Дата документу 30.09.2021 Справа № 331/1476/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/857/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/1476/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 26 лютого 2021 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

13 грудня 2018 року приблизно о 19 годині 05 хвилин водій ОСОБА_9 , перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині пр.Соборного в м.Запоріжжі, з боку вул.Запорізької в м.Запоріжжі в напрямку вул.Слобідської в м.Запоріжжі, зі швидкістю не менше 70 км/год., що перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті.

Наближаючись до регульованого перехрестя з вул.Фортечною в м.Запоріжжі та регульованого пішохідного переходу, розташованого по пр.Соборному в м.Запоріжжі, ОСОБА_9 не знизив швидкості та продовжив рух на заборонений (червоний) сигнал світлофора.

В цей же час проїзну частину пр.Соборного в м.Запоріжжі в районі перехрестя з вул.Фортечною в м.Запоріжжі по регульованому пішохідному переходу на дозволений (зелений) сигнал світлофора перетинала пішохід ОСОБА_11 , яка рухалась справа наліво по напрямку руху автомобіля «ВАЗ 2101», під керуванням водія ОСОБА_9 .

Продовжуючи рух, водій ОСОБА_9 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка знаходилась на пішохідному переході та перетинала проїзну частину пр.Соборного в м.Запоріжжі на дозволений (зелений) для себе сигнал світлофора.

Своїми діями водій ОСОБА_9 порушив вимоги п.п.2.9. а), 8.7.3. е), 12.4., 12.9. б) Правил дорожнього руху.

Порушення водієм ОСОБА_9 вимог п.8.7.3. е) Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, від яких загинула на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з висновком експерта №4441 від 14.12.2018 року смерть ОСОБА_11 настала від поєднаної тупої травми тулуба та кінцівок з множинними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів. Тілесні ушкодження у ОСОБА_11 є небезпечними для життя та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Усі ушкодження у ОСОБА_11 утворилися незадовго до смерті за механізмом тупої травми від травматичних дій тупими предметами. Враховуючи зовнішній вигляд ушкоджень у ОСОБА_12 , механізм їх утворення, висоту їх розташування і локалізацію, всі вони могли утворитися в умовах дорожньо-транспортної події у пішохода, травмованого легковим автомобілем.

У подальшому, 13 грудня 2018 року приблизно о 19 годині 05 хвилин водій ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що зобов`язаний згідно з п.2.10 г) Правил дорожнього руху та Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілій, викликати карету швидкої допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілу до лікувального закладу, та будучи особою, яка поставила ОСОБА_13 в небезпечний для життя стан, перебуваючи в якому остання, внаслідок безпорадного стану, була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, а також, будучи зобов`язаним після ДТП піклуватися про потерпілу і маючи таку об`єктивну можливість, заходів, направлених на надання допомоги не вжив, самостійно першу медичну допомогу не надав, карету швидкої допомоги не викликав, за допомогою до присутніх не звернувся та втік з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого; за ч.1 ст.135 КК, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Йому призначено покарання

- за ч.2 ст.286 КК у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;

