КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/2304/2021 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
Єдиний унікальний номер: 362/6272/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2021 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2020 року,
за участю:
представника власника майна ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09.12.2020 року задоволено клопотання т.в.о. начальника СВ Васильківського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором Ваильківського відділу Київо-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_9 про арешт майна та накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером: :01:007:0012, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно витягу із державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 232998728 від 18.11.2020 року, належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , та обмежено користування, відчужування та розпорядження нею до часу встановлення фактичних обставин кримінального провадження, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_7 подав в інтересах ОСОБА_6 апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження, ухвалу слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09.12.2020 року, якою накладено арешт на вищевказану земельну ділянку скасувати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, представник зазначає, що ОСОБА_6 правомірно набула право власності на вищевказану земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_10 за № 3768. На час укладання договору будь-яких заборон, обмежень або інших перешкод для укладання договору купівлі-продажу та переходу права власності не було. За продавцем було зареєстровано право власності, яке ніхто не оспорював. Вищевказаний договір не визнаний недійсним, ніким не оспорювався та не оскаржувався. Тому, накладений арешт обмежує право власника майна ОСОБА_6 на користування та володіння земельною ділянкою у визначеному законом порядку.

На думку апелянта, органом досудового розслідування та слідчим суддею не доведено правових підстав для накладення арешту на земельну ділянку, можливість використання її як доказу у кримінальному провадженні, а також розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для третіх осіб.

Вищевказана земельна ділянка не може бути визнана речовим доказом, оскільки не була знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберегла на собі його сліди та не містить інших відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час даного кримінального провадження, а тому, будь-якої потреби у подальшому накладенні арешту немає.

Щодо порушення строку на апеляційне оскарження, представник зазначає, що розгляд клопотання слідчого безпідставно здійснювався за відсутності власника майна або його представника, про існування оскаржуваної ухвали стало відомо з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, а її копію на час подання апеляційної скарги отримано не було.

В судове засідання у справі прокурор не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду. Тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити в повному обсязі, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно частини 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, розгляд клопотання органу досудового розслідування було здійснено без повідомлення власника майна або його представника, а копію оскаржуваної ухвали, як зазначає представник, на момент подачі апеляційної скарги ним отримано так і не було. Про існування оскаржуваної ухвали стало відомо з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи, що апеляційна скарга була подана 15.03.2021 року, строк на апеляційне оскарження не пропущений, а тому поновленню він не підлягає.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, в провадженні СБ Васильківськлого відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000436 від 03.10.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Клопотання слідчого мотивоване тим, що земельна ділянки з кадастровим номером: :01:007:0012, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно витягу із державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 232998728 від 18.11.2020 року, належить на праві приватної власності ОСОБА_6 ,

Орган досудового розслідування стверджує, вказане майно фактично є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, оскільки власником вказаної земельної ділянки є ОСОБА_11 , яка ним була придбана у

ОСОБА_12 за договором купівлі-продажу від 25.10.2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом. Йому повідомили сусіди, що на його земельну ділянку прибули невідомі особи, які сказали, що придбали вищевказану земельну ділянку, але він її не продавав.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.10.2007 року ОСОБА_12 продав, а ОСОБА_11 придбав земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу із державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 232998728 від 18.11.2020 року, земельна ділянка з кадастровим номером :01:007:0012, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_6

07.12.2020 року т.в.о. начальника СВ Васильківського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_8 , за погодженням із прокурором Васильківського відділу Київо-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_9 звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з клопотанням про арешт майна.

Ухвалою слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09.12.2020 року задоволено клопотання т.в.о. начальника СВ Васильківського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором Ваильківського відділу Київо-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_9 про арешт майна та накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером: :01:007:0012, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно витягу із державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 232998728 від 18.11.2020 року, належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , та обмежено користування, відчужування та розпорядження нею до часу встановлення фактичних обставин кримінального провадження, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Задовольняючи клопотання та накладаючи арешт на вищевказану земельну ділянку, слідчий суддя виходив з того, що вказане нерухоме майно відповідає ознакам, визначеним ст. 98 КПК України, оскільки є об`єктом кримінально протиправних дій, і може бути використане як доказ у кримінальному провадженні.

З такими висновками слідчого судді у цій частині, колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.
Задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя, прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на вищевказане майно, оскільки це майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України.
З урахуванням цього слідчий суддя встановив належні правові підстави, передбачені ч.ч. 1, 2, 3 ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання про арешт майна та накладення арешту на вищевказану земельну ділянку, що відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.
Вказане свідчить, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки невжиття даних заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна призведе до його відчуження, пошкодження, знищення, перетворення, а тому доводи представника власника про законність набуття права власності, не можуть бути прийняті колегією суддів, оскільки вказані обставини підлягають перевірці під час здійснення досудового розслідування.
Крім того, відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Метою накладення арешту у поданому клопотанні орган досудового розслідування зазначив забезпечення збереження речових доказів.

Крім того, слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінюватидокази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.
Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.
Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, задовольняючи клопотання органу досудового розслідування та накладаючи арешт на майно, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером: :01:007:0012, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно витягу із державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 232998728 від 18.11.2020 року, належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.
При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 174 КПК України власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.
Проте, колегія суддів не може погодитися з викладеними у оскаржуваній ухвалі висновками слідчого судді в частині встановлення заборони користуватися вищезазначеною земельною ділянкою,з огляду на наступне.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Згідно положень ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Виходячи зі змісту ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання про арешт майна, слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. При цьому, в ухвалі зазначається заборона, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.

В даному випадку, арешт накладається з метою збереження речових доказів. Вказане свідчить, що на даному етапі досудового розслідування потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна як позбавлення права користування. Для досягнення завдань такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна з даних підстав достатнім буде позбавлення права лише розпоряджатися, що полягає у забороні відчуження, що не передбачає вилучення арештованого майна із користування власників.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що заборона користування нерухомим майном буде надмірним втручанням в права та інтереси власника майна і не є виправданим на даному етапі досудового розслідування, а тому апеляційна скарга представника власника майна підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2020 року, якою задоволено клопотання т.в.о. начальника СД Васильківського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором Васильківського відділу Київо-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_9 про арешт майна та накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером: :01:007:0012, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно витягу із державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 232998728 від 18.11.2020 року, належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , та обмежено користування, відчужування та розпорядження нею до часу встановлення фактичних обставин кримінального провадження, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання т.в.о. начальника СД Васильківського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором Васильківського відділу Київо-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_9 про накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером: :01:007:0012, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , задовольнити частково.
Накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером: :01:007:0012, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно витягу із державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 232998728 від 18.11.2020 року, належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , із забороною відчужування та розпорядження нею.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3