийняттям заочного рішення Чаплинським районним судом від 16.06.2016 у цивільній справі № 665/373/15-ц, яким визнано право власності на автомобіль марки «Мазда 3» д.н.з. НОМЕР_1 за ОСОБА_8 ; 27.08.2016 останньому дозволено зберігати зазначений автомобіль до вирішення справи по суті. 27.08.2016 ОСОБА_8 як власнику автомобіля марки «Мазда 3» д.н.з. НОМЕР_1 даний транспортний засіб передано під зберігальну розписку з попередженням про кримінальну відповідальність за ст.388 КК України за незаконні дії щодо майна, на яке накладено арешт, заставленого майна або майна, яке описано чи підлягає конфіскації та зобов`язано зберігати і не продавати ввірений автомобіль до вирішення справи по суті.
Усупереч вищевказаній забороні ОСОБА_8 , усвідомлюючи наслідки перегляду заочного рішення у справі № 665/373/15-ц в порядку апеляційного оскарження, призначеного до розгляду ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 28.12.2016 на 30.01.2017, маючи умисел, спрямований на відчуження автомобіля марки «Мазда 3» д.н.з. НОМЕР_1 , діючи умисно, будучи достовірно обізнаним про свій обов`язок, щодо збереження даного автомобіля, усвідомлюючи негативні наслідки своїх дій, так як був письмово попереджений про кримінальну відповідальність за розтрату та відчуження вказаного речового доказу, протиправно, з корисливих мотивів, 26.01.2017 здійснив відчуження автомобіля марки «Мазда З», д.н.з. НОМЕР_1 , з подальшою його перереєстрацією на ОСОБА_9 .
В апеляційній скарзі прокурор посилається на незаконність вироку щодо ОСОБА_8 з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. В обгрунтування доводів указує про те, що суд першої інстанції дійшов висновку про невинуватість ОСОБА_8 без належного аналізу всіх наданих стороною обвинувачення доказів, надаючи перевагу лише тому обсягу доказів, які узгоджені з показами обвинуваченого. Не оцінив кожен доказ з точки зору належності, допустимості та його достовірності. Зазначає про те, що ОСОБА_8 , усвідомлюючи наслідки перегляду заочного рішення справи № 665/373/15-ц в порядку апеляційного оскарження, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та обізнаний про свій обов`язок щодо збереження даного автомобіля, будучи письмово повідомленим про кримінальну відповідальність за розтрату та відчуження вказаного речового доказу, протиправно 26.01.2017 року здійснив відчуження автомобіля марки «Мазда 3» р.н. НОМЕР_1 з подальшою перереєстрацією на ОСОБА_9 . Також апелянт указує на те, що у вироку суд посилається на постанову слідчого від 11.11.2016 року про припинення слідчих дій щодо розшуку вказаного автомобіля, однак автомобіль знято з розшуку у зв`язку із встановленням його місця знаходження. 27.08.2016 року ОСОБА_8 , як власнику вказаного автомобіля, даний транспортний засіб передано під зберігальну розписку, а постанову про припинення слідчих дій щодо розшуку автомобіля винесено 11.11.2016 року. Вважає, що судом не враховано відомості, наявні в протоколі тимчасового доступу до речей та документів від 05.06.2014 року, згідно якого було отримано доступ до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіля Мазда 3, здійснено опис речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді. Вказує про те, що арешт майна поєднується з його описом, тобто факт опису майна узгоджується зі змістом ч.1 ст.388 КК України. Посилається на зміст показаній свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , відповідно до яких підтверджено, що автомобіль був під арештом і визнаний речовим доказом.

Просить допитати свідка ОСОБА_11 , дослідити письмові докази у вказаному кримінальному провадженні, скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України та на підставі ст.75, 76 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. На підставі ч.5 ст.74, 49 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 вказує про те, що висновки суду першої інстанції відповідають дослідженим під час судового розгляду доказам. Зазначає про те, що слідчим не було вжито заходів для накладення арешту на майно. Обвинуваченого не було ознайомлено з постановою про визнання транспортного засобу речовим доказом у кримінальному провадженні. Поясненнями свідків не підтверджено обставини вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 .. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши суддю - доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив скасувати виправдувальний вирок та ухвалити новий вирок щодо ОСОБА_8 , доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили вирок залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до такого.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або із порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з буквального тлумачення вказаної норми процесуального закону сам по собі факт незгоди сторони із рішенням суду першої інстанції та подачі на нього апеляційної скарги із вимогою про його скасування не зобов`язує суд апеляційної інстанції повторно здійснювати судовий розгляд у повному обсязі, оскільки це є порушенням принципу інстанційності судової системи і зумовить порушення розумних строків апеляційного розгляду.

