Справа № 346/117/20
Провадження № 11-кп/4808/11/22
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000424 за апеляційною скаргою заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_6 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 червня 2020 року, згідно з яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, неодруженого, освіта середня, який не працює, судимого: вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2017 року за ч. 1 ст. 246 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 гривень, який сплатив; вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2018 року за ч. 2 ст. 246 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2019 року звільненого від призначеного покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення інженерно-транспортної експертизи в розмірі 491 (чотириста дев`яносто одна ) гривня 40 копійок.

Вирішено питання про речовий доказ - автомобіль марки «Volkswagen Golf», з реєстраційним номером « НОМЕР_1 »,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким: призначити покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворих покарань, визначених вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2017 року за ч. 1 ст. 246 КК України та Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2018 року за ч. 2 ст. 246 КК України, більш суворим за вказаним вироком, та визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки; на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки; на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на нього обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що вирок підлягає скасуванню з підстав істотного порушення кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення. Вказує, що суд не навів належних мотивів для призначення мінімального основного та додаткового покарання обвинуваченому, звільнення його від відбування покарання з мінімальним іспитовим строком. Зазначає, що суд при призначенні покарання безпідставно не застосував ч. 4 ст. 70 КК України. Зауважує, що ОСОБА_7 засуджений вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2017 року за ч. 1 ст. 246 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 гривень та вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2018 року за ч. 2 ст. 246 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з звільненням підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік. Також, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, обвинувачений вчинив 12 травня 2014 року, тобто до ухвалення вказаних вироків. Посилається на те, що фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення ОСОБА_7 свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, а покарання не відповідає меті кримінального покарання, засадам застосування санкцій закону про кримінальну відповідальність та суспільним критеріям оцінки діяльності правоохоронних органів та суду. Вказує, що поза увагою суду залишилось те, що після вчинення злочину ОСОБА_7 двічі притягувався до кримінальної відповідальності, що свідчить про його стійку спрямованість на вчинення кримінальних правопорушень. Вважає, що суд не повною мірою врахував те, що злочин, вчинений обвинуваченим, відноситься до категорії тяжких. На його думку, призначене ОСОБА_7 покарання - основне та додаткове, у зв`язку з несправедливою м`якістю, не буде необхідним та достатнім для виправлення та попередження нових злочинів, а звільнення від відбування покарання з мінімальним іспитовим строком не відповідає вимогам закону.

Суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_7 порушив встановлені правила безпеки дорожнього руху як особа, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження.

Вказаний злочин вчинено за наступних обставин.

12 травня 2014 року приблизно о 05:40 год., в темну пору доби, обвинувачений керував автомобілем марки «Volkswagen Golf» з реєстраційним номером « НОМЕР_1 » без посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії, виданого у встановленому законом порядку. В салоні цього автомобіля перебували пасажири ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 Рухаючись автодорогою державного значення «Р-24» зі сполученням «Татарів - Кам`янець-Подільський» в напрямку м. Коломиї Івано-Франківської області, на прямій ділянці дороги ОСОБА_7 не врахував дорожньої обстановки, не справився з керуванням, внаслідок чого допустив з`їзд автомобіля з проїжджої частини на узбіччя та перекидання автомобіля. При цьому обвинувачений порушив пункти 2.3 «б», 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, в результаті чого пасажир автомобіля ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження в ділянці голови, які формують комплекс відкритої черепно-мозкової травми та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя. За критерієм тривалості розладу здоров`я наявні переломи ребер ліворуч та шийки лівої лопатки відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а садна на тілі потерпілої - до легких.

Потерпіла ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилася, про час та місце апеляційного розгляду повідомлена належним чином, заяв про розгляд апеляційної скарги за її участю та про відкладення розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило.

Тому, оскільки згідно з ч. 4 ст. 405 КПК України це не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за її відсутності.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора;

- прокурор просив задовольнити апеляційну скаргу, та вказав, що відсутні підстави для призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що її необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розгляд кримінального провадження проводився у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, відповідно фактичні обставини скоєного ОСОБА_7 , доведеність його вини та кваліфікація дій за статтею КК України, за якою він визнаний винуватим, у поданій апеляційній скарзі не оспорюється і апеляційним судом не перевіряється.

Прокурор оскаржує вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, тому суд апеляційної інстанції перевіряє оскаржений вирок в цій частині.

