ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1328/21 Справа № 202/7889/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
потерпілого ОСОБА_8
представника потерпілого ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001356 за апеляційними скаргами прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23лютого 2021 року щодо

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпро, громадянина України, одруженого, офіційно непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України,

В с т а н о в и л а:

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23лютого 2021 року ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України, та призначено йому покарання у виді 2 років обмеження волі.
Початком строку відбування покарання ухвалено вважати момент затримання засудженого в порядку виконання вироку.

Судом також вирішено долю речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винниму тому, що він 25 серпня 2019 року, близько 20:00 години знаходився за місцем свого мешкання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , де сидячи за столом, що розташований на кухні, розпивав алкогольні напої спільно з потерпілим ОСОБА_12 , в ході чого останній намагався забрати у ОСОБА_10 мобільний телефон, що належить останньому, у зв`язку з чим між ними виникла сварка, в ході якої ОСОБА_12 піднявся із-за столу, підійшов до ОСОБА_10 , який в цей момент сидів на стільці, та наніс один удар своєю правою рукою, стиснутою в кулак в обличчя останньому, від чого ОСОБА_10 впав зі стільця спиною на підлогу.
Після цього, ОСОБА_12 двома руками схопив за одяг ОСОБА_10 , підняв його з підлоги та кинув його спиною на кухонний стіл, де тримаючи його лівою рукою за одяг, знаходячись по відношенню до останнього зверху, хаотично наніс не менше 12 ударів своєю правою рукою, стиснутою в кулак по обличчю та по тулубу ОСОБА_10 .
Згідно висновку експерта №3181е від 21.10.2019 року, ОСОБА_12 спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді не менше 35-ти синців, в тому числі на обличчі. Вказані тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.
В цей же день, а саме 25.08.2019 року, ОСОБА_10 , перебуваючи у вказаному місці та у зазначений час, реально побоюючись за своє життя та здоров`я, оскільки ОСОБА_12 молодший за нього на 14 років та мав фізичну перевагу над ним, намагався припинити неправомірні дії ОСОБА_12 та почав наносити своїми руками, стиснутими в кулак удари в область тулубу та обличчя останнього, однак ОСОБА_12 не зупинився та почав душити ОСОБА_10 своїми двома руками. Так, в цей момент, ОСОБА_10 , діючи умисно, в стані необхідної оборони, з метою захисту власного життя та здоров`я від протиправних дій та суспільно-небезпечного посягання, допустивши явну невідповідність свого захисту характеру та небезпеці посягання, перевищуючи межі необхідної оборони, оскільки останній мав можливість захиститись іншими достатніми для припинення неправомірних дій засобами із заподіянням менш значної шкоди, усвідомлюючи, що своїми діями, спрямованими на свій захист він спричинить вбивство ОСОБА_12 та діючи із відповідними намірами, взяв у праву руку ніж, що лежав на столі поруч та знаходячись по відношенню до потерпілого у лежачому положенні знизу, умисно наніс один удар в область шиї спереду. В цей момент, ОСОБА_12 , намагаючись забрати у ОСОБА_10 ніж, своєю лівою рукою взявся за клинок, однак ОСОБА_10 , продовжуючи діяти у стані необхідної оборони, але явно виходячи за її межі, усвідомлюючи явну невідповідність шкоди, що заподіює небезпеці посягання, умисно, знаходячись по відношенню до ОСОБА_12 у лежачому положенні знизу, наніс один удар ножем, який тримав у правій руці, в область грудної клітини зліва, після чого ОСОБА_12 впав на підлогу.
Так, ОСОБА_10 заподіяв ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді: проникаючого поранення грудної клітини зліва з ушкодженням хрящової частини шостого лівого ребра та серця, з рановим каналом довжиною близько 12 см., який прямує у напрямку спереду назад, знизу вверх та дещо зліва направо (колото-різана рана на передній поверхні грудної клітини зліва з підвищеним у порівнянні з контролем вмістомзаліза і кремнію (згідно даних судово-рентгено-флуорисцентного дослідження) з інфільтруючим крововиливом у товщі підлеглих м`яких тканин (слабкий набряк сполучної тканин крововилив з домішкою поодиноких деінде розташованих лейкоцитів, без утворення гемосидерофагів, забарвлення по Перлсу негативне), розсічення хрящової частини лівого шостого ребра, рідка кров з дрібними згортками у лівій плевральній порожнині, рана серцевої сорочки на передній поверхні на тлі інфільтруючого крововиливу, тампонада серцевої сорочки кров`ю, наскрізні рани передньої стінки серця у проекції правого шлуночку, між шлункової перетинки та задньої стінки серця у проекції лівого шлуночку, крововиливи у товщі серцевого м`язу у проекції ран, крововиливи під ендокардом на сосочкових м`язах у серці).
Враховуючи характер, локалізацію, механізм утворення тілесних ушкоджень, вираженість реактивних явищ (згідно даних судово-гістологічного дослідження) та дані судово-медико-криміналістичного дослідження, вірогідно, що проникаюче колото-різане поранення грудної клітини з ушкодженням хрящової частини шостого лівого ребра та серця виникли прижиттєво, незадовго до настання смерті, заподіяне предметом, який мав колюче-ріжучі властивості, слідоутворююча частина якого була пласка (типу клинка ножа), шириною близько 25 мм., мала вістря, один гостро заточений край (лезовий), та протилежний не заточений край (обухів), товщиною близько 1,2 мм. з формуванням ранового каналу довжиною близько 12 см., який прямує у напрямку спереду назад, знизу вверх та дещо зліва направо, відноситься до тяжких тілесних ушкоджень та перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Колото-різане поранення передньої поверхні шиї з рановим каналом, довжиною близько 0,7 см., який прямує у напрямку спереду назад, знизу вверх та дещо зліва направо та сліпо затухає у товщі підлеглих м`яких тканин, різана рана на долонній поверхні лівої кисті у проміжку між 1 та 2 пальцями, смуго подібне садно на лівій бічній поверхні грудної клітини у проекції 7-8 міжребер`їв, від рівня середньо-ключичної лінії до рівня середньо-пахвової лінії, смуго подібне садно на лівій бічній поверхні шиї, лінійне садно у лівій пахвовій ділянці, лінійне звивисте садно на лівій бічній поверхні грудної клітини, лінійне садно та смугоподібний внутрішньо-шкіряний крововилив на зовнішній поверхні лівого плеча, поверхневі колоті ранки на лівій бічній поверхні грудної клітини та у проекції лівого плечового суглобу.
Враховуючи характер та механізм утворення вищезазначених тілесних ушкоджень, вірогідно, що вони виникли прижиттєво, незадовго до настання смерті, від дії твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, що володів колючими, ріжучими та колючо-ріжучими властивостями, стосовно до живих осіб відносяться до легких тілесних ушкоджень та у зв`язку із настанням смерті не знаходяться.
Смерть ОСОБА_12 настала від колото-різаного проникаючого поранення грудної клітини зліва з ушкодженням хрящової частини шостого лівого ребра та серця, яке ускладнилося тампонадою серцевої сорочки витеклою кров`ю.