- за ч.1 ст.135 КК у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Вирішено питання про запобіжний захід, початок строку відбування покарання, цивільний позов, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просила вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги мотивувала тим, що головуючий суддя не мала права на розгляд зазначеного кримінального провадження, оскільки з боку судді проявлялися дії, які свідчили про негативне та несправедливе ставлення до обвинуваченого, які полягали у однобічному дослідженні обставин справи та ігнорування важливих для розгляду справи обставин. Зокрема під час судового розгляду стороною захисту було подано мотивоване клопотання про призначення та проведення комплексної інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму ДТП та відео технічної експертизи та проведення слідчого експерименту для отримання відповідних даних. Проте суддя навмисно відмовила в їх задоволенні. Такі дії судді викликають сумнів у її безсторонності та неупередженості. Відтак у судді під час розгляду справи склались певні суб`єктивні внутрішні переконання щодо обвинуваченого (доведеність його винуватості), що зашкодило всебічному, повному, неупередженому та об`єктивному розгляду справи. Також судом було допущено неповноту судового розгляду, оскільки безпідставно були відхилені клопотання сторони захисту про проведення експертних досліджень та вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. Так суд з незрозумілих підстав відмовив у проведенні слідчого експерименту за участю обвинуваченого. Також сторона захисту зверталася до суду з клопотанням про проведення комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи, оскільки відповіді на поставлені питання могли б надати можливість зрозуміти як рухався автомобіль до та під час зіткнення, в якому напрямку рухалась потерпіла до наїзду, оскільки сторона захисту ставить під сумнів той факт, що потерпіла до зіткнення рухалась в напрямку справа на ліво відповідно до руху автомобіля під керуванням обвинуваченого. Крім того, стороною захисту було заявлено клопотання про проведення комплексної інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму ДТП та відео технічної експертизи, оскільки наявна у справі експертиза була проведена не в повному обсязі та на суперечливих даних. Проте в задоволенні даного клопотання судом було безпідставно відмовлено. При вивченні наданих стороною обвинувачення відеофайлів не можливо чітко з`ясувати, що саме автомобіль «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 рухається саме по цьому перехрестю. А тому під час досудового слідства необхідно було провести судову відеотехнічну експертизу. Крім того, маючи інформацію з наданих відеофайлів можливо було розрахувати як саме рухалися автомобілі під керуванням обвинуваченого та під керуванням свідка ОСОБА_14 . Також експертним шляхом можливо розрахувати на якій відстані один від одного знаходилися дані автомобілі під час зупинки автомобілю під керуванням свідка ОСОБА_14 на перехресті пр.Соборного та вул.Фортечної, а також експериментальним шляхом з`ясувати на яке саме світло світлофору виїхав на вищезазначене перехрестя обвинувачений.

В уточненій апеляційній скарзі захисник просила вирок скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; потерпілого та прокурора, які заперечили проти апеляційної скарги та просили вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши надані стороною захисту додаткові висновки експерта і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК, зроблено з дотриманням ст.23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Зокрема, відповідний висновок суд зробив на підставі аналізу показань свідків, даних протоколів слідчих дій, а також висновків судових експертиз.

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснила суду, що 13 грудня 2018 року о 19 годині 05 хвилин вона знаходилась на перехресті пр.Соборного та вул.Фортечної в м.Запоріжжі, а саме поблизу бару «Кукурудза», в очікуванні зеленого сигналу світлофору для переходу проїзної частини пр.Соборного. В цей час навпроти неї на протилежній стороні пішохідного переходу пр.Соборного стояла ОСОБА_11 . Коли для неї горів ще червоний сигнал світлофору, а для пішохода ОСОБА_11 загорівся зелений сигнал світлофору для перетину проїзної частини, остання почала перетинати проспект по пішохідному переходу в незмінному темпі спокійного кроку. В цей час автомобіль марки ВАЗ світлого кольору, який рухався по пр.Соборному в напрямку ринку «Анголенко» зі швидкістю приблизно 80 км/год., з лівої сторони по відношенню до пішохода ОСОБА_11 , проїжджаючи вищевказане перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору, скоїв наїзд на останню, після чого зманеврував вліво та застосував екстрене гальмування. Місце наїзду на пішохода знаходилось на відстані 6,8 м. від краю проїзної частини, звідки почала свій рух ОСОБА_11 , що в подальшому було виміряне з її показань під час проведення слідчого експерименту за її участю. ОСОБА_11 , побачивши автомобіль, який їхав в її сторону, різко змінила напрямок свого руху на протилежний. Після дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки ВАЗ, взявши дитину на руки, почав тікати з місця події в сторону трамвайної колії в напрямку кафе «Сохо», тоді як пасажири його автомобіля також намагалися втекти в сторону вул.Слобідської, проте були зупинені перехожими.

