МИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 469/53/20
Провадження № 1-кп/945/153/21
Ухвала
Іменем України

22 червня 2021 року м.Миколаїв

Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,
під час розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.1 ст.317 КК України,

встановив:

У провадженні Миколаївського районного суду Миколаївської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.09.2019 року за № 0000576 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.1 ст.317 КК України.

На адресу суду надійшло клопотання прокурора Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 терміном на 60 діб. В обґрунтування заявленого клопотання прокурор посилався на існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявлене клопотання підтримала та просила суд задовольнити його.
Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 заперечували щодо задоволення клопотання прокурора. Вважали заявлене клопотання безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Одночасно клопотали про зміну запобіжного заходу на такий, що не пов`язаний із триманням під вартою.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , суд дійшов наступного.

03.02.2020 року з Миколаївського апеляційного суду до Миколаївського районного суду Миколаївської області в порядку, визначеному ст.34 КПК України, надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.1 ст.317 КК України.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 08.02.2020 року відносно ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) діб до 07 квітня 2020 (включно).

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 21.04.2021 року ОСОБА_4 продовжено строк тримання під вартою в Державній установі Миколаївський слідчий ізолятор на 60 діб до 29 червня 2021 року (включно).

Згідно з ч.1, п.4 ч.2 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, і може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Відповідно до положень ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є, зокрема, забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання спробам, у тому числі: згідно з п.1 ст.177 КПК України переховуватися від суду; згідно з п.3 ч. 1 ст.177 КПК України незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; згідно з п.5 ч.1 ст.177 КПК України вчинити інше кримінальне правопорушення.
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Розглядаючи в порядку, визначеному ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 , суд враховує особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який не має міцних соціальних зв`язків, родини і утриманців, неодружений, за місцем проживання характеризується посередньо. Вказане свідчить про те, що у обвинуваченого ОСОБА_4 є можливість переховуватися від суду.
ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені злочинів, один з яких відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, санкція якого передбачає позбавленням волі на строк до десяти років із конфіскацією майна, а тому суд, поміж іншого, враховує і тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_4 у разі визнання його винуватим у вчиненні злочинів. ОСОБА_4 офіційно не працевлаштований, не має постійного джерела доходів, а отже і стримуючих факторів, які могли б запобігти вчиненню нового злочину.
Вказані дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 суд розцінює, як такі, що ОСОБА_4 є схильним до вчинення кримінальних правопорушень, а отже наявні достатні докази поза розумним сумнівом на підтвердження того, що вказаний ризик існує у обвинуваченого ОСОБА_4 .

