УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2022 року

м. Київ
справа № 536/1594/21
провадження № 51-475ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 9 грудня 2021 року про повернення його апеляційної скарги на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 7 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_6 ,
встановив:
Вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 7 жовтня 2021 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором ОСОБА_7 з одного боку та обвинуваченим ОСОБА_6 та його захисником ОСОБА_8 з другого богу.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 9 грудня 2021 року повернуто апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 7 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_6 на підставі п. 2 ч. 3 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у зв`язку з тим, що апеляційну скаргу подала особа, яка не має права її подавати.
Захисник, не погодившись із ухвалою суду апеляційної інстанції, звернувся з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у вироку на підставі угоди щодо

ОСОБА_6 , хоча і зазначено Особа 1, Особа 2 та Особа 3, Особа 4 проте містяться формулювання в яких описується роль та дії ОСОБА_5 , як організатора стійкої організованої групи. Тому, хоч він і не був визнаний учасником цього провадження, проте вправі захищати свої права та інтереси шляхом апеляційного оскарження вказаного вироку.
З огляду на це, вважає, що апеляційний суд, повернувши апеляційну скаргу, обмежив його право на апеляційний перегляд, закріплене у статтях 7, 9, 24 КПК.
Зауважує, що зазначення прокурором в обвинувальному акті стосовно ОСОБА_6 прізвищ осіб, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, є порушенням принципу презумції невинуватості.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого.
Відповідно до ч. 4 ст. 475 КПК вирок на підставі угоди може бути оскаржений у порядку, передбаченому цим Кодексом та на підставах, передбачених ст.394 КПК.
Так, згідно з ч. 4 ст. 394 КПК вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржено:
1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно на підставах: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, установлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладання угоди;
2) прокурором виключно на підставах: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 цього Кодексу угоди не може бути укладено.
Тобто, положеннями вказаних норм кримінального процесуального закону встановлено підстави оскарження вироку суду, яким затверджено угоду про визнання винуватості та вичерпний перелік осіб, які можуть звернутися з апеляційною скаргою на вказаний вирок.
Враховуючи зміст положень Конституції України, статей 7, 24 та 394 КПК у їх взаємозв`язку, особа, яка не була учасником кримінального провадження, має право на апеляційне оскарження вироку на підставі угоди за умови, що це рішення стосується її прав, свобод та інтересів.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 3 березня 2016 року у справі №5-347кс15, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження. При цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК України, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК України.
Водночас, згідно з правовим висновком, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 травня 2020 року (справа

№ 639/2837/19), вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи (захисника чи представника іншої особи) на вирок на підставі угоди, суддя-доповідач має впевнитися, що у тексті вироку зазначено такі дані, які прямо вказують на дану конкретну особу, або визнані встановленими такі обставини, які дозволяють апеляційному суду (судді-доповідачеві) з впевненістю ідентифікувати іншу особу; крім того, вирок має стосуватися прав, свобод та інтересів цієї іншої особи.
Посилання сторони на те, що рішення стосується прав, свобод та інтересів інших осіб повинно бути вмотивовано виходячи зі змісту вироку на підставі угоди.
Разом з цим, при застосуванні такої правової позиції у цій справі ключовим є питання, чи стосується оскаржений вирок інтересів ОСОБА_5 тією мірою, щоб надати останньому згідно з ч. 2 ст. 24 КПК право оскаржити його до вищих судових інстанцій.
Апеляційний суд, перевіривши апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_4 , дійшов правильного висновку, що захисник та його підзахисний не належать до тих осіб, яким із чітко визначених законом підстав надано право оскаржувати вирок щодо ОСОБА_6 , ухвалений на підставі угоди про визнання винуватості, оскільки у вироку суду першої інстанції немає згадки про ОСОБА_5 . Крім того, будь-які питання щодо його прав та обов`язків при ухваленні вироку судом також не вирішувалися. Вирок стосується виключно прав, свобод та інтересів засудженого ОСОБА_6 .
Доводи захисника про те, що зазначення в обвинувальному акті й в ухвалі районного суду від 10 вересня 2021 року прізвищ осіб, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, є порушенням принципу презумції невинуватості, колегія суддів вважає безпідставними.
Так, відповідно до ст. 62 Конституції України та положень ст. 17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Як зазначалося вище, вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 7 жовтня 2021 року затверджено угоду про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_6 . Суд першої інстанції визнав встановленим, що

ОСОБА_6 у листопаді 2019 року у складі організованої групи разом з Особою 1, Особою 2, Особою 3, Особою 4 вчинив ряд злочинів у сфері незаконного придбання, зберігання, перевезення прекурсорів, з метою їх використання для виготовлення психотропних речовин, обіг яких обмежено метамфетамін та амфетамін в особливо великих розмірах з метою збуту.
Районний суд при формулюванні обвинувачення у вироку зазначив, що ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 2, ч. 3

ст. 307, ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 311, ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 313 КК і будь-яких посилань у вироку щодо ОСОБА_5 про вчинення ним кримінальних правопорушень, немає.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абз. 3 п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 від

11 грудня 2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» вирок, ухвалений на підставі угоди, у такому випадку (стосовно однієї із декількох осіб) не має преюдиційного значення для кримінального провадження відносно інших осіб, а визнання винуватості першою не є доказом вини останніх.
Таким чином, дані, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальний акт, повідомлення про підозру, тощо), не можуть слугувати підставою для визнання вироку на підставі угоди про визнання винуватості однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб.
Відповідно до приписів ч. 3 ст. 399 КПК апеляційна скарга повертається, в тому числі, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
Суд апеляційної інстанції правильно вирішив питання про те, що вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 7 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_6 на підставі угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим, не є таким, що зачіпає права та інтереси ОСОБА_5 і відповідно не визнав адвоката

ОСОБА_4 особою, яка відповідно до ч. 4 ст. 394 КПК має право апеляційного оскарження вироку щодо ОСОБА_6 . З наведеним висновком суду апеляційної інстанції погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Ухвала апеляційного суду є законною та відповідає вимогам кримінального процесуального закону.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанцій та вмотивованість його висновків у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, захисником у касаційній скарзі наведено не було, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається.
Отже, оскільки з касаційної скарги захисника та копії судового рішення не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 9 грудня 2021 року про повернення його апеляційної скарги на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 7 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3