Під час допиту в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснив, що він обіймає посаду водія автобуса та 13.12.2018 року здійснював перевезення пасажирів за міським маршрутом №40-А. В проміжок часу між 19 та 20 годинами він рухався по вул.Фортечній в м.Запоріжжя з вул.Поштової в напрямку пр.Соборного та мав намір виконати поворот праворуч на пр.Соборний. Наближаючись до вказаного перехрестя, зменшив швидкість та, побачивши червоний сигнал світлофору, зупинився перед умовною лінією перехрестя. Очікуючи включення зеленого сигналу світлофору, він перераховував гроші, не слідкуючи за обстановкою на проїзній частині перехрестя, під час чого почув глухий звук удару. Піднявши голову, він побачив як на пішохідному переході, на якому був включений зелений сигнал світлофору для пішоходів, лежав чорний пакет та метрів за 6 від переходу побачив автомобіль марки ВАЗ, світлого кольору. При цьому, зазначив, що в момент, коли він побачив вказаний автомобіль, останній рухався, знижуючи швидкість, тоді як на його капоті лежало щось темне, що дало йому підстави припустити, що стався наїзд на пішохода. Приблизно через 30 м. автомобіль зупинився, а людина, що лежала на його капоті впала на дорогу. Додав, що вказане він спостерігав тоді, коли для нього був включений заборонений сигнал світлофору. Після включення зеленого сигналу він продовжив рух за маршрутом. Додав, що видимість на перехресті була нормальною за рахунок освітлення вуличними ліхтарями.

Свідок ОСОБА_17 під час допиту в судовому засіданні пояснив суду, що 13 грудня 2018 року приблизно о 19 годині він був пасажиром автобусу за маршрутом №40-А, який рухався по вул.Фортечній в м.Запоріжжі зі сторони вул.Перемоги в напрямку пр.Соборного. На перехресті вул.Фортечної та пр.Соборного, під час виконання водієм повороту праворуч, він знаходився біля дверей автобусу, готуючись до виходу на зупинці. В цей момент він почув гучний звук удару, який привернув його увагу і він побачив як «полетіло тіло». Зауважив, що оскільки безпосередньо моменту наїзду на пішохода він не спостерігав, тому не має можливості вказати з якої сторони проспекту рухалась пішохід. Через 5-6 секунд з моменту удару він вийшов з автобусу на зупинці та одразу направився в сторону автомобіля ВАЗ 2101 білого кольору, за участю якого сталась дорожньо-транспортна пригода. Вказаний автомобіль розміщувався на проїзній частині дороги ближче до роздільної смуги, приблизно через 40-50 м. від пішохідного переходу, а тіло жінки приблизно через 10-15 м. від вказаного автомобіля. Через 15-20 секунд з моменту наїзду на пішохода, він побачив як двоє чоловіків - пасажири автомобіля ВАЗ 2101 направились в сторону кафе «Сохо», через що він припустив, що останні можуть втекти з місця події, у зв`язку з чим він, разом з декількома чоловіками, побігли за ними. Жоден із пасажирів, які перебували у ВАЗ 2101, не підійшли до постраждалої. Разом з тим, водія вказаного автомобіля він не спостерігав на місці ДТП, тоді як побачив його, коли він, тримаючи на руках дитину, стояв неподалік від кафе «Сохо» серед натовпу.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснив суду, що він обіймає посаду інженера-технолога автоматизованих систем керування дорожнім рухом КП «Запоріжміськсвітло». На перехресті пр.Соборного та вул.Фортечної в м.Запоріжжі встановлені світлофорні об`єкти, які працюють цілодобово в автоматичному режимі, у зв`язку з чим, відповідно до циклограми роботи світлофорних об`єктів на вказаному перехресті, за напрямом руху автомобіля ВАЗ 2101 під керуванням водія ОСОБА_9 зі сторони вул.Івана Франка по пр.Соборному (зображений на схемі пофазового роз`їзду на перехресті як напрямок №1) першою фазою є включення зеленого сигналу світлофора, який дозволяє рух, в подальшому він змінюється на зелений миготливий, який працює 3 секунди, який, в свою чергу, змінюється на жовтий сигнал світлофора та працює 3 секунди, далі вмикається червоний сигнал світлофора, який забороняє рух транспортним засобам у вказаному напрямку. При цьому одночасно із включенням вказаного червоного сигналу світлофора для транспортних засобів на виїзді з перехрестя зі сторони вул.Івана Франка по напрямку руху водія ОСОБА_9 , для пішохода ОСОБА_11 , яка переходила пр.Соборний зі сторони вул.Поштової в напрямку вул.Олександрівської (напрямок №7), включається зелений сигнал світлофору. Тобто, при включені жовтого сигналу світлофора для напрямку руху транспортного засобу під керуванням ОСОБА_9 , для пішохода ОСОБА_11 горів би червоний сигнал світлофору. Зауважив, що для пішоходів, які перетинають проїжджу частину пр.Соборного зі сторони вул.Олександрівської в сторону вул.Поштової (напрямок №6), де стояла свідок ОСОБА_15 , зелений сигнал світлофору вмикається пізніше на 13 секунд, ніж на напрямку руху пішохода ОСОБА_11 зі сторони вул.Поштової в напрямку вул.Олександрівської (напрямок №7). Відповідно до циклограми роботи світлофорного об`єкту неможливим є випадок, коли для транспортного засобу під керуванням ОСОБА_9 , що рухався по пр.Соборному зі сторони вул.Івана Франка горить жовтий сигнал світлофору, тоді як одночасно для пішоходів зелений.

Протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 13.12.2018 року зафіксовано обстановку на місці події.

Відповідно до висновку експерта №9-13 від 17.01.2019 року за результатом проведення судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю дослідження технічних станів транспортних засобів встановлено, що на момент експертного дослідження рульове керування, робоча гальмівна система та ходова частина автомобіля ВАЗ-2101 реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходяться в працездатному стані.

З висновку експерта №4441 від 18.01.2019 року за результатом проведення судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 вбачається, що смерть останньої настала від поєднаної тупої травми тулуба та кінцівок з множинними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів. Тілесні ушкодження у ОСОБА_11 є небезпечними для життя та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Усі ушкодження у ОСОБА_11 утворилися незадовго до смерті за механізмом тупої травми від травматичних дій тупими предметами. Враховуючи зовнішній вигляд ушкоджень у ОСОБА_11 , механізм їх утворення, висоту їх розташування і локалізацію, всі вони могли утворитися в умовах дорожньо-транспортної події у пішохода, травмованого легковим автомобілем. Переважний вектор травмуючої сили був направлений справа-наліво, відносно вертикально розташованої людини.

Відповідно до протоколів слідчого експерименту від 04.01.2019 року та від 24.03.2019 року за участю свідка ОСОБА_15 , остання на місці ДТП детально пояснила та вказала на обставини дорожньо-транспортної пригоди, свідком якої вона була, місце наїзду на пішохода ОСОБА_11 , дорожні умови та видимість, темп руху останньої по пішохідному переходу, напрямок та швидкість руху автомобіля «ВАЗ 2101», які повністю співпадають з тими поясненнями, які вона надала в судовому засіданні.

Висновком експерта №9-30 від 21.01.2019 року за результатом проведення судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод встановлено, що водій автомобіля «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 своїми діями (виїхавши на перехрестя на червоний сигнал світлофора) сам створив небезпеку для руху іншим учасникам руху, при цьому небезпеки для руху водію автомобіля «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 в даній дорожній ситуації створено не було. Водій автомобіля «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 8.7.3. е), 12.2, 12.4., 12.9. б) Правил дорожнього руху. Невідповідність у діях водія автомобіля «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 вимогам п.8.7.3. е) Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди. Технічна можливість у водія автомобіля «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 уникнути дорожньо-транспортну пригоду залежала від виконання ним вимог п.8.7.3.е) Правил дорожнього руху.

