ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/974/22 Справа № 210/2141/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2022 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо
ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянки України, не зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Нижньогірське АР Крим, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинувачених, за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263-1 КК України,
за участі:
секретаря судового засідання - ОСОБА_8 ,
в режимі відеоконференції:
прокурора - ОСОБА_9 ,
захисника - ОСОБА_5 ,
обвинувачених- ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2022 року залишено без задоволення клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , задоволено клопотання прокурора й продовжено раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо кожного обвинуваченого строком до 04 квітня 2022 року включно.
Мотивуючи ухвалене рішення, суд, враховувавши, тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , за які передбачено покарання, зокрема, у виді позбавлення волі до 7 років, та які відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинувачених, які не мають міцних соціальних зв`язків на території міста Кривого Рогу, не працюють, а також те, що місце реєстрації ОСОБА_7 є АДРЕСА_2 , що наразі є тимчасово окупованою територією, дійшов висновку, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжують існувати, та неможливість застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу, тому продовжив строк тримання обвинувачених під вартою.
Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 подав апеляційні скарги, в яких просить ухвалу скасувати, постановити нову, якою змінити кожному обвинуваченому запобіжний захід на домашній арешт.
В обґрунтуванні доводів апеляційних скарг захисник посилається на те, що ухвала є необґрунтованою та незаконною, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
Апелянт зазначає, що ризики наведені у клопотання прокурора щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , є абстрактним припущенням сторони обвинувачення, оскільки матеріали провадження не містять будь-яких фактичних даних, в тому числі документального підтвердження того, що ризики є реальними та об`єктивно існують до теперешнього часу. Разом з тим, адвокат указує на те, що тяжкість покарання не може виправдовувати застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а можливість перетнути обвинуваченими кордону не впливає на існування ризику їх переховування.
Також, апелянт посилається на те, що суд не надав належної оцінки особі ОСОБА_7 , який має постійне місце проживання, спеціальну освіту, тривалий трудовий стаж, родину, має на утриманні матір, яка є інвалідом 2 групи по зору, позитивно характеризується у місці постійного проживання, на обліку в наркологічному відділенні не знаходиться, раніше не судимий. ОСОБА_6 також має постійне місце проживання, на обліку в наркологічному відділенні не знаходиться, раніше не судима, тому вказані обставини на думку захисника, свідчить про відсутність необхідності застосування виключного запобіжного заходу. Окрім того, наведені обставини позитивно впливатимуть на дотримання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 покладених на них процесуальних обов`язків. До того ж, захисник звертає увагу й на те, що суд не розглянув можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, домашнього арешту. З огляду на ці обставини, на переконання апелянта, ухвала підлягає скасування з обранням запобіжного заходу щодо кожного обвинуваченого у вигляді домашнього арешту у нічний період доби.
Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинувачених та їх захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення скарг та просив ухвалу суду залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Вирішуючи питання законності судового рішення, ухваленого щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд зазначає таке.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Згідно зі ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Частиною 5 статті 199 КПК України, передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Цих вимог кримінального процесуального закону, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд першої інстанції дотримався в повній мірі.
Апеляційним судом встановлено, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебувають матеріали кримінального провадження, відомості про вчинені злочини за якими внесені до ЄРДР за № 0000089 від 22.11.2019 щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263-1 КК України.
20 жовтня 2020 року ухвалами слідчих суддею Індустріального районного суду м. Дніпропетровська щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обрано запобіжні заходу у вигляді тримання під вартою, які неодноразово було продовжено ухвалами судів, останній раз 07.02.2022 Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Згідно з вимогами п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Апеляційний суд вважає, що на час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , та клопотання захисника щодо зміни запобіжного заходу обвинуваченим на більш м"який, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, що можуть перешкодити завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.
Також, у відповідності до ст. 178 КПК України, суд першої інстанції врахував тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , за які передбачено покарання, зокрема, у виді позбавлення волі до 7 років, та які відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинувачених, які не мають міцних соціальних зв`язків на території міста Кривого Рогу, не працюють та місце реєстрації ОСОБА_7 є АР Крим, що наразі є тимчасово окупованою територією, а також стадію судового розгляду, на якій ще не допитано свідків сторони обвинувачення й дійшов правильного висновку, що ризики, передбачені п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, зокрема переховуватися від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення продовжують існувати, внаслідок чого є необхідність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Ці висновки узгоджуються із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Враховуючи викладене, висновки суду про те, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинувачених та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, є обґрунтованими.
Отже, суд першої інстанції при розгляді клопотання прокурора ретельно перевірив доводи про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , та належно з`ясував всі обставини, які мають значення для вирішення цих питань.
Разом з цим, колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 під вартою.

Окрім того, суд, враховуючи положення ч. 3 ст. 183 КПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що розмір застави, визначений під час досудового розслідування у провадженні є справедливим та об`єктивним, не виходить за межі визначені ч. 5 ст. 182 КПК України, й підстав для його зменшення не встановлено, та на переконання апеляційного суду, достатньою мірою гарантуватиме виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не є завідомо непомірним дня них.

З огляду на викладене, доводи захисника в скаргах, що прокурором не обґрунтовані ризики, є такими, що не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки наявність у провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які існували на момент обрання запобіжного заходу, не зменшились є обґрунтованими та об`єктивно існують, а тому для їх запобігання було продовжено застосування щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , кожного окремо, запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Інші викладені захисником доводи в апеляційних скаргах були предметом дослідження суду при продовженні обвинуваченим строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги судом не встановлено.

Оцінюючи вищевказані обставини, суд також зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
При цьому, продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16.05.2013), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».
Водночас, враховуючи те, що на цей час, судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення й судовий розгляд ще триває, а також положення ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне, звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжити термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин провадження, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими й оціненими судом, та не убачає підстав для задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 422-1 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2022 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4