В апеляційних скаргах:
- прокурор просить вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_10 за ст. 118 КК України змінити. Виключити з формулювання обвинувачення у мотивувальній частині вироку, яке суд визнав доведеним, посилання на доказ - висновок експерта № 3181 е від 27.08.2019. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та міру покарання, вважає вирок незаконним та таким, що підлягає зміні на підставі ст. 409, 412 КПК України у зв`язку з істотним порушенням кримінально процесуального закону, оскільки у формулюванні обвинувачення, яке суд виклав у мотивувальній частині вироку як доведене під час судового розгляду, судом безпідставно здійснено посилання на доказ - висновок експерта № 3181 е від 21.10.2019, в той час як докази на підтвердження встановлених судом обставин мають викладатись окремо у мотивувальній частині судового рішення. За таких обставин, а також з урахуванням того, що обвинувачення у зазначеній судом редакції містилось в обвинувальному акті, можна зробити висновок, що суд не сформулював обвинувачення, яке визнав доведеним, оскільки саме суд встановлює обставини злочину, які знайшли своє підтвердження за результатами судового розгляду.

- захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить скасувати вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2021 року відносно ОСОБА_10 та ухвалити новий вирок, призначивши останньому покарання у виді 2 років обмеження волі, та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки.
В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що вирок суду першої інстанції є явно не справедливим відносно ОСОБА_10 через суворість призначеного покарання, яке є занадто суворим для літнього чоловіка за інкриміноване правопорушення.
Зазначає, що суду не врахував під час ухвалення вироку повне визнання вини ОСОБА_10 ще під час досудового розслідування та розгляду справи в суді, активне сприяння розкриттю злочину під час досудового розслідування ( ОСОБА_10 з першого допиту визнав себе винним, вказував на механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, всі обставини події, надавав медичну допомогу потерпілому та викликав поліцію та швидку допомогу відразу після події), щире каяття, позитивні характеристики за місцем проживання, наявність батьків похилого віку, відсутність судимостей, до того ж, потерпілий був фізично більш розвинутий, чим обвинувачений та мав молодший вік - 37 років.
Вказує, що суд першої інстанції без належного обгрунтування свого рішення призначив покарання у виді 2 років обмеження волі ОСОБА_10 , зазначаючи, що більш м`яке покарання чи покарання із застосуванням випробування призначити неможливо з огляду на незворотні наслідки скоєного злочину - позбавлення життя людини. Але, на думку захисника, така обставина, як позбавлення життя людини, у цьому випадку не є забороною застосовувати положення ст. 75 КК України, тим паче враховуючи обставини справи, а саме напад на ОСОБА_10 в його квартирі потерпілим, та спричинення потерпілим тілесних ушкоджень обвинуваченому (згідно висновку експертизи потерпілий наніс близько 12 ударів в обличчя засудженому).