Із відеозапису з камер зовнішнього відеоспостереження, встановлених в районі торгівельного комплексу «Аврора», судом першої інстанції було встановлено як 13.12.2018 року по пр.Соборному в м.Запоріжжі зі сторони ЗГТ «Малий ринок» рухається автомобіль «ВАЗ 2101» світлого кольору, який о 19:03:43 різко зупиняється в крайній лівій смузі в межах пішохідного переходу на червоний сигнал світлофору на перехресті пр.Соборного та вул.Івана Франка поблизу ТК «Аврора» та о 19:04:14 водій вказаного автомобіля починає рух одразу після включення червоного та жовтого сигналу світлофору.

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 24.03.2019 року за участю свідка ОСОБА_19 свідок на місці ДТП детально пояснила та вказала на обставини дорожньо-транспортної пригоди, свідком якої вона була, напрямок руху автомобіля «ВАЗ 2101».

Висновком експерта № 9-166 від 27.03.2019 року за результатом проведення судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод встановлено, що водій автомобіля «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 своїми діями (виїхавши на перехрестя на червоний сигнал світлофора) сам створив небезпеку для руху іншим учасникам руху, при цьому небезпеки для руху водію автомобіля «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 в даній дорожній ситуації створено не було. Водій автомобіля «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 8.7.3.е), 12.2, 12.4, 12.9.б) Правил дорожнього руху. У діях водія автомобіля «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 є невідповідності вимогам п.п. 8.7.3.е), 12.4, 12.9.б) Правил дорожнього руху. Невідповідність у діях водія автомобіля «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 вимогам п. 8.7.3.е) Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди. Невідповідності у діях ОСОБА_9 вимогам п.п. 12.4, 12.9.б) Правил дорожнього руху з технічної точки зору не знаходяться в причинному зв`язку з подією ДТП. Технічна можливість у ОСОБА_9 уникнути ДТП залежала від виконання ним вимог п. 8.7.3.е) Правил дорожнього руху. Як за показами свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , так і за показами свідка ОСОБА_15 , водій автомобіля «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 мав технічну можливість запобігти наїзду на ОСОБА_11 шляхом зниження швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до повної зупинки, при русі як із максимально дозволеною швидкістю руху у населеному пункті, так і при дійсних швидкостях руху по показанням свідків.

Дослідивши у змагальній процедурі й зіставивши зазначені докази, оцінивши їх в аспекті ст.94 КПК з точки зору належності, допустимості й достовірності, а також з`ясувавши передбачені ст.91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, районний суд обґрунтовано вирішив, що ці докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять факт вчинення обвинуваченим кримінально-караних діянь, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК і вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_9 .

Покладені судом в основу обвинувального вироку докази є логічними та послідовними, узгоджуються між собою та іншими дослідженими судом доказами, а тому об`єктивних підстав вважати недоведеною винуватість ОСОБА_9 у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень немає.

Доводи апеляційної скарги захисту про незгоду із висновками проведених у справі судових інженерно-транспортних експертиз, а також про безпідставну, на переконання апелянта, відмову суду в проведенні комплексної інженерно-транспортної експертизи та інших експертиз, колегія суддів вважає непереконливими.

При цьому колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст.22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Приписами ч.3 ст.93 КПК визначено, що сторона захисту здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.

Виходячи з ч.2 ст.101 КПК кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях. Відтак сторона захисту у разі незгоди із висновками проведених у справі експертиз, а також з метою з`ясування інших істотних на думку захисту обставин, не була позбавлена можливості самостійно залучити експертів для проведення експертизи у відповідності до ст.243 КПК.

Крім того, колегією суддів встановлено, що експертні дослідження у даній справі було проведено за встановленою КПК процедурою, зміст висновків відповідає статтям 101, 102 вказаного Кодексу, висновки експертів не містять будь-яких протиріч, а відтак відповідають вимогам закону щодо їх допустимості, достовірності й достатності.

При цьому відповідно до ст.332 КПК призначення експертизи є правом суду, а не обов`язком.

