КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №755/9334/20
Провадження №11-кп/824/910/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

25 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали провадження №0003719 від 05.06.2020 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 та апеляційною скаргою з доповненнями захисника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року, щодо обвинуваченого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Торез Донецької області, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання в м. Києві, який раніше судимого 10.10.2005 року вироком Апеляційного суду Луганської області за ч.4 ст.187; п.6, 12 ч.2 ст.115; ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна; звільненого 19.10.2018 року по відбуттю строку покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України, -

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

В с т а н о в и л а:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 вказано відраховувати з моменту застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме з 08 червня 2020 року.
Зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_6 строк його перебування у Київському ІТТ з моменту його затримання, а саме: з 05 червня 2020 року по 08 червня 2020 року.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під ОСОБА_6 залишено без зміни.
Вирішено долю речових доказів.
Згідно вироку, 05.06.2020 року приблизно о 13 годині 40 хвилин ОСОБА_6 разом з невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали досудового розслідування щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження, знаходилися біля будинку № 15 по вулиці Миропільській у м. Києві, де побачили наглядно відому їм жінку ОСОБА_9 .
У цей час у ОСОБА_6 та невстановленої досудовим розслідуванням особи, матеріали досудового розслідування щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження, виник злочинний умисел, спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, з метою незаконного збагачення, а саме - на повторне відкрите викрадення належного планшетного комп`ютера марки «Асус», моделі «Косс», вартістю 5000 грн., з сім-картою мобільного оператора «Лайфселл», абонентський номер НОМЕР_1 , вартістю 50 грн., який знаходився в правій кишені куртки останньої, котра була розстібнута.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з корисливих мотивів, розподіливши між собою злочинні ролі, невстановлена досудовим розслідуванням особа, матеріали досудового розслідування щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження, шляхом ривка, відкрито викрала планшетний комп`ютер марки «Асус», моделі «Косс», вартістю 5000 грн., з сім-картою мобільного оператора «Лайфселл», абонентський номер НОМЕР_1 , вартістю 50 грн., що знаходився в правій кишені куртки потерпілої ОСОБА_9 , яка була розстібнута, та передала викрадене у потерпілої майно ОСОБА_6 .
Після цього, ОСОБА_6 , утримуючи при собі спільно викрадене майно, разом із невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали досудового розслідування щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження, з місця вчинення злочину зникли та розпорядились викраденим майном на власний розсуд, заподіявши своїми спільними злочинними діями потерпілій ОСОБА_9 матеріального збитку на загальну суму 5050 гривень.

На вирок суду першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_6 та його захисником адвокатом ОСОБА_7 подано апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року та об`єднати його справу зі справою ОСОБА_10 .

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції з самого початку не вірно встановив його анкетні дані, а саме те, що він зареєстрований в м. Торез Донецької області (ДНР), хоча насправді він зареєстрований в м. Слов`янськ, що знаходиться на території України, а також не вірно встановлено що він не одружений та не працює, оскільки він офіційно одружений, має доньку, постійно працював для утримання своєї сім`ї. Також вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги документи про хворобу його матері.

На думку обвинуваченого, суд першої інстанції невірно встановив, що він за попередньою змовою з ОСОБА_10 скоїв інкримінований йому злочин.

Апелянт зазначає, що потерпіла ОСОБА_9 була в боргу перед ОСОБА_10 і між ними була дружня бесіда. Також на місці злочину потерпіла була з своїм знайомим, а також поряд знаходились інші люди, а тому, якби ОСОБА_9 пограбували, то вона могла б покликати когось на допомогу, проте будь-якого прохання про допомогу він неї не надходило.

На думку обвинуваченого, потерпіла в даній ситуації хотіла заробити гроші, і на підтвердження даного факту у його дружини є запис розмови, в якому потерпіла вимагала гроші за правдиві покази.
Також апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги покази ОСОБА_10 , який стверджував про його ( ОСОБА_6 ) невинуватість та розповів як все відбувалося насправді.

Незрозумілим для обвинуваченого є те, чому справи щодо нього та щодо ОСОБА_10 розглядаються в різних судах, так як суд першої інстанції стверджує, що вони є співучасниками, однак ОСОБА_10 , у даному провадженні є свідком і паралельно справа розглядається щодо нього за один і той же злочин іншим судом.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 03.11.2020р. відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати, визнавши ОСОБА_6 не винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.

