Дата документу 29.11.2021 Справа № 315/1285/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 315/1285/19 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/1388/21 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з Гуляйпільського районного суду Запорізької області,

обвинуваченої ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з Гуляйпільського районного суду Запорізької області,
захисника адвоката ОСОБА_9 в режимі відеоконференції з Гуляйпільського районного суду Запорізької області,

розглянула 29 листопада 2021 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_7 на вирок Гуляйпільськогорайонного суду Запорізької області від 11 червня 2021 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Мелітополь Запорізької області, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

08 серпня 2019 року близько 19:30 години ОСОБА_8 , знаходячись біля території домоволодіння АДРЕСА_3 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, внаслідок раптово виниклої сварки на ґрунті особистих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, навмисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, нанесла дерев`яною палицею, яку тримала в руках, не менше одного удару в область голови ОСОБА_7 .

Своїми умисними діями ОСОБА_8 в результаті побиття ОСОБА_7 спричинила йому згідно висновку експерта №127 від 27 вересня 2019 року тілесні ушкодження у вигляді рани на голові та струсу головного мозку, які в сукупності та порізно кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 11 червня 2021 року:
ОСОБА_8 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, і їй призначено покарання у виді штрафу на користь держави у розмірі 60 (шістдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 (одну тисячу двадцять) грн. 00 коп.

Цивільний позов про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задоволено частково, стягнувши на користь ОСОБА_7 із ОСОБА_8 3335 (три тисячі триста тридцять п`ять) гривень 00 копійок моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_8 відмовлено.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 не погоджується з оскаржуваним вироком в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої та порушенням вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цивільного позову. Просить частково скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченій ОСОБА_8 покарання у виді 240 годин громадських робіт та задовольнити повністю заявлені ним позовні вимоги.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що з урахуванням обставин справи, поведінки обвинуваченої у суді та за місцем її проживання, вид покарання у вигляді штрафу у розмірі 1020 грн. є недостатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів. Обвинувачена характеризується негативно, за місцем проживання на неї неодноразово надходили скарги від сусідів. З її поведінки слідує, що вона не розкаялася у вчиненому, навіть не жалкує за тим, що скоїла, не бажає відшкодовувати завдану шкоду. Громадськість села також вважає обраний вид покарання занадто м`яким та не співрозмірним вчиненому.

Крім того, вважає помилковими висновки суду щодо відмови в задоволенні цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди. Вказує, що позов ним пред`явлений у строки, встановлені КПК, а уточнення вже заявлених позовних вимог є його правом і КПК його в цьому не обмежує. Предмет та підстави позовних вимог залишились незмінними, мало місце лише уточнення вимог, які підтверджені документально і докази були надані суду.

Позиції учасників судового провадження.

Потерпілий в судовому засіданні просив задовольнити його апеляційну скаргу. Вважав вирок незаконним, зазначивши, що обвинувачена не розкаялась у скоєному.
Обвинувачена в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
Захисник у судовому засіданні просив відхилити апеляційну скаргу. Вважав вирок законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Прокурор у судовому засіданні висловив заперечення вимогам та доводам апеляційної скарги. Вважав вирок законним та обґрунтованим, а призначене обвинуваченій ОСОБА_8 покарання достатнім для її виправлення та попередження скоєння нового злочину. Стосовно цивільного позову вважав вимоги потерпілого необґрунтованими.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального проступку, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченої ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК України.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Що стосується апеляційних вимог потерпілого ОСОБА_7 про те, що вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання у виді штрафу не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через його м`якість, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, визнаючи винною і призначаючи ОСОБА_8 покарання у виді штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 грн., місцевим судом дотримано вимоги вищезазначеної норми закону.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_8 місцевим судом у сукупності всіх обставин враховано ступінь тяжкості вчиненого останньою кримінального правопорушення, яке скоєно умисно, і, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до кримінальних проступків, дані про особу обвинуваченої, яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, працевлаштована офіційно, за місцем проживання характеризується негативно внаслідок наявності скарг від сусідів, на обліках у спеціалізованих медичних закладах не перебуває.

