Ухвала
Іменем України
18 лютого 2021 року

м. Київ
справа № 226/3745/19
провадження № 51-5456ск20
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Димитровського міського суду Донецької області від 15 травня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 11 серпня 2020 року з доданим до неї клопотанням

про поновлення строку на касаційне оскарження,
встановила:
У касаційній скарзі засуджений порушує питання про перегляд вказаних судових рішень у касаційному порядку, попередньо поновивши строк на їх касаційне оскарження.
Згідно з ч. 2 ст. 426 КПК України касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Як убачається з матеріалів провадження за касаційною скаргою, оскаржувана ухвала апеляційного суду була проголошена 11 серпня 2020 року, тоді як з касаційною скаргою засуджений ОСОБА_4 , який на момент проголошення вказаного судового рішення під вартою не знаходився, звернувся до суду касаційної інстанції 03 лютого 2021 року, тобто поза межами строку на касаційне оскарження, що ним не заперечується з огляду на його прохання про поновлення вказаного строку.
Частиною 1 ст. 117 КПК України передбачено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише в тому випадку, якщо причини його пропуску є поважними.
В обґрунтування поважності пропуску зазначеного строку засуджений посилається на свій стан здоров`я, що перешкодив йому звернутись до суду касаційної інстанції вчасно.
Оскільки засуджений, як убачається зі змісту клопотання з додатками, не мав можливості подати касаційну скаргу в передбачений законом строк з незалежних від нього причин, колегія суддів дійшла висновку про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження та необхідність його поновлення.
За вироком Димитровського міського суду Донецької області від 15 травня 2020 року, залишеним без зміни ухвалою Донецького апеляційного суду від 11 серпня 2020 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Димитров Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Димитровського міського суду Донецької області

від 12 квітня 2019 року за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту на строк 3 місяці, звільненого 12 листопада 2019 року,

засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі

на строк 2 роки.
Вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 22 листопада

2019 року о 09:30, перебуваючи у Мирноградському міському відділі

Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій

області (м-н «Молодіжний», 37А у м. Мирнограді), куди прийшов з метою відновлення втраченого паспорту, зайшовши до архівного його приміщення, двері якого були відчинені, та побачивши на столі гаманець, що належить ОСОБА_5 , повторно таємно викрав з нього 799 грн, завдавши потерпілій матеріальної шкоди на вказану суму.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити оскаржувані судові рішення щодо нього, призначивши йому покарання у виді арешту.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень вказаних вимог суди дотримались.
Обираючи ОСОБА_4 вид та міру покарання, суд першої інстанції взяв до уваги ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винного, який суспільно-корисною працею не займається, постійного законного джерела прибутку не має, раніше неодноразово судимий, в тому числі за злочини проти власності, має не зняту та не погашену судимість, вчинив кримінальне правопорушення через декілька днів після звільнення з місць позбавлення волі, де відбував покарання за вчинення аналогічного злочину, що свідчить про його свідоме небажання ставати на шлях виправлення.
Повною мірою врахувавши вказане, а також зваживши на обставини, що пом`якшують покарання, якими визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість не вбачається. Відсутні такі підстави і в касаційній скарзі засудженого.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , поданої в інтересах ОСОБА_4 , щодо суворості призначеного покарання, які аналогічні доводам касаційної скарги засудженого, та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок без зміни.
При цьому суд апеляційної інстанції слушно зазначив, що по своєму виду та розміру призначене ОСОБА_4 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчиненню нових злочинів.
Ухвала апеляційного суду достатньо мотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З огляду на наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та копій оскаржуваних судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів
постановила:
Клопотання засудженого ОСОБА_4 задовольнити.
Поновити засудженому ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження вироку Димитровського міського суду Донецької області від 15 травня 2020 року та ухвали Донецького апеляційного суду від 11 серпня 2020 року щодо нього.
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Димитровського міського суду Донецької області

від 15 травня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 11 серпня 2020 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3