Суд апеляційної інстанції враховує, кримінальне провадження в суді апеляційної інстанції здійснюється після скасування постановою Верховного Суду від 10 червня 2021 року ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року (а.п. 149-155), а також те, що згідно з ч. 2 ст. 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

За приписами ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, дійшов висновку, що суд першої інстанції не дотримався вказаних вище вимог закону при визначенні ОСОБА_7 покарання та ним було належним чином враховано всі обставини кримінального провадження.

Суд першої інстанції, як зазначено у вироку, визнав обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, його щире каяття, активне сприяння розкриттю даного злочину та добровільне відшкодування завданих збитків.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції не встановив.

Суд першої інстанції врахував особу винного, який не притягувався до кримінальної відповідальності на час вчинення інкримінованого злочину (а.п. 43, 44), позитивно характеризується за місцем проживання (а.п. 47), а також досудову доповідь Коломийського міськрайонного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області від 06 березня 2020 року про те, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства чи окремих осіб (а.п. 22-25).

Під час апеляційного розгляду за клопотанням прокурора повторно досліджено дані, які містять відомості про особу обвинуваченого.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, при визначенні строку основного покарання, належним чином не врахував обставин цього злочину, а саме конкретні порушення вимог Правил дорожнього руху України (2.3 «б», 12.1, 12.3), наслідки таких порушень - дорожньо-транспортну пригоду (з`їзд автомобіля з проїжджої частини на узбіччя та перекидання автомобіля), в результаті якої пасажир автомобіля, під керуванням ОСОБА_7 , ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя.

Згідно з ст. 3 Конституції України «Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю».

Також, суд першої інстанції не в повній мірі врахував те, що після вчинення злочину ОСОБА_7 двічі притягувався до кримінальної відповідальності.

Так, ОСОБА_7 засуджений вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2017 року за ч. 1 ст. 246 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 гривень та вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2018 року за ч. 2 ст. 246 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з звільненням підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , відсутні підстави для призначення йому основного покарання у виді позбавлення волі на найменший строк, визначений санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, що не буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів і є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Суд апеляційної інстанції враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що відноситься відповідно до ст. 12 КК України до тяжкого злочину, індивідуальний ступінь кримінального правопорушення, спосіб посягання, форму та ступінь вини обвинуваченого, особу винного, який негативно ставиться до вчиненого, притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання. Погоджується з встановленими судом першої інстанції обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 - щире каяття, активне сприяння розкриттю даного злочину та добровільне відшкодування завданих збитків та відсутністю обставин, які обтяжують покарання. Крім того, суд апеляційної інстанції враховує досудову доповідь Коломийського міськрайонного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області від 06 березня 2020 року про те, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства чи окремих осіб.

З урахуванням викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність призначення основного покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, три роки один місяць.

На думку суду апеляційної інстанції, виходячи із конкретних обставин та тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , обставин, що пом`якшують покарання, таке основне покарання відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Згідно з матеріалами кримінального провадження ОСОБА_7 є особою, яка не має права керування транспортними засобами.

Як встановив суд першої інстанції, що не оспорювалося сторонами, обвинувачений керував автомобілем без посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії, виданого у встановленому законом порядку.

Відповідно до абз. 3 п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року № 14, суди не вправі застосовувати стягнення у вигляді позбавлення права керувати транспортним засобом й тоді, коли винна особа вже позбавлена такого права або взагалі його не мала.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував до ОСОБА_7 додаткове покарання та йому необхідно призначити основне покарання без покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

За вказаним вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, 12 травня 2014 року, тобто вчиненого до постановлення вироку Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2017 року та вироку Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2018 року.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах 1-3 ст. 70 КК України, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.

Однак, суд першої інстанції не взяв до уваги зазначені вироки та не застосував ч. 4 ст. 70 КК України.

Загальний алгоритм призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України передбачає такі елементи: 1) одержання точних даних про покарання, призначене особі попереднім вироком/попередніми вироками та у разі відбуття призначеного покарання, точного визначення його відбутої частини; 2) призначення покарання за злочин, вчинений до постановлення попереднього вироку, а якщо вчинено декілька таких злочинів, які не охоплюються однією статтею чи частиною статті КК, то призначення покарання за кожен злочин окремо; 3) визначення покарання за сукупністю вказаних злочинів; 4) призначення покарання за сукупністю злочинів, встановлених попереднім та новим вироками; 5) зарахування в строк остаточного покарання, призначеного за сукупністю вчинених злочинів, покарання, відбутого за попереднім вироком/попередніми вироками, якщо таке зарахування можливе.

Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеному у постанові від 15 лютого 2021 року (справа № 760/26543/17), для призначення остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів мають значення саме призначені попередніми вироками засудженому покарання, а не їх відбуття, натомість відбуття покарання є визначальним при застосуванні судом положень ст. 71 КК України та призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків.

Суд апеляційної інстанції вважає, що з врахуванням даних про особу винного, обставин, які пом`якшують покарання, форми вини й мотивів, інших обставин по кримінальному провадженню, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, ОСОБА_7 необхідно призначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворих покарань, визначених вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2017 року за ч. 1 ст. 246 КК України у виді штрафу в розмірі 850 гривень та вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2018 року за ч. 2 ст. 246 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, більш суворим за вказаним вироком, у виді позбавлення волі на строк три роки один місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд апеляційної інстанції враховує правовий висновок щодо правозастосування статей 70, 75 КК України, який міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року (справа №199/1496/17), де зазначено, що ці кримінально-правові норми не передбачають окремого порядку призначення покарання за сукупністю злочинів в тих випадках, коли особа, відносно якої було застосоване звільнення від покарання з іспитовим строком, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого вона також звільняється з іспитовим строком. Тому після того, коли суд призначив остаточне покарання за сукупністю всіх вчинених особою злочинів згідно з вимогами ст. 70 КК, він має право вмотивовано вирішити питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Також, суд апеляційної інстанції бере до уваги, що в цій постанові Верховний Суд зазначив, що при цьому слід виходити з того, що статтями 70, 72, 75-78 КК не передбачено повне або часткове складання, поглинання іспитового строку. Зазначені в ст. 70 КК правила застосовуються лише до покарань. Дійшовши висновку про можливість виправлення особи без реального відбування покарання та призначивши іспитовий строк при звільненні від його відбування, суд має керуватися виключно положеннями ст. 75 КК, вмотивувавши своє рішення щодо цього.

З огляду на наведене, після призначення остаточного покарання згідно з вимогами ч. 4 ст. 70 КК України, суд апеляційної інстанції вважає, що, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, дані про обвинуваченого ОСОБА_7 , обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, його виправлення можливе без відбування покарання.

Сукупність усіх обставин по кримінальному провадженню суд апеляційної інстанції вважає такими, що вказують на наявність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного остаточного покарання з випробуванням.

При визначені тривалості іспитового строку та обов`язків, які необхідно покласти на обвинувачено згідно з ст. 76 КК України, суд апеляційної інстанції враховує характер і тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, вид і строк призначеного остаточного покарання, дані, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання.

На думку суду апеляційної інстанції, іспитовий строк, необхідний для того, щоб обвинувачений ОСОБА_7 довів своє виправлення без реального відбування покарання, підлягає визначенню тривалістю один рік, з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Суд апеляційної інстанції вважає, що таке остаточне покарання з подальшим звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік відповідає загальним засадам призначення покарання згідно з ст. 65 КК України та меті кримінального покарання, що визначена ст. 50 КК України, узгоджується з принципом індивідуалізації покарання, та є справедливим.

При цьому, питання часу, з якого необхідно обчислювати іспитовий строк, має важливе значення для правильного виконання рішення суду.

За приписами ч. 1 ст. 165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Суд апеляційної інстанції вважає, що під вироком суду законодавець в даному випадку мав на увазі обвинувальний вирок суду, яким особу звільнено від відбування покарання з випробуванням.

Оскільки до ОСОБА_7 вироком суду першої інстанції було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що іспитовий строк необхідно обчислювати з 25 червня 2020 року.

Згідно з ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України необхідність застосування більш суворого покарання є однією із підстав для скасування судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку.

На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що вирок суду в частині призначення обвинуваченому покарання необхідно скасувати з постановленням в цій частині нового вироку.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 405, 407, 414, 420 КПК України,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 червня 2020 року відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України в частині призначеного покарання скасувати.

Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 1 (один) місяць без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворих покарань, визначених вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2017 року та вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2018 року, більш суворим за вказаним вироком, у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 1 (один) місяць.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Згідно з ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк ОСОБА_7 обчислювати з 25 червня 2020 року.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Цей вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію вироку, не пізніше наступного дня після його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4