Номер провадження: 11-кп/813/2071/21
Номер справи місцевого суду: 523/2418/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно, зокрема, ОСОБА_6 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.28, ч.2 ст.345; ч.2 ст.187 КК України, у кримінальному провадженні №0003000 від 20.11.2020 року,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Оскаржуваною ухвалою клопотання адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт щодо обвинуваченого ОСОБА_6 -залишено без задоволення.
Продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 13.11.2021 року, включно.
Продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строком на 2 місяці, із забороною в період часу з 22:00 год. до 06:00 год. наступної доби залишати місце свого фактичного проживання: АДРЕСА_1 .
Продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строком на 2 місяці, із забороною в період часу з 22:00 год. до 06:00 год. наступної доби залишати місце свого фактичного проживання: АДРЕСА_2 .
Продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строком на 2 місяці, із забороною в період часу з 22:00 год. до 06:00 год. залишати місце свого фактичного проживання: АДРЕСА_3 .
Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, тим, що ОСОБА_6 - раніше судимий, не офіційно працевлаштований різноробочим, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні малолітню дитину 2018 року народження, обвинувачується у скоєнні ряду злочинів, в тому числі тяжкого, санкція статті якого передбачає тільки позбавлення волі строком до десяти років із конфіскацією майна.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою обрати відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Доводи апеляційної скарги захисник обґрунтувала тим, що:
- прокурор, звертаючись із клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , не вірно зазначивши статті, за якими обвинувачується особа, фактично продублювавши раніше подане клопотання, не навів жодних нових обставин для продовження строків тримання під вартою та не долучив доказів. Втім, на даний час ризики, якими обґрунтовувалось тримання під вартою ОСОБА_6 , відсутні;
- суд першої інстанції не навів підстав, чому він вважав, що практика ЄСПЛ щодо чіткого зазначення ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, зменшення ризику переховування зі спливом часу та неможливості посилань на саму лише тяжкість потенційного покарання, не підлягає застосуванню в даній ситуації;
- у оскаржуваній ухвалі не було зазначено про застосування альтернативного запобіжного заходу;
- обвинувачений не має наміру переховуватись від суду, ризик впливу на свідків також відсутній та недоведений жодними належними та допустимими доказами;
- у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_6 не виконував процесуальні обов`язки;
- судом не було оцінено у сукупності всі обставини кримінального провадження;
- знаходження ОСОБА_6 під вартою в умовах слідчого ізолятора призвело до погіршення його стану здоров`я;
- ОСОБА_6 єдина особа, яка на торкалась працівника правоохоронних органів, та єдина особа, щодо якої обрано запобіжний захід у вигляді не домашнього арешту, а тримання під вартою.

Позиції учасників судового розгляду.

29 вересня 2021 року на електрону пошту апеляційного суду від прокурора ОСОБА_11 надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу у яких він зазначив, що на даний час залишаються ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які дають підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду (з огляду на тяжкість покарання, що йому загрожує, втечу з місця кримінального правопорушення та те, що обвинувачений вже був засуджений у 2009 році); вчинити інше кримінальне правопорушення (за відсутності постійного джерела доходу та засудження ОСОБА_6 у 2009 році); перешкоджати кримінальному провадженню. Застосування ж більш м`яких запобіжних заходів унеможливить запобігання вищенаведеним ризикам.

Прокурор просив розглянути апеляційну скаргу без участі сторони обвинувачення, за результатами розгляду апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу залишити без змін.

29 вересня 2021 року на електрону пошту апеляційного суду від захисника ОСОБА_6 ОСОБА_7 надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги, у яких захисник зазначила таке:

- твердження сторони обвинувачення про існування спільного умислу є лише припущенням, а роль кожної особи у вчиненому злочині взагалі не вказана;

- жоден свідок не вказував на причетність ОСОБА_6 до нанесення тілесних ушкоджень потерпілим та відібрання їх речей;

- заявлення ОСОБА_6 клопотання на стадії досудового розслідування свідчать про активне сприяння в розкритті кримінального правопорушення;

- право ОСОБА_6 на захист було порушено залишенням усіх заявлених його захисником клопотань без задоволення.

