Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

27 липня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача - ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000021 від 15.02.2021 року за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 01 червня 2021 року
стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Острів Сокальського району Львівської області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 та фактично проживаючого по АДРЕСА_2 , громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше неодноразово судимого:
- 04 червня 2013 року Садгірським районним судом м. Чернівців за ч.2 ст.187 КК України до 8-ми (восьми) років 4 місяців 26 днів позбавлення волі,
- 25 лютого 2021 року Дубровицьким районним судом Рівненської області за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 (вісімсот п`ятдесят) грн.,
-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 01 червня 2021 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з дня затримання, тобто з 15 лютого 2021 року.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом повного складання покарання за цим вироком та за вироком Дубровицького районного суду від 25 лютого 2021 року остаточно за сукупністю злочинів за двома вироками призначено ОСОБА_6 покарання у виді 5 років позбавлення волі та штрафу в сумі 850 гривень.
Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України, покарання у виді штрафу ухвалено виконувати самостійно.
Вирок Дубровицького районного суду Рівненської області, яким ОСОБА_6 засудженого за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 (вісімсот п`ятдесят) грн. ухвалено виконувати самостійно.
Продовжено дію обраного запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу, але не більше, ніж на 60 днів, тобто до 30 липня 2021 року включно, з подальшим його утриманням у Державній установі «Рівненський слідчий ізолятор».
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду, 14 лютого 2021 року, приблизно о 18 год., ОСОБА_6 , знаходячись в будинку за місцем проживання, що розташований по АДРЕСА_2 , де перебуваючи в спальній кімнаті, під час словесного конфлікту із вітчимом співмешканки, ОСОБА_8 , що виник на побутовому ґрунті, з метою нанесення тілесних ушкоджень, умисно наніс останньому не менше трьох ударів палицею в ділянку голови та правої руки, внаслідок чого заподіяв ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження, що небезпечні для життя в момент їх заподіяння.
В поданих апеляційних скаргах захисник в інтересах обвинуваченого та обвинувачений покликаються на необгрунтованість вироку суду першої інстанції.
Вказують, що судом надано неправильну оцінку доказам у кримінальному провадженні та не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, внаслідок чого ухвалив вирок, який суперечить дійсним обставинам справи.
Не оспорюючи сам факт нанесення тяжких тілесних ушкоджень, вважають, що дії обвинуваченого неправильно кваліфіковані за ч.1 ст. 121 КК України, підлягають кваліфікації за ст. 124 КК України.
Важають, що суд залишив поза увагою, що тілесні ушкодження ОСОБА_6 наносив у відповідь на протиправні дії потерпілого, зокрема, після того, коли останній повторно взяв палицю та наніс нею один удар обвинуваченому по голові, що на їх думку, свідчить про агресивну поведінку потерпілого відносно обвинуваченого.
Звертають увагу, що суд також залишив поза увагою і те що обвинувачений, побачивши у потерпілого кров, відразу припинив його бити, що вказує на те, що після припинення небезпеки для себе перестав оборонятись на наносити тілесні ушкодження потерпілому.
На думку сторони захисту, судом неналежно оцінено і покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , оскільки в їх показах є розбіжності.
Просять змінити вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 01 червня 2021 року, перекваліфікувавши дії ОСОБА_6 з ч.1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України, призначивши покарання у межах санкції ст. 124 КК України.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши вирок суду в межах апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого і захисника в інтересах обвинуваченого не підлягають до задоволення з таких підстав.
Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбчаеного ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та є обґрунтованим.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.
Не зважаючи на те, що ОСОБА_6 вину у скоєнні інкримінованого йому злочину не визнав, проте не заперечував, що дійсно наніс потерпілому вказані тілесні ушкодження, але у відповідь на його протиправні дії, його винуватість повністю підтверджується отриманими в ході судового розгляду і оціненими судом показаннями самого обвинуваченого, послідовними показами свідків ОСОБА_9 , очевидця події ОСОБА_10 щодо факту нанесення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 під час конфлікту, їх характеру і локалізації та знаряддя, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , викладеними у вироку суду, які узгоджуються з іншими дослідженими письмовими доказами.
Так, зокрема, відповідно до даних досліджених протоколів проведення слідчого експерименту від 18 березня 2021 року за участю ОСОБА_10 та від 08 квітня 2021 року за участю ОСОБА_6 , відповідно, ОСОБА_10 розповіла, яким чином та за яких обставин ОСОБА_6 наносив тілесні ушкодження ОСОБА_8 , а ОСОБА_6 розповів, яким чином та за яких обставин він наносив тілесні ушкодження ОСОБА_8 .
Судом враховано і дані висновку судово-медичної експертизи №59 від 15 лютого 2021 року щодо характеру, локалізації та тяжкості отриманих потерпілим ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.
До зазначеного обвинуваченим ОСОБА_6 про те, що мав на меті при обставинах, що мали місце 14 лютого 2021 року, самозахист від дій потерпілого ОСОБА_8 , які розцінював, як небезпеку для себе, оскільки потерпілий першим прийшов до хати з палицею та почав наносити нею удари, від чого у нього також були тілесні ушкодження, які було зафіксовано при затриманні, тобто тілесні ушкодження він наніс ОСОБА_8 при перевищенні меж необхідної оборони, щобуло і предметом оцінки судом першої інстанції та розцінені судом як такі, що надані обвинуваченим виключно з метою уникнення відповідальності за вчинене діяння, колегія суддів також ставиться критично та вважає безпідставними доводи сторони захисту щодо необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України.