За змістом ч.3 ст.404 КПК України повторне дослідження апеляційним судом доказів відбувається лише у разі дослідження таких доказів з порушенням вимог КПК України або не повністю.

При цьому учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й навести, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України.

Незгода сторони обвинувачення з юридичною оцінкою судом доказів у кримінальному провадженні та встановленими обставинами кримінального провадження, не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.

Суд дотримався вимог ст.10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Вимоги апелянта про повторний допит свідка ОСОБА_11 , дослідження письмових доказів апеляційним судом не відповідають основним засадам кримінального процесуального закону.

Враховуючи, що прокурором не наведено будь-яких обґрунтувань, які б вказували та те, що докази сторони обвинувачення були судом першої інстанції досліджені не повністю або з порушеннями, колегія суддів вважає, що підстави для повторного дослідження доказів та задоволення клопотання сторони обвинувачення відсутні.

Відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Така позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09.07.2019 року у справі № 676/603/17 (провадження № 51-392км19), від 10.02.2021 року у справі № 127/14811/17 (провадження № 51-5046 км 20).

Висновки суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_8 за ч.1 ст.388 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення, є належним чином мотивованими, а вирок суду - законним та обґрунтованим.

Такий висновок суду ґрунтується на досліджених під час судового розгляду доказах у їх сукупності, наданих стороною обвинувачення, яким дано належну оцінку, які не доводять винуватість ОСОБА_8 у висунутому йому обвинуваченні.

Доводи сторони обвинувачення про доведеність винуватості ОСОБА_8 , а саме наявність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України, є непереконливими.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

Згідно із ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Стаття 62 Конституції України передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно із рішенням Європейського Суду з прав людини у справі № 4291498 «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року, тягар доказування винуватості лежить на стороні обвинувачення.

У п. 146 справи «Барбера, Мессегуе и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно сталої судової практики з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку зазначається про недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неупереджено, всебічно, повно дослідивши надані учасниками процесу докази в їх сукупності, обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про порушення судом вимог ст.374 КПК України при ухваленні вироку є необґрунтованими.

Колегією суддів не встановлено упередженого ставлення суду до учасників процесу, його зацікавленість в результатах розгляду кримінального провадження, а також не створення судом першої інстанції необхідних умов для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, зокрема, стороні обвинувачення відповідно до положень ч. 6 ст.22 КПК України.

Відповідно до вимог п.1 ч.3 ст.374 КК України, суд першої інстанції в мотивувальній частині виправдувального вироку навів формулювання обвинувачення, яке було пред`явлене ОСОБА_8 органом досудового розслідування і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що стороною обвинувачення не надано безсумнівних та достатніх доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України, а показання свідків обвинувачення та інші письмові докази, які зібрані та досліджені у кримінальному провадженні, не містять об`єктивних, конкретних і безперечних доказів вчинення ОСОБА_8 суспільно небезпечного діяння. Все це належним чином мотивовано. У резолютивній частині вироку зазначено рішення про визнання його невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та його виправдання за відповідною статтею кримінального закону, і з яких підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що суд, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 провів судовий розгляд у відповідності до положень ч.1 ст.337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності.

Суд першої інстанції у судовому засіданні, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірив зібрані на досудовому розслідуванні докази, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлене обвинувачення, надавши їм належну оцінку.

Спростовуючи пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.388 КК України, суд навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, зазначив, з яких підстав визнав окремі докази недопустимими, і обґрунтовано дійшов висновку про його невинуватість, вказавши у мотивувальній частині вироку підстави виправдання.

Зокрема, суд дослідив і проаналізував наступні докази, які було надано стороною обвинувачення.