Крім того, місцевим судом враховано вимоги ст.ст. 66, 67 КК України, якими визначено обставини, які пом`якшують покарання, а саме, активне сприяння розкриттю злочину, тоді як обставин, які обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлено.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Також на користь висновку місцевого суду з приводу призначеного покарання слугує і досудова доповідь, відповідно до якої виправлення ОСОБА_8 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у т.ч. окремих осіб) (т. 1 а.п. 237-238).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги потерпілого про відсутність розкаяння з боку обвинуваченої, оскільки місцевий суд не враховував вказану обставину в порядку ст. 66 КК України при визначенні виду та розміру покарання.

Неспроможними є й доводи апелянта на користь посилення покарання про те, що обвинувачена не бажає відшкодовувати завдану шкоду, оскільки добровільне відшкодування шкоди потерпілому є правом обвинуваченої.

Крім того, дане питання вирішено шляхом стягнення з обвинуваченої ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_7 моральної шкоди, подальше провадження стосовно даного питання полягає у площині виконання судового рішення.

Покликання в апеляційній скарзі на негативну характеристику обвинуваченої за місцем мешкання та наявність скарг від сусідів було враховано місцевим судом при призначенні обвинуваченій виду та розміру покарання, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для повторного врахування вказаних обставин з метою призначення більш суворого покарання.

Думку громадськості села, що призначене ОСОБА_8 покарання є занадто м`яким, не можна визнати вагомою підставою для призначення останній суворішого покарання.

При цьому, колегія суддів зауважує, що потерпілий в суді першої інстанції не заперечував проти запропонованого прокурором під час судового розгляду в суді першої інстанції виду та розміру покарання у вигляді штрафу у розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 грн., що підтверджується журналом судового засідання від 10.06.2021 року (т. 2 а.п. 31 зворотня сторінка) та звукозаписом судового засідання від 10.06.2021 року (т. 1 диск № 4).

Одночасно апеляційна інстанція зауважує на обгрунтованості врахування місцевим судом наявності пом`якшуючої покарання обставині у вигляді активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відсутності обтяжуючих покарання обставин, що не заперечується, зокрема і потерпілим.

Враховуючи наведене, рішення місцевого суду, на думку колегії суддів, відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання, належним чином вмотивоване, є справедливим, а покарання необхідним і достатнім.

Тому підстав для посилення покарання обвинуваченій, про що просив потерпілий в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів потерпілого про помилковість висновків суду про необхідність відмови в задоволенні цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовується сторонами кримінального провадження, обвинувачена спричинила потерпілому легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, у зв`язку з чим потерпілий потребував певного лікування.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що потерпілим до позовної заяви було долучено лише ряд квитанцій про придбання палива, ліків та виробів медичного призначення, а також про оплату за проведення дослідження на томографі та за проведення експертизи.

Разом з тим, потерпілим на підтвердження понесених ним витрат на лікування не було надано відповідного призначення лікарів щодо медичного лікування, а тому неможливо співставити, що всі надані ним чеки на придбання ліків та предметів медичного призначення були дійсно призначені саме йому і саме у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями.
Також потерпілим не доведено, для яких цілей витрачалось ним паливо і чи дійсно це пов`язано саме із вчиненням відносно нього протиправного діяння з боку обвинуваченої.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відмову у задоволенні цивільного позову ОСОБА_7 в частині стягнення з ОСОБА_8 матеріальної шкоди на його користь, а тому доводи апелянта в цій частині слід визнати неприйнятними.

Додатково слід зауважити, що підстава відмови у задоволенні цивільного позову в дані частині відображена місцевим судом в оскаржуваному вироку, натомість навіть до апеляційного суду потерпілим не надані відповідні докази призначеного лікування.

Проаналізувавши наведені вище норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині призначеного покарання відносно ОСОБА_8 та щодо вирішення цивільного позову потерпілого в частині стягнення матеріальної шкоди.

Переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 в межах заявлених апеляційних вимог, виконуючи приписи ч. 1 ст. 404 КПК України, колегія суддів не знаходить підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни або скасування вироку суду першої інстанції, в тому числі, з підстав наведених в апеляційній скарзі потерпілим ОСОБА_7 , тому залишає її без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Гуляйпільськогорайонного суду Запорізької області від 11 червня 2021 року відносно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4