УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 серпня 2021 року

м. Київ
справа № 592/16349/19
провадження № 51-4089ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 12 лютого 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 28 травня 2021 року, які постановлені в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002460, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 Кримінального кодексу України (далі КК України).
Суть питання
За вироком Зарічного районного суду м. Суми від 12 лютого 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 153 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 18 серпня 2019 року близько 13 год 00 хв, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , разом із своєю співмешканкою ОСОБА_5 , яка в цей час була в іншій кімнаті, та її малолітньою донькою, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наказав останній лягти до нього у ліжко, погрожуючи при цьому фізичним насильством і розуміючи, що остання в силу свого віку (6 років) не зможе чинити йому будь-якого опору. У подальшому, з метою реалізації свого умислу на вчинення дій сексуального характеру, ОСОБА_4 почав гладити рукою ногу потерпілої, а потім завів свою руку під нижню білизну дівчинки і почав торкатися статевих органів ОСОБА_6 , чим спричинив їй фізичну біль та легкі тілесні ушкодження. Таким чином, ОСОБА_4 вчинив насильницькі дії сексуального характеру не пов`язані з вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням пальця руки без згоди особи, яка не досягла чотирнадцятирічного віку.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 28 травня 2021 року залишив вирок місцевого суду без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені у кримінальному проваджені судові рішення стосовно нього і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи наведене, засуджений вказує на свою незгоду з постановленими стосовно нього рішеннями. Вважає, що апеляційним судом порушено вимоги кримінального процесуального закону, оскільки оголошення повного тексту судового рішення відбулося без його участі. Також зазначає про те, що вручені йому копії обвинувальних актів, не містять усі необхідні відомості, усупереч положенням статей 110, 291 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), що, на його думку, є порушенням його права на захист.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Попри те, що засуджений посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суть його касаційної скарги полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Крім того, засуджений вказує про те, що вручені йому копії обвинувальних актів, не містять усі необхідні відомості, усупереч положенням статей 110, 291 КПК України, що, на його думку, є порушенням його права на захист.
Однак, Верховний Суд звертає увагу засудженого на те, що зазначені обставини, він вже висловлював у суді апеляційної інстанції, на які судом була надана вмотивована відповідь.
Так, як видно з копії рішення апеляційного суду, суд перевірив доводи засудженого в цій частині та дійшов висновку про те, що обвинувальний акт стосовно нього містить усі необхідні відомості, які передбачено нормою ст. 291 КПК України. Вказаний обвинувальний акт підписано слідчим, який його склав та прокурором, який обвинувальний акт затвердив, до обвинувального акту додано усі передбачені кримінальним процесуальним законом додатки. Крім того, в матеріалах кримінального провадження містяться розписки обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника про отримання копій обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування.
Однак, як слушно зазначив апеляційний суд, сторона захисту зауваження щодо недоліків обвинувального акту не висловлювала, як і не вказувала про них в ході підготовчого судового засідання, на стадії якого й віднесено вирішення питань такого роду. Про існування недоліків в обвинувальному акті обвинувачений згадав на стадії апеляційного перегляду справи, що колегія суддів розцінила як незгоду обвинуваченого з встановленими фактичними обставинами справи, які суд визнав доведеними.
З таким висновком апеляційного суду погоджується й Верховний Суд та не вбачає підстав вважати, що з огляду на вищевказане право засудженого ОСОБА_4 на захист було якимось чином порушено.
Також Верховний Суд відхиляє посилання засудженого на порушення його прав, які, на його думку, були допущені апеляційним судом, у зв`язку з проголошенням повного тексту рішення цього суду без його участі, оскільки кримінальний процесуальний закон не містить вимоги щодо обов`язкової участі сторін судового провадження під час проголошення повного тексту.
Крім того, засуджений, зазначаючи про вказане порушення, не наводить відповідних доводів, яким чином його відсутність під час проголошення повного тексту ухвали вплинула на законність та обґрунтованість цієї ухвали. При цьому засуджений не вказує й про те, що він подавав до суду апеляційної інстанції клопотання про забезпечення його участі під час оголошення повного тексту.
За таких обставин, Верховний Суд вважає, що оголошення повного тексту ухвали суду апеляційної інстанції було здійснено без порушень норм КПК України та прав засудженого.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що засуджений у своїй касаційній скарзі не навів переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному проваджені судових рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 12 лютого 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 28 травня 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3