Згідно з положеннями п.33-37 рішення Європейського суду з прав людини у справі Москаленко проти України, заява № 37466/04 від 20 травня 2010 року, у своїх рішеннях про тримання заявника під вартою, органи державної влади додатково до обґрунтованої підозри щодо заявника посилалися в основному на три підстави: 1) тяжкість злочинів, у вчиненні яких він обвинувачувався; 2) суворість покарання, яке йому могло бути призначено і 3) необхідність забезпечити належний хід провадження, враховуючи ризик того, що заявник міг переховуватися від слідства і суду та примусити свідків давати неправдиві показання. Суд вважає, що обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла первісно виправдовувати його тримання під вартою. Необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також була достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою. Однак, з плином часу ці підстави ставали усе менш обґрунтованими. Тому Суд повинен встановити, чи були інші підстави, наведені судами, зокрема тяжкість імовірного покарання, ризик того, що заявник переховуватиметься від слідства і суду та примушуватиме свідків давати неправдиві показання, «достатніми» та «відповідними» (див. рішення у згаданій вище справі «Кудла проти Польщі»). Суд зазначає, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Однак, Суд неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою (див. рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Іlijkov v. Bulgaria), заява № 33977/96, пункти 80-81, рішення від 26 липня 2001 року). Щодо ризику того, що заявник переховуватиметься від слідства і суду та примушуватиме свідків давати неправдиві показання Суд зазначає, що у своїх рішеннях про тримання заявника під вартою чи продовження тримання під вартою, органи державної влади не вказали жодних конкретних причин, на підставі яких вони дійшли такого висновку (див. Пункти 6 і 14 вище). Крім того, по мірі прогресу провадження та завершення збирання доказів ризик того, що заявник загрожуватиме певним свідкам також ставав усе меншим (див. згадане вище рішення у справі «Невмержицький проти України» (Nevmerzhitsky v. Ukraine), пункт 136).
Також суд бере до уваги і те, що у даному кримінальному провадженні, на разі, не допитані усі свідки, що дає підстави суду стверджувати про існування високих ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_4 може незаконно впливати на них у даному кримінальному провадженні.
Крім того, судом враховуються фактичні обставини кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 , а саме: умисний характер кримінальних правопорушень та їх суспільна небезпечність, що дає підстави суду стверджувати про існування високих ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_4 може переховуватись від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Сторона захисту правом збирання та подання до суду документів та інших доказів, в порядку визначеному ст. 22 КПК України, не скористалась. Доводи обвинуваченого ОСОБА_4 , викладені у судовому засіданні, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні належними та допустимими доказами.
У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі Галь проти України, заява № 6759/11 від 16.04.2015 року суд наголошує на тому, що стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає заборону позбавлення свободи або заборону продовження позбавлення свободи, за винятком випадків, передбачених пунктом 1 статті 5 Конвенції. Цей перелік винятків, передбачений вищезазначеним положенням, є вичерпним і лише вузьке їх тлумачення відповідає цілям вказаного положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (див. рішення у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п.26, від 14.10.2010 року, з подальшими посиланнями). Жодне свавільне тримання під вартою не може відповідати пункту 1 статті 5 Конвенції, поняття «свавільність» у цьому контексті є ширшим, ніж невідповідність законодавству. Як наслідок, законне позбавлення свободи за національним законодавством все-рівно може бути свавільним і, таким чином порушувати Конвенцію, особливо коли з боку державних органів мали місце недобросовісність або введення в оману (див. вищенаведене рішення у справі «Моорен проти Німеччини» (Mooren v. Germany), пп. 72, 77 і 78, з подальшими посиланнями) або коли таке позбавлення свободи не було необхідним за конкретних обставин (див. рішення у справі «Нештяк проти Словаччини» (Neљќak v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74, від 27.02.2007 року).

За вказаного, суд вважає, що продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 є необхідним за конкретних обставин вказаного кримінального провадження, оскільки у судовому засіданні підтверджено достатніми та відповідними доводами, що є підстави вважати, що у обвинуваченого ОСОБА_4 наявні ризики переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, які на разі ще не допитані у судовому засіданні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Зазначені ризики є суттєвими і їх неможливо запобігти в умовах застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу більш м`якого ніж тримання під вартою.

У зв`язку з викладеним суд, керуючись ст.331 КПК України вважає, що для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_4 , обраний щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, доцільно продовжити на 60 днів та визначити йому заставу у розмірі двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 45400 (сорок п`ять тисяч чотириста) грн 00 коп, оскільки внесення застави саме в такому розмірі може гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 196, 197, 199, 331, 350, 369, ч. 1 ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України, суд, -

постановив:

Клопотання прокурора Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.307, ч.1 ст.317 КК України задовольнити.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с.Тузли Березанського району Миколаївської області продовжити строк тримання під вартою в Державній установі Миколаївський слідчий ізолятор на 60 діб.

Строк дії даної ухвали закінчується 20 серпня 2021 року (включно).

Визначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 заставу у розмірі двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 45400 (сорок п`ять тисяч чотириста) грн 00 коп, яка може бути внесена як самим обвинуваченим так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області.
Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент часу внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою протягом дії ухвали.
Роз`яснити обвинуваченому, що у разі внесення застави, оригінали документів з відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок Державної судової адміністрації України в Миколаївській області коштів має бути наданий уповноваженій службовій особі Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор».
Після отримання та перевірки протягом одного дня документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» негайно має здійснити розпорядження про звільнення ОСОБА_4 з-під варти, якщо відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання даного обвинуваченого під вартою, та повідомити усно і письмово Миколаївський районний суд Миколаївської області.
У разі внесення застави покласти на ОСОБА_4 обов`язки, визначені ст.194 КПК України:
- прибувати до суду за першою вимогою;
- повідомляти прокурора та суд про зміну місця свого проживання;
- утриматись від спілкування зі свідками у вказаному кримінальному провадженні;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади закордонний паспорт/інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду через Миколаївський районний суд Миколаївської області протягом 7 днів з дня оголошення ухвали.

Суддя ОСОБА_1

22.06.2021