За доводами захисника, вирок суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим і не належним чином вмотивованим (необ`єктивним), постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що як версію свідка ОСОБА_10 про вчинення ним грабежу потерпілої ОСОБА_9 , так і версію самого обвинуваченого ОСОБА_6 сторона обвинувачення не змогла спростувати під час судового розгляду справи в суді першої інстанції, у зв`язку з чим на погляд захисника, не довела винуватість ОСОБА_6 у спосіб передбачений статтями 91, 92 KПK України за формулюванням викладеним у обвинувальному акті.

На переконання сторони захисту, оскаржуваний вирок суду першої інстанції побудований тільки на доказах наданих стороною обвинувачення без належної та вмотивованої оцінки показів обвинуваченого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_11 , інших свідків, які залишилися судом не допитані. Крім того, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив обвинуваченому у допиті свідків, яким були відомі дійсні обставини події, підтверджуючі невинуватість ОСОБА_6 у інкримінованому йому у вину злочині та були присутні під час події на місці скоєння кримінального правопорушення.

Апелянт вказує на те, що за результатом розгляду обвинувального акту відносно ОСОБА_6 місцевий суд помилково визнав зазначені у ньому обставини події кримінального правопорушення повністю доведеними стороною обвинувачення та такими, що знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи на підставі лише тільки показів потерпілої ОСОБА_9 , свідка з боку потерпілої, її близького знайомого - ОСОБА_12 , та письмові докази.

Також захисник вказує на те, що суд першої інстанції повністю не врахував, що саме за аналогічним обвинувальним актом здійснюється кримінальне переслідування свідка ОСОБА_10 у іншому кримінальному провадженні. Постає справедливе питання, так хто ж у цій справі насправді є винуватим та вчинив вказаний злочин у відношенні потерпілої ОСОБА_9 та за яких саме обставин. На думку захисника, суд першої інстанції в цьому, нажаль, так і не розібрався.

Апелянт вважає, що суд 1-ї інстанції безпідставно не надав у вироку належної правової оцінки показам свідка ОСОБА_10 , зазначивши у вироку лише, що до таких показів свідка ОСОБА_10 суд ставиться критично, без належного обґрунтування такого свого ставлення, без зазначення у вироку того, чому саме свідчення особи, яка визнає вину у вчиненому злочині та надає суду деталі його вчинення не приймаються судом та відкидаються ним, що взагалі недопустимо та є грубим порушенням вимог процесуального права в частині вмотивованості рішення суду та об`єктивного встановлення обставин події і надання ним відповідної правової кваліфікації і оцінки.

Апелянт зазначає, що стосовно відношень між обвинуваченим та потерпілою ОСОБА_6 суду пояснив, що після вчинення ОСОБА_10 грабіжу, ОСОБА_9 зверталася до ОСОБА_6 та вимагала від нього гроші за планшет і наполягала на відшкодуванні шкоди, спричиненої діями ОСОБА_10 саме ОСОБА_6 , оскільки останній був знайомий з ОСОБА_10 , якого вона не знала де шукати, на що обвинувачений відповів потерпілій відмовою, у зв`язку з чим між вказаними особами виникнули неприязні стосунки та можливі мотиви у потерпілої для обмовлення у подальшому ОСОБА_6 на стадії досудового розслідування та в суді. Але суд не придав цьому належної уваги та навіть вказав у вироку, що не вбачає підстав для оговорювання потерпілою обвинуваченого ОСОБА_6 .

Відтак, сторона захисту вважає, що в діях ОСОБА_6 відсутній склад злочину, оскільки він не вчиняв будь-якого суспільно-небезпечного діяння, яке може містити такі його ознаки. І на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у сторони обвинувачення не знайшлося більш жодного доказу окрім свідчень самої потерпілої та її знайомого свідка ОСОБА_12 , які є зацікавленими у відшкодуванні особами та яким, нажаль, байдуже хто таку шкоду має відшкодовувати. Наслідки безпідставного засудження ОСОБА_6 не цікавлять потерпілу, вона прагне тільки до отримання відшкодування, а у зв`язку з тим, що їй було не відомо де відшукувати ОСОБА_10 остання вирішила надати покази проти обвинуваченого ОСОБА_6 , що у результаті перетворилося для нього в обвинувальний вирок суду та призначення покарання у виді 4 (чотири) років позбавлення свободи.

На думку сторони захисту, покази свідка ОСОБА_12 необхідно оцінювати критично та взагалі відкинути і не приймати як джерело доказів у цій справі у зв`язку з тим, що під час надання показів вказаним свідком він знаходився у вкрай нетверезому стані та взагалі, який пам`ятав або знав всі обставини події зі слів самої потерпілої, у зв`язку з тим, що і на момент події знаходився в такому ж безпорадному стані, про що казав і сам обвинувачений і інші особи, допитані у якості свідків. Свідок ОСОБА_12 навіть відмовився приймати участь у одночасному допиті з обвинуваченим, оскільки знав, що фактично оговорює його.

