Справа №577/5127/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/237/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
Іменем України

21 лютого 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 577/5127/20 за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 03.03.2021, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону, а саме застосуванням судом закону, який не підлягав застосуванню, та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, і ухвалити вирок, яким ОСОБА_10 визнати виним за ч. 2 ст. 286 КК та призначити йому покарання у виді позбавленні волі на строк 3 роки з позбавленням права керування т/з на строк 3 роки, оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість застосування відносно обвинуваченого положень ст. 69 КК, так як останній вчинив кримінальне правопорушення у невдовзі після притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП і позбавлення права керування т/з на строк 1 рік;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_12 просить вирок суду змінити, в частині призначення основного покарання в сторону пом`якшення та призначити обвинуваченому основне покарання із застосування ст. 69 КК у виді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, оскільки призначене покарання на думку захисник є надто суворим, а саме кримінальне правопорушення було вчинено із необережності, обвинувачений сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, попросив пробачення, крім того є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 .

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 03 березня 2021 року ОСОБА_10 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначено покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керування т/з на строк 3 роки. Стягнуто на користь фінансового управління Конотопської міської ради в Сумській області з 20912,75 грн.

Відповідно вироку, ОСОБА_10 28.10.2020 близько 17:15, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, будучи позбавленим права керування т/з, керував автомобілем марки «ЗАЗ-110307» д. н. з. НОМЕР_2 та рухався з боку с. Шаповалівка, Конотопського району, в бік м. Конотоп по вул. Б. Хмельницького, в районі будинку № 153, в порушення вимог п. 10.1, 12.3 ПДР, проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, не обрав швидкісний режим т/з в допустимих межах видимості дороги і в момент виникнення небезпеки для руху, не застосував своєчасно гальмування, а допустив виїзд на зустрічну смугу руху, де скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_13 , який рухався з прискоренням з узбіччя через проїжджу частину справа наліво відносно руху автомобіля. Внаслідок ДТП ОСОБА_13 отримав тяжкі тілесні ушкодження. Допущені ОСОБА_10 порушення п. 2.1, 2.9а, 10.1, 12.3 ПДР знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП і наслідками, що настали.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали свою апеляційну скаргу та заперечили проти апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка підтримали апеляційну скаргу прокурора та заперечили проти апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, викладених у вироку суду першої інстанції, в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційних скарг захисника ОСОБА_11 про суворість покарання, а прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_10 покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (у тому числі прокурора чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому кримінальному правопорушенню; категорія справедливості передбачає, що покарання за кримінальне правопорушення повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Повертаючись до призначеного ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину, який є тяжким злочином, особу винного, який має позитивні характеристики за місцем проживання, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра, є військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 , наявність пом`якшуючих покарання обставин: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування заподіяної шкоди потерпілому, який претензій до обвинуваченого не має, раніше не судимий, має неповнолітню дитину. Наявність обтяжуючої покарання обставини перебування в стані алкогольного сп`яніння.

Оскільки покарання, визначене судом першої інстанції, відповідає вимогам закону, є справедливим і співмірним протиправному діянню, то колегія суддів вважає його необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги сторін судового провадження без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 03 березня 2021 року відносно ОСОБА_14 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4