Так, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 не визнав себе винними та показав, що він фарбував бампер на автомобілі в знайомого ОСОБА_12 в м. Херсоні. ОСОБА_12 затягував із виконанням робіт і з часом перестав відповідати на телефонні дзвінки. Після чого, він звернувся до поліції, де з`ясувалося, що нібито є його довіреність на його автомобіль від його імені. Була зроблена почеркознавча експертиза, яка встановила відсутність його підпису. ОСОБА_8 сам знайшов ОСОБА_12 та доставив його в поліцію, де його допитали та відпустили. Потім забрали до м. Херсона в зв`язку з аналогічними злочинами - шахрайства з автомобілями.
Після того, як за ухвалою слідчого судді було витребувано нотаріальну справу, де було з`ясовано, що в ній були наявні копії не його паспорту, не його підпис, слідчим було передано йому його ж авто на підставі ст.388 КК України, яку йому не роз`яснив. Потім слідчий виніс постанову про припинення слідчих (розшукових) дій.

Ці заперечення ОСОБА_8 проти обвинувачення під час судового розгляду не були спростовані стороною обвинувачення належними та допустимим доказами.

Свідок ОСОБА_9 показала, що вона побачила оголошення, про те, що продається автомобіль Мазда 3, чорного кольору, 4 дверний седан. Та з часом придбала його у ОСОБА_8 . Він їй не повідомляв, що автомобіль знаходиться під арештом. Оформляли продаж автомобіля через Каланчацьке МРЕО, особисто їздила разом з ОСОБА_8 та здійснювала перереєстрацію автомобіля.

Свідок ОСОБА_10 показав, що він у час вчинення злочину працював слідчим Чаплинського РВ УМВС в Херсонській області, проводив розслідування, де вказаний автомобіль Мазда 3 був визнаний речовим доказом і вирішувалося питання про можливість направлення автомобіля на штрафний майданчик.
Він здійснював розслідування вказаного кримінального провадження з 2014 року. В 2016 році автомобіль було передано ОСОБА_8 на зберігання. Рішенням суду ОСОБА_8 було визнано власником автомобіля. Винну особу у кримінальному провадженні не було встановлено, підозру не було пред`явлено. В кримінальному провадженні ОСОБА_8 був визнаний потерпілим. При передачі автомобіля ОСОБА_8 арешт не накладали, просто передали під охоронну розписку, згідно якої він зобов`язався зберігати речовий доказ та був попереджений про кримінальну відповідальність, більше при ньому ОСОБА_8 нічого не підписував. ОСОБА_8 він не знайомив з постановою про визнання речовим доказом, що б хтось інший його ознайомив з постановою йому невідомо.
З отриманих показаній свідків не встановлено, що для забезпечення заходів у кримінальному провадженні були застосовані заходи збереження транспортного засобу як речового доказу із забороною його відчуження, передбачені вимогами кримінального процесуального закону.