Під час апеляційного розгляду за клопотанням захисника судом досліджено висновок експерта за №10.1-10.4/038 від 30.09.2021 року, який було складено вже після ухвалення оскарженого вироку. Саму експертизу було розпочато на підставі договору про надання послуг №10.1-10.4 від 04.09.2021 року між експертом ОСОБА_22 і захисником ОСОБА_8 , який діяв в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 .

Відповідно до висновку експерта швидкість руху автомобіля ВАЗ, яким керував ОСОБА_9 , перед наїздом на пішохода становила 69,5 км/год, і не могла становити 50 км/год, як про це заявляв обвинувачений.

Встановити невідповідність дій ОСОБА_9 вимогам п.8.7.3.«е» Правил дорожнього руху, які перебували б у причинному зв`язку із настанням події ДТП, не надалось можливим.

Під час дослідження даного висновку захисник зважив на те, що згідно висновку експерта у момент наїзду пішохід міг розташовуватись перпендикулярно проїзній частині дороги, а вертикальна вісь тулубу могла перебувати на відстані 1,5 м. за дальньою межею пішохідного переходу. Тим самим, сторона захисту вважала, що пішохід порушила правила перетину проїзної частини, рухаючись не по пішохідному переходу.

Судова колегія критично ставиться до таких доводів і зауважень.

Так по-перше, при дослідженні висновку під час апеляційного розгляду захисник не зміг пояснити з яких розрахунків, експерт дійшов висновку про можливість перебування потерпілої в момент наїзду поза межами пішохідного переходу; по-друге, при моделюванні ДТП було навмання закладено вагу потерпілої, що дорівнює 90 кг, що за поясненнями сина загиблої значно перевищує її дійсну вагу навіть в одягненому стані; по-третє, свідок ОСОБА_15 пояснила, що потерпіла, побачивши автомобіль під керуванням ОСОБА_9 , змінила напрям свого руху, а відтак могла інстинктивно зміститись з пішохідного переходу за його дальню межу, намагаючись тим самим уникнути контакту; вчетверте, відстань в 1,5 метри перебуває в межах похибки, на яку можуть впливати ряд факторів, які не могли бути враховані програмним комплексом, за допомогою якого здійснювалось комп`ютерне моделювання, на підтвердження чого експертом зазначено словесну конструкцію «могла перебувати», а не «перебувала».

Отже наданий захисником висновок експерта жодним чином не спростовує висновки суду в цій частині.

Своє рішення про відмову в задоволенні клопотання сторони захисту про проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого суд першої інстанції належним чином мотивував і з таким рішенням суду погоджується і колегія суддів. При цьому суд першої інстанції правильно виходив з того, що сторона захисту ще під час досудового розслідування мала можливість встановити або перевірити певні обставини шляхом проведення слідчого експерименту. Але таким своїм правом сторона захисту не скористалася, відмовившись від участі в слідчому експерименті. Будь-яких переконливих аргументів, які би доводили необхідність проведення додаткових слідчих дій у справі під час судового розгляду клопотання захисника не містить.

З цих же підстав судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги захисника про неповноту судового розгляду. При цьому з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції у повній відповідності до вимог процесуального закону дослідив усі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, а наданих стороною обвинувачення доказів достатньо для ухвалення рішення про винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 .

Також непереконливими є і доводи захисника про те, що під час досудового розслідування мала би була проведена судова відео технічна експертиза. Адже сторона захисту, з огляду на ст.22 КПК, не була позбавлена можливості звернутися до слідчого з клопотанням про проведення даної експертизи.

Не зроблено це стороною захисту за аналогією із висновком експерта ОСОБА_23 .

Не є слушними і доводи апеляційної скарги захисника про сумнівність того факту, що потерпіла до зіткнення рухалась в напрямку справа на ліво відповідно до руху автомобіля під керуванням обвинуваченого. Адже дана обставина повністю підтверджена показами свідка ОСОБА_15 , яка пояснила, що коли ОСОБА_11 побачила автомобіль, який рухався на неї, вона різко змінила напрямок свого руху та почала повертатися назад. Підстав ставити під сумнів та недовіряти показам свідка ОСОБА_15 колегія суддів не вбачає.

