Провадження № 11-кп/4820/518/21
Категорія : ухвала суду Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2021 рокуКолегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, апеляційну скаргу обвинуваченого за ч. 4 ст. 296 КК України ОСОБА_7 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 червня 2021 року,

в с т а н о в и л а :
Цією ухвалою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, ОСОБА_7 до 08 серпня 2021 року включно.

Суд мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні тяжкого кримінального правопорушення, який за своїм характером становить особливу суспільну небезпеку та за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до семи років. У справі не з`ясовані всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, не перевірено їх доказами, в тому числі не допитаний свідок сторони обвинувачення, а відтак обвинувачений, знаходячись на волі, може незаконно на нього впливати або ж перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчиняти інші кримінальні правопорушення, а також переховуватись від суду, тому суд прийшов до висновку, що продовження строку тримання обвинуваченого під вартою є доцільним.

Обвинувачений ОСОБА_7 , не погоджуючись з ухвалою суду, подав на неї апеляційну скаргу, в якій просить її змінити та застосувати до нього цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю. Уважає, що оскаржувана ухвала місцевого суду є необґрунтованою. Зазначає, що судом не взято до уваги його проблем зі здоров`ям, у зв`язку з чим він не може перебувати в умовах слідчого ізолятора. Переконує, що будь-які ризики, передбачені ст. 177 КПК України відсутні, а тому цілодобове перебування за місцем його проживання щодо нього буде достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора про законність і обґрунтованість ухвали суду та безпідставність доводів сторони захисту, перевіривши судове рішення, в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Згідно внесених змін на підставі Закону України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо забезпечення виконання рішення Конституційного Суду України стосовно оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою» № 1027-IX, який набрав чинності 14 січня 2020 року, чинний КПК України доповнено ст. 422-1 КПК України.

У відповідності з ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Із змісту апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 убачається, що у ній відсутнє клопотання про безпосередню участь у розгляді його апеляційної скарги, а тому колегія суддів уважає за можливе проводити розгляд за його відсутності.

Інші учасник кримінального провадження апеляційних скарг не подавали.
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Виходячи з вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, тобто у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю (хуліганство), вчиненому особою раніше судимою за хуліганство, із застосуванням вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

У відповідності до ст. 199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

У відповідності до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Суд першої інстанції при розгляді клопотання прокурора, в повній мірі, дотримався цих вимог закону.
Згідно положень ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Тримання під вартою та продовження строку такого тримання може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Як вбачається із матеріалів судового провадження, подане до суду першої інстанції клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. 184 КПК України.
В обґрунтування клопотання прокурор посилався на тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , що свідчить про наявність передбачених ст. 177 КПК України ризиків, зокрема: знаходячись на волі обвинувачений ОСОБА_7 може незаконно впливати свідка, який не допитай в межах даного кримінального провадження, або ж перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчиняти інші кримінальні правопорушення, а також переховуватись від суду, оскільки, останній, підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення який за своїм характером представляє особливу суспільну небезпеку та за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до семи років, у справі не з`ясовані всі необхідні обставини, встановлені під час кримінального провадження, не перевірено їх доказами, а тому суд прийшов до обґрунтованого висновку, що продовження строку тримання обвинуваченого під вартою є доцільним.
Наведені в клопотанні прокурора підстави для продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою належним чином перевірялись суддею. При цьому був опитаний обвинувачений ОСОБА_7 , вислухана думка прокурора, захисника, з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу.
При вирішенні ж питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував, що ризики, які були доведені прокурором в суді при обранні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшились. Останній обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 7 років. У справі не з`ясовані обставини, встановлені під час кримінального провадження, не перевірено їх доказами. Крім того об`єктивно враховано, що обвинувачений одружений, на утриманні дітей немає, однак раніше судимий, за злочини проти життя та здоров`я, а також проти власності, що за своїм характером становить особливу суспільну небезпеку, а відтак відсутні підстави для зміни йому запобіжного заходу на інший, більш м`який.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки тяжкість вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, покарання, яке очікує особу, в разі доведення винуватості, схильність до вчинення нових кримінальних правопорушень, давали підстави для продовження строку дії саме такого запобіжного заходу.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність ризиків, а відтак і про можливість зміни щодо нього запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, не знайшли свого підтвердження, під час її розгляду апеляційним судом, з врахуванням характеру висунутого обвинувачення.

Колегія суддів враховує те, що чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений (обвинувачена) при застосуванні до нього (неї) більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього (неї) процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК України, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Отже потреба в обмеженні права на особисту свободу обвинуваченого, шляхом продовження, останньому, найсуворішого виду запобіжного заходу, є виправданою.
Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 щодо проблем зі здоров`ям у зв`язку з чим він не може знаходитись в умовах СІЗО є необґрунтованими, оскільки в ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» є повноцінна медична частина, де обвинувачегому надається вся необхідна медична допомога для належного догляду за його станом здоров`я.

Згідно ч. 3 п. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду ухвалити законне та вмотивоване рішення, колегією суддів не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі доводи не є достатніми для скасування оскаржуваної ухвали.
За таких обставин, судова колегія вважає ухвалу місцевого суду, обґрунтованою та вмотивованою, порушень норм чинного КПК України, які могли б стати підставою для скасування чи зміни судового рішення не встановлено.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,-
п о с т а н о в и л а :

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 червня 2021 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3