Судом першої інстанції досліджено наступні письмові докази, надані стороною обвинувачення:
- Постанову слідчого ОСОБА_10 від 11.11.2016 року про припинення слідчих (розшукових) дій, згідно якої знято з розшуку автомобіль МАЗДА-3, що була зареєстрована за держаними номерними знаками НОМЕР_2 , НОМЕР_1 . (а.п. 105).
- Лист начальника відділу УПД ГУНП в Херсонській області ОСОБА_13 від 18.11.2016 року, згідно якого припинено розшук транспортного засобу МАЗДА-3 д.н. НОМЕР_2 , який був перереєстрований на д.н. НОМЕР_1 , який повернуто власнику ОСОБА_8 (а.п. 104)
- Розписку ОСОБА_8 від 27.08.2016 року, згідно якої він отримав автомобіль Мазда 3 та був попереджений про відповідальність за ст.388 КК України, зобов`язався зберігати вказаний автомобіль до вирішення питання по суті. Вказана розписка, яка написана власноручно ОСОБА_8 , та відповідно до якої обвинувачений отримав вказаний автомобіль на відповідальне зберігання, та був попереджений про відповідальність, яка може наступити за ст.388 КК України. (а.п. 110).
- Протокол тимчасового доступу до речей та документів від 05.06.2014 року згідно якого було отримано доступ до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ; до автомобіля Мазда 3 седан-В, державний номер НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_3 . (а.п. 111-113)
- Опис речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду. (а.п. 114) .
- Ухвалу слідчого судді Чаплинського районного суду Херсонської області від 23.05.2014 року надано дозвіл слідчому на тимчасовий доступ до транспортного засобу Мазда 3, який зареєстрований на ОСОБА_14 (а.п. 120)
- Постанову про приєднання речових доказів від 06 червня 2014 року, згідно якого транспортний засіб Мазда - 3 державний номерний знак НОМЕР_1 визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні (а.п. 122).
- Заочне рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 16.06.2016 року, яким позов ОСОБА_15 задоволено та Рішення апеляційного суду Херсонської області від 31.01.2017 року, яким скасовано рішення суду першої інстанції (а.п. 140-141), згідно якого остаточно в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , третя особа Чаплинський РВ УМВС України в Херсонській області про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, про визнання права власності набутим незаконно, скасування державної реєстрації права власності відмовлено. (а.п. 123-129)
- Відповідь регіонального сервісного центру МВС в АР Крим від 21.03.2019 року на запит адвоката, згідно якої в період з 20.10.2011 по 25.01.2017 року власником транспортного засобу МАЗДА-3 був ОСОБА_8 . З 26 січня 2017 року автомобіль МАЗДА-3 перереєстровано на нового власника ОСОБА_9 (а.п.157)
- Відповідь регіонального сервісного центру МВС в АР Крим від 19.09.2019 року, згідно якої транспортний засіб МАЗДА-3, 2006 року випуску, чорного кольору, 26.01.2017 року було перереєстровано ОСОБА_8 на ОСОБА_9 (а.п.183)
- Відповідь регіонального сервісного центру МВС в АР Крим від 18.03.2020 року, згідно якої транспортний засіб МАЗДА-3, 2006 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 , було зареєстровано за ОСОБА_8 з 02 серпня 2011 року по 08 квітня 2014 року. 08 квітня 2014 року автомобіль МАЗДА-3 знято з обліку для реалізації, а 09 квітня 2014 року зареєстровано за ОСОБА_14 , із закріпленням державного номерного знаку НОМЕР_1 . 06 грудня 2016 року скасовано операцію про зняття з обліку для реалізації автомобіля марки МАЗДА-3, 2006 року випуску та відповідно до рішення Чаплинського суду Херсонської області №665/373/15-н від 16.06.2016 року зареєстровано за ОСОБА_8 .. 26 січня 2017 року ОСОБА_8 перереєстровано автомобіль МАЗДА-3 на підставі договору купівлі-продажу на ОСОБА_9 (а.п.199)

Оцінивши вказані докази в сукупності та їх взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ними не підтверджено наявність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України, оскільки слідчим на підставі ухвали слідчого судді від 23.05.2014 року отримано тимчасовий доступ до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та автомобіля Мазда 3 седан-В, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_3 , при цьому з`ясовано, що серійний номер кузова автомобіля та номер не відповідає змісту вказаної ухвали слідчого судді, якою надано відповідний доступ.
Результати тимчасового доступу до автомобіля та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу оформлено протоколом тимчасового доступу від 05.06.2014.
Цим же протоколом описано автомобіль та документ.
27.08.2016 року ОСОБА_8 попереджено про кримінальну відповідальність за ст.388 КК України за відчуження автомобіля Мазда 3, який йому передано на зберігання.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, питання арешту тимчасово вилученого майна в порядку ст. 170, 171 КПК України не було вирішено.
ОСОБА_8 не було ознайомлено зі змістом протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 05.06.2014 року і наявність його власної розписки щодо обов`язку збереження вказаного транспортного засобу ці обставини не спростовує.
Судом першої інстанції зауважено, що факт опису майна не є підставою притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст.388 КК України, оскільки обмеження права володіння вказаним транспортним засобом, а саме заборону відчуження вказаного майна не було встановлено у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб, а саме шляхом накладення арешту на тимчасово вилучене майно.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом першої інстанції обставини, про те, що на тимчасово вилучене майно, а саме автомобіль Мазда 3 седан-В, державний номер НОМЕР_1 , всупереч вимог ст.170, 171 КПК України не було накладено арешт, яким встановлюється заборона відчуження вилученого майна, вказує про те, що обставини опису майна, яке під розписку передано на збереження ОСОБА_8 , є доказом наявності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України, через заборону відчуження, яке було встановлено саме даною розпискою, та стверджує про те, що за змістом диспозиції ст.388 КК України арешт майна поєднується з його описом.
Колегія суддів не погоджується з доводами прокурора, оскільки такі доводи суперечать вимогам ст.170, 171 КПК України і не спростовують висновки суду першої інстанції.
Із змісту ст.388 КК України випливає, що предметом злочину є майно, яке має особливий правовий статус, оскільки власник або інший законний володілець цього майна внаслідок його опису, застави або накладення на нього арешту може бути обмежений або позбавлений права володіти, користуватися чи розпоряджатися ним.

