УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 жовтня 2021 року

м. Київ
справа № 545/3087/16-к
провадження № 51-4940ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 20 травня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 22 липня 2021 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000101, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Славута Хмельницької області, зареєстрованої та проживаючої у АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України (далі КК України).
Суть питання
За вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 20 травня 2019 року ОСОБА_4 визнано невинуватою та виправдано у зв`язку із недоведеністю, що в її діянні є склад інкримінованого їй кримінального правопорушення.
Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_4 у тому, що вона, обіймаючи посаду директора Полтавського обласного комунального підприємства (далі ПОКП) «Полтавафарм», у період часу з 01 січня 2012 року по 31 березня 2015 року умисно вчинила дії, які послугували спричиненню державним інтересам, в особі Полтавської обласної ради, шкоди в особливо великих розмірах, що виразилися у неперерахуванні до обласного бюджету грошових коштів відрахувань частини чистого прибутку на рівні 10%, який визначено п. 18 Рішень Полтавської обласної ради, в загальній сумі 960 тис. 130 грн, що більш ніж у 1 тис. 790 раз перевищувало неоподаткований мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину, тобто відповідно до п. 4 Примітки ст. 364 КК України є тяжкими наслідками.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 22 липня 2021 року залишив вказаний вирок місцевого суду без змін.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неповноту судового розгляду, неправильно надану оцінку доказам та допущене, на його думку, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення апеляційного суду стосовно ОСОБА_4 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи наведене, прокурор указує на те, що рішення судів попередніх інстанцій стосовно ОСОБА_4 є незаконними, необґрунтованими та невмотивованими, оскільки вважає необґрунтованим виправдання ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 364 КК України і не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій про визнання доказів неналежними.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
На будь-яких інших підставах, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту розгляду, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржених судових рішень, а при здійсненні перегляду виходить з обставин, установлених судами нижчої інстанції, якщо відповідні висновки судів нижчої інстанції належним чином мотивовано.
Як видно зі змісту касаційної скарги прокурора, суть наведених у ній доводів фактично зводиться до неналежної, на його думку, оцінки доказів судами першої та апеляційної інстанцій, що, по суті, стосується невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, а це згідно зі статтями 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Положенням ст. 17 КПК України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК України випадках на потерпілого.
Обвинувальний вирок може бути постановлено судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
Тобто дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено, і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій.
Як видно з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, оцінивши кожний доказ відповідно до ст. 94 КПК України із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.
Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції зазначив, що стороною обвинувачення не було надано суду належних, допустимих, достовірних доказів, які б у своїй сукупності вказували на наявність у ОСОБА_4 корисливого мотиву, який полягав у прагненні особи шляхом зловживання своїм службовим становищем одержати матеріальні блага для себе чи інших осіб, одержати або зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат, досягти іншої матеріальної вигоди, оскільки грошові кошти, які були отримані з чистого прибутку, спрямовувалися на капітальні вкладення для розвитку підприємства.
Під час проведення аудиту діяльності ПОКП «Полтавафарм» за період з 01 січня 2012 року по 30 квітня 2015 року було встановлено, що за даними бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства у період з 01 січня 2012 року по 31 березня 2015 року частина чистого прибутку спрямовувалась на створення фонду виробничого розвитку, з якого фактично використано на розвиток власної матеріально-технічної бази грошові кошти в сумі 213 тис 100 грн. Дані кошти були спрямовані на ремонтно-будівельні роботи; нарахування премій, матеріальної допомоги керівництву підприємства та надбавок і доплат адміністративному персоналу; адміністративні та інші операційні витрати, а також нараховані до резерву для забезпечення майбутніх витрат і платежів.
Чистий прибуток підприємства, відповідно до п. 8.2 Статуту, є прибуток, який залишається після покриття матеріальних та порівняних до них витрат на оплату праці, оплати відсотків по кредитах банків, сплати передбачених законодавством України податків та інших платежів до бюджету, та залишається в повному його розпорядженні.
Перерахування коштів на вказані вище витрати і нарахування узгоджуються з правилами управління підприємством та господарською і соціальною діяльністю, розподіл прибутків та покриття збитків, зазначених в розділах VII та VIII Статуту ПОКП «Полтавафарм» від 26 вересня 2008 року, а також з умовами матеріального забезпечення керівника, зазначених у контракті з директором ПОКП «Полтавафарм» від 24 вересня 2014 року.
Відповідно до рішень Полтавської обласної ради від 28 грудня 2011 року «Про обласний бюджет на 2012 рік», від 21 грудня 2012 року «Про обласний бюджет на 2013 рік, від 23 січня 2014 року «Про обласний бюджет на 2014 рік», від 16 січня 2015 року «Про обласний бюджет на 2015 рік» у разі спрямування господарською діяльністю частини прибутку на розвиток власної матеріально-технічної бази (капітальні видатки), розмір відрахувань частини прибутку зменшується на суму цих капітальних вкладень.