Усупереч доводам апеляційної скарги захисника судом було достеменно встановлено, на яке саме світло світлофору обвинувачений виїхав на перехрестя. Зокрема із показів свідка ОСОБА_15 судом першої інстанції було встановлено, що водій автомобіля «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 виїхав на перехрестя на червоний (заборонений) сигнал світлофору. Крім того, циклограма роботи світлофорного об`єкта на вказаному перехресті виключає можливість горіння зеленого, зеленого миготливого або жовтого сигналу світлофору для водія ОСОБА_9 в той момент, коли для пішохода ОСОБА_11 загорається зелений сигнал світлофора, в цьому випадку для водія ОСОБА_9 горить червоний сигнал світлофора.

Доводи апеляційної скарги захисника про розгляд кримінального провадження упередженим судом не знайшли свого підтвердження.

Як зазначає ЄСПЛ, наявність безсторонності має визначатися, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (пункт 66 рішення у справі «Мироненко та Мартиненко проти України»).

Застосовуючи об`єктивний критерій, слід з`ясувати, чи існують, окрім самої поведінки судді, певні факти, які можуть служити підставою для сумніву в його безсторонності. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими.

Свої твердження про упередженість судді сторона захисту мотивує виключно відмовою суду в задоволенні ряду клопотань сторони захисту та односторонньому, на думку захисту, дослідженні обставин справи.

Між тим, доводи захисту щодо недовіри судді по суті зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями, постановленими судом під час судового розгляду та наданою судом оцінкою доказів, що не є підставою для відводу. Конкретних аргументів, які могли би вказувати на небезсторонність суду в цьому кримінальному провадженні, апеляційна скарга не містить.

На переконання колегії суддів у даному кримінальному провадженні суд виконував свої функції, керуючись принципом рівно, у відповідності із своїм сумлінням та тлумаченням фактів згідно з чинними правовими нормами.

Твердження захисника в апеляційній скарзі про неналежність як доказу висновку інженерно-транспортної експертизи №9-166 через те, що потерпілий є працівником поліції, а тому мав можливість впливати на експертів та на слідчих, колегія суддів вважає голослівними, оскільки такі доводи є лише припущенням захисту та нічим не підтвердженні. Крім того, експерт, який проводив дане експерте дослідження, був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, а відтак ставити під сумнів законність та об`єктивність проведеного ним дослідження колегія суддів не вбачає.

Отже при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено.

Разом з тим, колегія суддів, з огляду на ч.2 ст.404 КПК, вважає за можливе вийти за межі апеляційних вимог захисника і пом`якшити призначене обвинуваченому ОСОБА_9 основне покарання за ч.2 ст.286 КК.

При цьому колегія суддів виходить з того, що зміст загальних засад призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК, вимагає від суду призначити покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

Відповідно до приписів ст.50 КК значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Залежно від конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_9 раніше не притягався до кримінальної відповідальності та не має судимостей, має на утриманні малолітню дитину, має постійне місце проживання.

Враховуючи зазначене, а також конкретні обставини даної справи колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому за ч.2 ст.286 КК основне покарання у виді 7 років позбавлення волі є явно несправедливим внаслідок суворості та становитиме «особистий надмірний тягар для обвинуваченого». А тому колегія суддів вважає за можливе призначити обвинуваченому за ч.2 ст.286 КК основне покарання у виді 5 років позбавлення волі, яке, на думку судової колегії, буде співмірним його протиправним діянням, достатнім для виправлення винного та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 26 лютого 2021 року щодо ОСОБА_9 в цій справі в частині призначеного йому покарання змінити.

Призначити ОСОБА_9 покарання

- за ч.2 ст.286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки;

- за ч.1 ст.135 КК України у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_9 покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4