У судовому засіданні захисник - ОСОБА_7 звернула увагу на те, що підстави застосування запобіжного заходу, наведені щодо обвинувачених у оскаржуваній ухвалі, є ідентичними, втім мали наслідком застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою тільки відносно ОСОБА_6 . Потерпілі у справі у судові засідання до суду першої інстанції не з`являються. Адвокат просила скасувати оскаржувану ухвалу суду та постановити нову, якою обрати відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
ОСОБА_6 підтримав доводи та вимоги, викладені його адвокатом, та підкреслив, що відношення до нанесення тілесних ушкоджень потерпілим не має.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Згідно ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою розглядається слідчим суддею згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу. При цьому, слідчий суддя, суд зобов`язаний з`ясувати обставини, які свідчать про те, що: заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою: наявність обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити такі дії: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до вимог ч.1, п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше судимої особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Вказані вимоги кримінального процесуального закону слідчим суддею дотримані, його висновки про необхідність продовження відносно підозрюваного ОСОБА_6 строку тримання під вартою, є обґрунтованими.
Посилання захисника на те, що прокурор звертаючись із клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , не вірно зазначив статті, за якими обвинувачується особа, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки таке є фактично технічною посилкою, яка на правильність висновків суду першої інстанції не впливає.
Посилання ж апелянта на те, що на даний час ризики, передбачені ст. 177 КПК України, якими обґрунтовувалось тримання під вартою ОСОБА_6 , відсутні, недоведеність невиконання ним процесуальних обов`язків,апеляційний суд відхиляє як безпідставні та звертає увагу на наступне.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, апеляційний суд встановив належне обґрунтування судом наявності зазначених ризиків в оскаржуваній ухвалі.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора та були встановлені в попередніх судових рішеннях, якими вирішувалося питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 , не зменшились та виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченого, оскільки суд першої інстанції дотримався при розгляді клопотання прокурора приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України.
Посилання ж захисника на необхідність наведення прокурором нових обставин для продовження строків тримання під вартою безпідставні, оскільки є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Апеляційний суд, відхиляючи доводи апелянта на неможливість посилання на тяжкість покарання при оцінці вірогідності втечі, враховує обставини інкримінованих злочинів на підставі обвинувального акту, з якого вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні ряду злочинів, в тому числі тяжкого, санкція статті якого передбачає тільки позбавлення волі строком до десяти років із конфіскацією майна, у зв`язку з чим тяжкість покарання є достатнім мотивом та підставою для обвинувачених переховуватися від суду
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що суворість передбаченого покарання не є єдиною підставою застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу, зокрема, з оскаржуваної ухвали вбачається, що судом першої інстанції було враховано, що ОСОБА_6 раніше судимий, та офіційно не працевлаштований.
Посилання ж захисника ОСОБА_6 на те, що оскаржуваній ухвалі не було зазначено про застосування альтернативного запобіжного заходу, апеляційний суд відхиляє з огляду на те, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.28, ч.2 ст.345; ч.2 ст.187 КК України, тобто таких, що пов`язані із застосуванням насильства або погрозою його застосування.
Відповідно ж до частини 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.
Жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_6 , попри висловлений намір не переховуватись від суду, ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду надано не було, відповідні твердження не є переконливими та жодним чином не свідчить про неможливість вчинення обвинуваченим спроб переховування в подальшому.
Щодо посилань на погіршившийся стан здоров`я ОСОБА_6 , апеляційний суд звертає увагу на таке.
Окрім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути уваги обвинуваченого на таке.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в слідчому ізоляторі організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.
Положеннями наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим.
Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.
Окрім того, в матеріалах провадження не міститься жодних медичних документів з приводу того, що обвинувачений не може отримувати належне лікування в умовах утримання в слідчому ізоляторі, вільно обирати лікаря чи бути направленим на лікування до обраного закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку, як і будь-якої іншої медичної документації.
Щодо посилань адвоката ОСОБА_7 на те, що підстави застосування запобіжного заходу, наведені щодо обвинувачених у оскаржуваній ухвалі, є ідентичними, втім мали наслідком застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою тільки відносно ОСОБА_6 , апеляційний суд зазначає, що на даній стадії кримінального провадження, судом лише вирішується питання щодо виправданості та обґрунтованості, продовження обвинуваченому запобіжного заходу, а тому суд не може давати оцінку обставинам вчинення інкримінованих обвинуваченому протиправних дій, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.
Слід зазначити, що у відповідності до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі доказі в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.
Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК оцінка допустимості та належності протоколу обшуку як доказу буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.
Враховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, на даний час не зникли, а отже неможливим є застосування жодного із більш м`яких запобіжних заходів для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, тому застосування тримання під вартою на даному етапі є виправданим.
Апеляційним судом не встановлено обставин, які могли би бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п.1 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Керуючись статями 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно, зокрема, ОСОБА_6 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.28, ч.2 ст.345; ч.2 ст.187 КК України, у кримінальному провадженні №0003000 від 20.11.2020 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4