Дата документу 04.03.2021 Справа № 323/1127/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/440/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №323/1127/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.289 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2020 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Вільноандріївка Вільнянського району Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.289 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

15 лютого 2020 року близько 23.50 години ОСОБА_9 , маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переконавшись в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом відчинення хвіртки вхідних воріт, зайшов на територію домоволодіння ОСОБА_7 , розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , далі через не зачинені двері проник до приміщення гаражу, на території зазначеного домоволодіння, звідки незаконно заволодів транспортним засобом, а саме мопедом марки Garelli, об`єм двигуна 49 куб.см., номер рами НОМЕР_1 , без реєстраційного номеру, вартістю 5124 грн. 80 коп., після чого залишив місце скоєння злочину та в подальшому розпорядився транспортним засобом на власний розсуд, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на зазначену суму.

Крім того, 15 лютого 2020 року близько 23.55 години ОСОБА_9 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переконавшись в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, діючи без розриву в часі після раніше вчиненого правопорушення та усвідомлюючи, що залишився не поміченим, шляхом відчинення хвіртки вхідних воріт зайшов на територію домоволодіння ОСОБА_7 , розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , далі через не зачинені двері проник до приміщення гаражу, на території зазначеного домоволодіння, звідки таємно викрав велосипед вартістю 849 грн. 67 коп., бензокосу вартістю 1650 грн. 40 коп., на загальну суму 2500 грн. 07 коп., після чого залишив місце скоєння злочину та в подальшому розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на зазначену суму.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.289 КК, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене з проникненням у інше сховище; за ч.3 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у інше приміщення.

Йому призначено покарання

- за ч.2 ст.289 КК у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна;

- за ч.3 ст.185 КК у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про цивільний позов та речові докази.

В апеляційній скарзі потерпілий просив вирок в частині вирішення його цивільного позову змінити, цивільний позов задовольнити повністю та стягнути із ОСОБА_9 на його користь 30000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що він є людиною похилого віку, внаслідок вчиненого обвинуваченим злочину йому було завдано моральні страждання не лише у зв`язку з викраденням належного йому майна, а й протиправним проникненням до його житла. Крім того, обвинувачений позбавив його єдиного транспорту, яким він пересувався з м.Оріхів до м.Запоріжжя. Такі дії обвинуваченого призвели до його вимушеної ізоляції в умовах карантину, а отже і до порушення його звичного способу життя. Однак суд залишив поза увагою дані обставини. Не врахував суд і ті обставини, що він був вимушений протягом 9 місяців з`являтися до орану досудового розслідування та суду для участі в процесуальних діях, контактувати з обвинуваченим, що само по собі є стресовою ситуацією, тим паче, що обвинувачений поводив себе зухвало по відношенню до нього. А тому стягнення на його користь 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди, що є навіть менше розміру мінімальної заробітної плати та понесених витрат на явку до суду, не відповідає принципам розумності та справедливості.

Заслухавши доповідь судді, потерпілого, який повністю підтримав свою апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги та просили вирок залишити без змін; прокурора, який просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія кримінальних правопорушень, доведеність винуватості ОСОБА_9 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь, вид та розмір призначеного йому покарання в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінальних правопорушень обвинуваченим ОСОБА_9 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

В апеляційній скарзі потерпілий не погодився з рішенням суду в частині вирішення його цивільного позову, вважаючи, що стягнутий на його користь розмір моральної шкоди не відповідає принципам розумності та справедливості.

Проте, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитися із такими доводами потерпілого виходячи з наступного.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Положеннями ч.1 ст.129 КПК передбачено, що суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст.23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілим ОСОБА_7 було заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого на його користь 30 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Приймаючи рішення про часткове задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 , районний суд врахував конкретні обставини кримінального провадження, характер завданої потерпілому шкоди, ступінь завданих йому моральних страждань та перенесених хвилювань, ступінь змін у його життєвих обставинах та дійшов висновку про те, що розмір моральної шкоди є суттєво завищений та підлягає зменшенню до 3 000 грн.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду. При цьому судова колегія також виходить з того, що перед початком судового розгляду обвинувачений ОСОБА_9 відшкодував потерпілому ОСОБА_7 вартість викраденого велосипеда, про що у справі наявна відповідна розписка потерпілого ОСОБА_7 та ним не оспорюється, а мопед та бензокоса знаходяться в камері збереження речових доказів Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області і які за вироком суду повернуті потерпілому.

Таким чином, потерпілий ОСОБА_7 був позбавлений права користування мопедом та бензокосою не через тривале утримання обвинуваченим даного майна, а через перебування такого майна у камері збереження речових доказів відділу поліції за рішенням слідчого судді, яке потерпілим не було оскаржено.

Відтак, на переконання колегії суддів, рішення суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого є обґрунтованим, відповідає вимогам цивільного законодавства, постановлено з урахуванням принципів розумності і справедливості, ступеня тяжкості моральних страждань потерпілого і інших негативних наслідків, що настали в результаті кримінальних правопорушень, скоєних обвинуваченим ОСОБА_9 .

У контексті наведених обставин доводи потерпілого про неправильне вирішення судом його цивільного позову про стягнення на його користь моральної шкоди не знайшли свого підтвердження, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2020 року щодо ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4