На переконання колегії суддів суд першої інстанції правильно виходив з того, що ст. 124 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.

На відміну від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, відповідальність за яке передбачено ст. 121 КК України, визначальним для кваліфікації дій особи за ст. 124 КК є відповідна обстановка вчинення злочину - перебування винного, зокрема, у стані необхідної оборони. До того ж, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони цього злочину є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Згідно з нормами ч. 1 та ч. 3 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.

При цьому, до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
З встановлених судом першої інстанції обставин провадження підтверджуєть факт умисного спричинення обвинуваченим ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, виходячи з того, що потерпілий ОСОБА_8 в ході конфлікту для обвинуваченого ОСОБА_6 будь-якої загрози не становив і підстав для самозахисту або необхідності відвернення посягання на нього з боку потерпілого у обвинуваченого не виникало. При цьому, судом першої інстанції правильно звернуто увагу, що характер, кількість та локалізація завданих тілесних ушкоджень потерпілому в життєво важливий орган голову, застосування обвинуваченим в якості знаряддя злочину палиці, яку він взяв для нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, переконливо свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_6 усвідомлював можливість настання негативних наслідків своїх дій, у тому числі й ті, що фактично настали, тобто його умисел був спрямований на заподіяння значної шкоди здоров`ю потерпілого.
Судом на підставі досліджених та оцінених у відповідності до вимог КПК України доказів встановлено, що дії потерпілого ОСОБА_8 не були таким суспільно небезпечним посяганням, зокрема нападом, не були безпосередньо спрямовані на заподіяння обвинуваченому ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень або такої невідворотної шкоди, яка вимагала від обвинуваченого діяти в стані необхідної оборони.
Суд першої інстанції прийшов до переконливого висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 не перебував при вчиненні злочинного діяння у стані необхідної оборони та не діяв з перевищенням меж необхідної оборони, а отже в його діях відсутня об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 124 КК України.
Крім того, не залишено без оцінки суду і доводи ОСОБА_6 щодо наявності у нього тілесних ушкоджень, спричинених йому під час бійки з ОСОБА_8 , після отримання яких він змушений був діяти таким чином у відповідь, які спростовуються, зокрема тим, що постановою про закриття кримінального провадження від 26 лютого 2021 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000021 від 15 лютого 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.
Не встановлено і будь-яких обставин об`єктивного характеру, які б перешкоджали обвинуваченому уникнути продовження конфлікту з потерпілим, тобто такого суспільно небезпечного посягання, яке б загрожувало життю чи здоров`ю обвинуваченого ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та підлягало негайному відверненню чи припиненню, в момент заподіяння, зі сторони потерпілого ОСОБА_8 , ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), зважаючи, зокрема і на їх вік, не було.
За наведеного колегія суддів вважає, що оцінивши надані стороною обвинувачення докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, дії обвинуваченого ОСОБА_6 мали умисний протиправний характер, що свідчить про наявність у нього прямого умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, а тому встановлені фактичні обставини кримінального провадження не дають підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого на статтю 124 КК України.
На думку колегії суддів кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.1 ст. 121 КК України, як спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є правильною.
Що стосується виду та розміру призначеного судом покарання ОСОБА_6 , то на думку колегії суддів, покарання обвинуваченому призначено відповідно до вимог ст. 50, 65 КК України в межах санкції частини статті за інкримінований злочин у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям. При цьому суд врахував ступінь тяжкості вчиненого умисного злочину проти життя та здоров`я особи, який відноситься до категорії тяжких, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується негативно, на Д обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває. Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 визнано щире каяття. До обставини, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 віднесено вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.
Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 мінімальне покарання, передбачене санкцією частини статті за інкримінований злочин, з визначенням остаточного покарання з врахування вимог ч.4 ст. 70, ст. 72 КК України відповідає загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації покарання, і це покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим через м`якість чи суворість, оскільки є необхідним й достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження нових злочинів.

З огляду на викладене доказів на спростування висновків суду першої інстанції в апеляційних скаргах не наведено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 01 червня 2021 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст. 121 КК України залишити без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 ? без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим ОСОБА_6 ? в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3