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення, заперечувала проти задоволення апеляції сторони захисту.
Обвинувачений та його захисник, кожен окремо, підтримали вимоги апеляційної скарги захисника та просили її задовольнити.
Потерпілий та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, вважали вирок суду законним та обґрунтованим.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю доповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.
Оскільки висновки суду стосовно фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, доведеності вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за ст. 118 КК України в апеляційних скаргах не оспорюються, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.
Виходячи з положень чинного кримінального процесуального законодавства України, суд апеляційної інстанції наділений повноваженнями змінити рішення суду на підставі ст. 409 вказаного Кодексу у разі неповноти судового розгляду; невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотних порушень вимог кримінального процесуального закону; неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність; та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Як убачається зі змісту апеляційної скарги прокурора, допущене місцевим судом порушення полягає у тому, що у формулюванні обвинувачення, яке суд виклав у мотивувальній частині вироку як доведене під час судового розгляду, судом безпідставно здійснено посилання на доказ - висновок експерта № 3181 е від 21.10.2019, в той час як докази на підтвердження встановлених судом обставин мають викладатись окремо у мотивувальній частині судового рішення, а саме в тій частині, де суд посилається на докази вини обвинуваченого.
На думку колегії суддів, обставини, на які є посилання в поданій апеляції, жодним чином не вплинули на висновки суду про подію кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину, та правильність кваліфікації суспільно небезпечного діяння, що й не заперечується прокурором в апеляційній скарзі.
Крім того, статтею 374 КПК України передбачено, що в мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановлені стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 Кримінального кодексу України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд, і диспозиція даної норми закону не містить імперативної вимоги відносно розташування судом у своєму рішенні висновків проведених експертних досліджень в якості доказів на встановлення винуватості особи у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.
Таким чином, колегія суддів вважає, що самі по собі зазначені в апеляції прокурора обставини жодним чином не потягли за собою негативних наслідків, які слугують безумовними підставами для втручання у вирок шляхом його зміни, у зв`язку з чим апеляційні вимоги прокурора є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги захисника стосовно невідповідності призначеного обвинуваченому судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі останнього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Із вироку вбачається, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується задовільно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, та скоєння злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння в якості обтяжуючої покарання обставини.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого неможливо без реального відбування покарання, за відсутності підстав для застосування ст.ст. 69,75 КК України, якого буде достатньо для перевиховування обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
З таким висновком суду колегія суддів не погоджується та вважає, що доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного його підзахисному покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості заслуговують на увагу з огляду на таке.
Як убачається з роз`яснень щодо правильного та однакового застосування вказаної норми КК України, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», судам необхідно мати на увазі, що частиною 1 статті 75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.
Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело права, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Як у справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, так і у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на принцип пропорційності, коли призначене особі покарання вважалося непропорційним втручанням держави у права людини. Прикладом може слугувати рішення у справі «Швидка проти України».
Дотримання принципу пропорційності, є дотриманням стандартів прав людини, передбачених ЄКПЛ у вирішенні питань покарання, та дає можливість встановити орієнтири для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.
Обговорюючи питання щодо можливості застосування до обвинуваченого норми ст.. 75 КК України, апеляційний суд звертає увагу на вимоги даного закону, відповідно до якого, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ національні суди застосовують практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Так, у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було отримано принципу «законності» і воно не було свавільним», та у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив та дав оцінку як фактичним обставинам справи, а саме тому факту, що потерпілий першим здійснив напад на обвинуваченого в його ж квартирі та спричинив йому тілесні ушкодження, а саме згідно висновку експерта близько 12 ударів в обличчя, до того ж, потерпілий був фізично більш розвинутий та молодший за обвинуваченого, так і особі обвинуваченого ОСОБА_10 .
Під час апеляційного розгляду колегія суддів дослідила матеріали кримінального провадження в частині характеристики особи обвинуваченого ОСОБА_10 , його вік, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані про те, що останній вину визнавав у повному обсязі як під час досудового розслідування, так і під час розгляду справи в суді, з першого допиту вказував на механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, всі обставини події, раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, не бажав настання тяжких наслідків, після скоєння кримінального правопорушення не покинув місця злочину, а викликав поліцію та швидку допомогу, надавав допомогу потерпілому, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, з 02.12.2019 року працює в ТОВ «Торговий дім «Сімейні традиції» доглядачем будови, за місцем роботи та проживання характеризується з позитивної сторони, наявність в останнього батьків похилого віку.
Також апеляційний суд враховує й те, що кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди потерпілим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 не завдано, цивільний позов потерпілими як в ході досудового розслідування, так і протягом судового розгляду не заявлявся.
Взяла до уваги колегія суддів й щире каяття, що є обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, і вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння в якості обтяжуючої покарання обвинуваченого обставини.
Таким чином, за результатами апеляційного розгляду з урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до висновку про те, що конкретні обставини справи та дані про особу ОСОБА_10 вказують на формування в обвинуваченого позитивних установок, що свідчить про недоцільність відбування ним покарання у виді позбавлення волі, а виправлення останнього та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень в даному випадку можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні, у зв`язку з необхідністю застосування за результатами апеляційного розгляду до обвинуваченого положень ст.75 КК України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 - задовольнити.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2021 року щодо ОСОБА_10 - змінити.
Вважати ОСОБА_10 засудженим за ст. 118 КК України до покарання у виді 2 років обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та згідно з вимогами ч. 1 ст. 76 КК України покласти на нього такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4