Ухвала
іменем України
22 лютого 2021 року

м. Київ
справа № 752/25404/18
провадження № 51 - 713 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року ОСОБА_4 , засуджено за ч.1 ст.286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк 1 рік.
На підставі ст.75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та з покладанням відповідних обов`язків, передбачених положеннями ст.76 КК.
Прийнято рішення щодо стягнення із засудженого на користь потерпілого ОСОБА_5 спричиненої злочином шкоди, а також щодо процесуальних витрат.
Київський апеляційний суд ухвалою від 18 листопада 2020 року вирок місцевого суду залишив без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 05 листопада 2018 року о 06 годині 30 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «Daewoo», моделі «Lanos», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по просп. Академіка Глушкова в м. Києві в напрямку до Одеського шляхопроводу, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який позначений відповідними дорожніми знаками та розміткою, діючи з необережності порушив п. 2.3 (б) і 18.1 Правил дорожнього руху України, а саме проявив неуважність та не зменшив швидкості руху, аж до повної зупинки транспортного засобу, виїхав на нерегульований пішохідний перехід, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який переходив проїзну частину. У результаті дорожньо-транспортної пригоди, потерпілий отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції через істотне порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Прокурор вважає, що місцевий суд фактично звільнив засудженого від додаткового покарання, оскільки не зазначив у резолютивній частині вироку щодо якого саме покарання застосовано положення ст. 75 КК. В порушення вимог ст. 419 КПК, як зазначив прокурор, відповідних доводів суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив, правильної оцінки їм не дав та безпідставно відмовив у задоволенні апеляційної скарги прокурора.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучену до неї копію судового рішення, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення з огляду на таке.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 , кваліфікація його дій за ч.1 ст.286 КК, а також вид та розмір призначеного йому покарання у касаційному порядку не оскаржуються.
Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування ст. 75 КК в частині звільнення засудженого від відбування як основного, так і додаткового покарання, то вони є необґрунтованими. Ці доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який дав їм належну оцінку.
Так, відповідно до положень ч.1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Отже, перелік покарань, від відбування яких особу може бути звільнено на підставі ст. 75 КК, є вичерпним. Покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю у цей перелік не входить.
Згідно зі ст. 77 КК, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.
За вироком суду ОСОБА_4 за ч.1 ст.286 КК призначено основне покарання у виді обмеження волі, а також додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Отже, враховуючи, що ч.1 ст.75 КК передбачає звільнення від відбування лише основного покарання, натомість звільнення від призначеного судом додаткового покарання за цією нормою не допускається, відсутність у резолютивній частині вироку місцевого суду вказівки про те, що на підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування лише основного покарання, в даному випадку не можна визнати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
З урахуванням того, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку навів належні мотиви щодо призначення засудженому основного покарання, від відбування якого він звільнений з випробуванням, а також необхідності призначення йому додаткового покарання, то за цих обставин, сформульоване у резолютивній частині рішення про застосування положень ст.75 КК не є таким, що може викликати сумніви під час виконання вироку.
Аналогічні доводи прокурора належно перевірені і апеляційною інстанцією, на них надано обґрунтовані відповіді, ухвала суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги, а тому у відкритті провадження на підставі положень КПК слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_3