ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/1987/20 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11/818/1753/21 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2 Категорія: Продовження строку тримання під вартою (ч.4 ст. 422-1 КПК України)
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.03.2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі обвинуваченого та прокурора, належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу, з участю захисника ОСОБА_6 , в порядку ч.4 ст. 422-1 КПК України, тобто без виклику обвинуваченого та прокурора, за умови, що ніхто із них не заявив клопотання про розгляд справи з їх участю , за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 03.03.2021 року,-
В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою, продовжено дію запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою до 01.05.2021 року, включно.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики, передбачені п.1,3,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України, продовжують існувати на теперішній час.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати, та обрати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник вказала, що суд першої інстанції не взяв до уваги, те що ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_9 перебувають у шлюбних відносинах 18 років та мають трьох спільних дітей, одна з яких вагітна. Також вказує на те, що потерпілий ОСОБА_9 заперечував проти продовження строк утримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 , та наголошував на нормальних сімейних відносинах між ним та обвинуваченою, яка на його думку, не мала умислу на спричинення йому тілесних ушкоджень та не бажала йому смерті.

Також спростовуючи намір обвинуваченої ОСОБА_7 вдаватися до певних дій, захисник вказала, що обвинувачена залишилась вдома після того, як потерпілого ОСОБА_9 забрала швидка медична допомога, де очікувала працівників поліції.

Апелянт вказала на те, що дане кримінальне провадження не має свідків, а тому ОСОБА_7 не може на них впливати.

Вважає, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що більш м`який захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисник підтримала доводи поданої апеляційної скарги, просила задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам : переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення ; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, вчиняти інші кримінальні правопорушення, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнетер проти Австрії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченої переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що остання з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого їй злочину може вдатися до відповідних дій.
Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні закінченого замаху на умисне противоправне заподіяння смерті іншій людині, передбачене ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, яке відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким злочином.
Також, обвинувачена ОСОБА_7 не працевлаштована, тобто не має офіційного доходу, офіційно не одружена, відносно якої 22.07.2020 року до Зміївського районного суду Харківської області направлено обвинувальний за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України, мешкає разом із потерпілим та свідком.
Викладені обставини були взяті до уваги судом першої інстанції та обґрунтовано встановлено існування ризиків переховуватись від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню, та вчинити інше кримінальне правопорушення, чинити вплив на потерпілого та свідка.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, яке інкримінуються обвинуваченій ОСОБА_7 , даних про її особу, тяжкість покарання, що загрожує їй у разі визнання винуватою у кримінальному правопорушенні, хоча і має місце мешкання на території України, про те не має постійного законного джерела доходу, та може переховуватись від суду, а також перешкоджати кримінальному провадженню, чинити вплив на свідків та потерпілого, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства та потерпілого.
Вище викладене свідчить про неспроможність доводів апелянта про не доведеність існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та можливість застосування запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою у зв`язку з чим, колегія суддів не бере їх до уваги.
Доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, те що ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_9 перебувають у шлюбних відносинах 18 років та мають трьох спільних дітей, одна з яких вагітна, як на одну з підстав для зміни запобіжного заходу, колегія суддів до уваги не бере, оскільки як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції буду обґрунтовано встановлено, що проживання обвинуваченої разом з потерпілим не зменшить ризики вчинення повторного кримінального правопорушення, а необхідність піклування про трьох дітей не є вирішальним.

Колегія суддів не бере до уваги доводи захисника про ставлення потерпілого ОСОБА_9 до їх з обвинуваченою ОСОБА_7 сімейних відносин, яка на його думку, не мала умислу на спричинення йому тілесних ушкоджень та не бажала йому смерті, оскільки як вірно вказав суд першої інстанції, такі доводи будуть оцінено під час розгляду справи по суті при призначенні покарання.

Доводи апелянта на те, що дане кримінальне провадження не має свідків, що в свою чергу виключає можливість існування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, є неспроможними.

Згідно обвинувального акту, та як встановив суд першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_7 перебуваючи в приміщенні вітальні за встановленою органами досудового розслідування адресою, в присутності дитини ОСОБА_10 нанесла удар ножем в область нижньої лівої кінцівки. Після чого перебуваючи на сходовому майданчику в присутності дитини ОСОБА_10 нанесла колото-різані поранення грудної клітини та черевної порожнини ОСОБА_9 , який є його батьком.

Тому викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо можливості здійснювати вплив на малолітнього свідка.

Враховуючи вище викладе колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 , а стороною захисту не було спростовано наявні ризики, передбачене ст. 177 КПК України, які в свою чергу унеможливлюють застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу, який не зможе забезпечити виконання обвинуваченою її процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду не встановлено.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ч.2 ст. 376, ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426, ч.4 ст. 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 03.03.2021 року про задоволення клопотання прокурора та про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 01.05.2021 року, включно, щодо обвинуваченої ОСОБА_7 - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

_____________ ___________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4