Опис майна передбачає внесення його до відповідного акта опису, який містить перелік описаних предметів із зазначенням точної назви кожного з них, їх кількості, ціни та індивідуально-визначених ознак (вага, марка, розмір, форма, колір, товарний знак, дата випуску, ступінь зносу тощо), а в окремих випадках (наприклад, у разі опису грошових коштів) - і родових ознак.

Арешт майна полягає у тимчасовому позбавленні власника або законного володільця майна можливості відчужувати певне їх майно. Арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, або іншої особи, у володінні якої перебуває це майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його (ч.1 ст.170 КПК). Заарештоване майно може залишатися у володінні особи, якій воно належить, а може бути вилучено і передано на зберігання іншим особам.

З викладеного випливає, що опис та арешт майна не є тотожними поняттями, оскільки чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено обмеження права володіння, користування та розпорядження майном шляхом його опису. У відповідності до положень ст.170, 171 КПК України опис майна є передумовою для звернення з клопотанням про арешт майна до слідчого судді. А обмеження щодо розпорядження та користування майном, яке описано та визнано речовим доказом, встановлюються лише відповідною ухвалою слідчого судді про накладення арешту на майно.
Отже висновок суду першої інстанції про те, що за відсутності доказів звернення до суду з клопотанням про арешт майна та відсутності ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно, а саме транспортний засіб Мазда 3 седан-В, державний номер НОМЕР_1 , у слідчого виник обов`язок негайного повернення вилученого майна особі, у якої таке майно вилучено, є правильним. Цей висновок також не оспорюється апелянтом.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що за відсутності правової заборони відчуження майна, а саме накладення арешту на майно, у ОСОБА_8 не виникло правових обмежень щодо права користування та розпорядження транспортним засобом. Такого обмеження шляхом складання розписки чиним кримінальним процесуальним законом не передбачено, що виключає склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України, в діях ОСОБА_8 .

Згідно із ст.92 КПК України на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості представлених доказів.

Європейський Суд з прав людини у справі № 4291498 «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року зазначив, що у кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом в світі пункту 2 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування винуватості лежав на стороні обвинувачення.

У п. 146 справи «Барбера, Мессегуе и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, що обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Дослідивши зібрані докази, надані стороною обвинувачення, та оцінивши їх в сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинуваченого, свідків та дослідивши запропоновані докази, перевіривши доводи учасників процесу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що як під час досудового розслідування кримінального провадження, так і судового розгляду, такі докази не довели наявність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України. Тому його правильно виправдано на підставі положень, передбачених п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Докази винуватості ОСОБА_8 , на які посилалися органи досудового розслідування, перевірені судом першої інстанції та згідно зі ст.94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

Суд дотримався вимог ст.10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Доводи прокурора про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону є невмотивованими.

Відповідно до ст.62 Конституції України та ч.2, 4 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданий, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Вирок суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності обвинувачення повинні тлумачитися на користь обвинуваченого.

З огляду на викладене вище, доводи прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та необґрунтоване виправдання ОСОБА_8 є такими, що суперечать встановленим обставинам кримінального провадження та наведеним доказам.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, зокрема, при збиранні та дослідженні доказів, їх оцінки, які б були підставами для скасування або зміни вироку, під час апеляційного розгляду не встановлено.

Вирок суду належним чином мотивований, має однозначні судження і не має припущень, його висновки конкретні і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення, а вирок Новотроїцького районного суду Херсонської області від 22 квітня 2021 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_4
(підпис) ОСОБА_3