Також судом встановлено, що ПОКП «Полтавафарм» 30 червня 2015 року, тобто ще до початку досудового розслідування у даному провадженні, направляло до Держфінінспекції свої заперечення на Аудиторський звіт, та 15 квітня 2016 року зверталось до Полтавської обласної ради з проханням визнати капітальними видатками здійснені підприємством протягом 2012-2015 років капітальні інвестиції у розвиток матеріально-технічної бази загальною сумою 3 млн 310 тис. 800 грн та взагалі оспорювало наявність підстав для відрахування частини прибутку підприємства у обласний бюджет.
При цьому немає жодних даних про те, що Полтавська обласна рада, будучи обізнаною про фінансовий стан ПОКП «Полтавафарм», протягом 2012-2015 років пред`являла до підприємства претензії щодо неперерахування коштів.
Отже, твердження прокурора про наявність прямого умислу ОСОБА_4 на несплату відповідних коштів до обласного бюджету такими, що не знайшли свого підтвердження.
Крім того, на переконання суду першої інстанції, ПОКП «Полтавафарм» є комунальним підприємством, власником якого є територіальна громада, і ОСОБА_4 своїми діями жодним чином не спричинила тяжкі наслідки охоронюваних законом саме державним інтересам.
Суд також вважає, що рішення Полтавської обласної ради про відрахування частини прибутку на рівні 10% не є обов`язковим державним чи місцевим податком або збором, в розумінні Податкового кодексу України, тобто не є імперативною нормою для його виконання, і у даному випадку наступає не кримінальна відповідальність, а діють цивільно-правові наслідки невиконання зазначених рішень.
Згідно з матеріалами справи, комісією з питань бюджету та управління майном Полтавської обласної ради 30 травня 2016 року прийнято рішення про реструктуризацію боргу щодо невиплати 10% доходу на користь обласного бюджету, тобто вказує на цивільно-правові відносини між ПОКП «Полтавафарм» та Полтавською обласною радою.
Крім того, матеріали провадження не розкривають способу зловживання своїм посадовим становищем та кваліфікуючої ознаки злочину (тяжкі наслідки).
Виходячи з вищевказаного, суд першої інстанції дійшов висновку, що усі докази в своїй сукупності підтверджують лише факт несплати 10 % з чистого прибутку та існування цивільно-правового спору між ПОКП «Полтавафарм» і Полтавською обласною радою і не підтверджують умислу обвинуваченої на вчинення інкримінованого їй діяння. При цьому ПОКП "Полтавафарм" є комунальним підприємством і збитків нікому взагалі не завдано.
Не погодившись із виправдувальним вироком, прокурор подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив апеляційний суд скасувати вирок місцевого суду та ухвалити обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_4 .
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Так, апеляційний суд указав, що місцевий суд, ухвалюючи виправдувальний вирок, зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, та дійшов правильного висновку про те, що вони не підтверджують наявність в діях ОСОБА_4 складу інкримінованого їй злочину.
З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і Верховний Суд, не вбачаючи підстав вважати зазначені висновки сумнівними чи необґрунтованими.
Незгода прокурора з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
З огляду на зазначене, Верховний Суд приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувався при постановленні рішень.
Крім того, у своїй касаційній скарзі прокурор вказує на те, що висновком судово-економічної експертизи № 280/281 від 22 квітня 2016 року не підтверджено, що кошти, які ОСОБА_4 направила на капітальні вкладення для розвитку підприємства, визнано Полтавською обласною радою «капітальними вкладеннями» і, на думку прокурора, це є прямим підтвердженням умислу останньої на використання свого службового становища з метою одержання неправомірної вигоди для юридичної особи ПОКП «Полтавафарм». Однак, виходячи з вищенаведених судами мотивів, Верховний Суд вважає такі доводи прокурора неправильними.
При цьому, як видно з копій оскаржуваних судових рішень, бюджетна комісія Полтавської обласної ради декілька разів засідала по питанню ПОКП «Полтавафарм», щодо виконання рішення про відрахування до обласного бюджету 10 % чистого прибутку, чи відраховувати з нього «капітальні видатки» на підприємство як свої інвестиції, і тільки 30 травня 2016 року дозволили розстрочити даний борг, строком на 2 роки, тобто вони визнали саме боргові відносини між ПОКП «Полтавафарм» перед Полтавської обласною радою, а не настання тяжких наслідків державним інтересам.
Також прокурор у касаційній скарзі посилається на застосування місцевим судом попередньої редакції ч. 2 ст. 364 КК України, а не тієї, яка була чинна на момент закінчення кримінального правопорушення. Проте Верховний Суд вважає такі доводи прокурора недоречними, оскільки по-перше суд виправдав ОСОБА_4 , а тому не можна вважати, що суд застосував до неї вказану статтю, а по-друге помилкове цитування судом попередньої редакції зазначеної статті не призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки в контексті встановлених фактичних обставин цього кримінального провадження різниця в тексті обох редакцій не є суттєвою.

Твердження, наведені прокурором у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення було постановлено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону або з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які можуть поставити під сумнів їх законність.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 20 травня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 22 липня 2021 року стосовно ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3