Також апелянт зазначає, що відповідно до п. з ч. з ст. 314 КПК України суд у підготовчому судовому засіданні повинен повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам вказаного Кодексу. Обвинувальний акт має містити відомості зазначені в ч. 2 ст. 291 при цьому в даному підсумковому документі досудового розслідування не повинно бути жодних внутрішніх суперечностей, граматичних помилок і описок, а всі складові частини цього документа повинні бути узгодженні як між собою, так і доданими до нього додатками згідно вимог ч. 4 ст. 291 КПК України.
Захисник вказує на те, що в порушення вимог п.5, ч. 2 ст. 291 КПК України в обвинувальному акті в розділі «правова кваліфікація» замість безпосередньої правової кваліфікації дублюється формулювання обвинувачення.
Окрім цього апелянт зазначає, що згідно із вимогами КПК України в обвинувальному акті, після закінчення слідства, зазначаються: обставини справи, як їх встановлено на досудовому слідстві; місце, час, способи, мотиви і наслідки злочину, вчиненого обвинуваченим, проте не зважаючи на наявність в обвинувальному висновку вказівки на мету інкримінованих дій обвинуваченого, мотив його дій не описаний.
Захисник стверджує, що призначення судового розгляду за наявності викладених вище недоліків і порушень закону з їх усуненням прокурором на наступних стадіях провадження законом не передбачено.
Захисник вказує на те, що суд першої інстанції не дивлячись на те що даний обвинувальний акт, не відповідав вимогам ст. 291 КПК України, в порушення вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України не повернув обвинувальний акт прокурору.
На переконання апелянта, в даному випадку не пред`явлено обвинувачення.

Апелянт стверджує, що вручення особі копії обвинувального акта не дає підстав констатувати, що обвинувачення висунуте, та ще й у встановленому законом порядку. Також немає підстав уважати, що вручення цього документа гарантує впевненість у тому, що особа розуміє суть висунутого обвинувачення.

Окрім цього, захисник вказує на те, що немає жодної правової підстави обґрунтовано вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 нібито скоїв, інкримінований йому злочин в стані алкогольного сп`яніння, до того ж відсутній будь-який медичний висновок про стан алкогольного сп`яніння.
В доповненнях до апеляційної скарги апелянт зазначає, що згідно журналу судового засідання від 05.08.2020 року не узгоджуються у показах потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 обставини події, які підлягають встановленню, доказуванню і доведенню в суді стороною обвинувачення, а саме подія кримінального правопорушення: час, місце, спосіб на інші обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України.

Крім цього захисник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що надані потерпілою ОСОБА_9 в судовому засіданні покази (05.08.2020,), як і покази свідка ОСОБА_12 повністю різняться та не узгоджуються з показами потерпілої ОСОБА_9 про обставини події, які вона надавала під час проведення слідчого експерименту 27.06.2020 року, а також суттєво відрізняються віл фактичних даних, отриманих з протоколу огляду місця події, складеного за участю ОСОБА_9 05.06.2020 року.

За доводами апелянта, суд першої інстанції не приділив належної уваги тій обставині, що докази на яких ґрунтується обвинувачення, а саме протоколи огляду та слідчого експерименту та покази свідка ОСОБА_12 і потерпілої ОСОБА_9 мають суттєві суперечності з приводу обставин кримінального правопорушення та його події, не надав цим доказам належної оцінки, що призвело до своєчасного не усунення такого недоліку, як суттєві розбіжності у показах та протоколах слідчих дій, в результаті чого має місце порушення судом 1-ї інстанції правил оцінки доказів, встановлених приписами статті 94 КПК України, що є також істотним порушенням процесуального закону та підставою для скасування вироку суду першої інстанції.
Крім цього захисник вказує на те, що в показах наданих суду 03.11.2020 потерпіла ОСОБА_9 вказує вже на двох осіб (раніше з її показів було три особи), які начебто заволоділи її майном і пішли у невідомому напрямку, а саме на особу на ім`я ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а тому, ці покази знову ж таки відрізняються від показів наданих потерпілою 05.08.2020 під час її першого допиту в суді.

Також апелянт вказує на те, що в порушення статті 94 КПК України суд першої інстанції під час судового розгляду справи не дослідив речові докази, якими відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0003708 від 05.06.2020 є, зокрема, компакт-диск DVD-R «AXENT» номер: PSP330XD, 4.7 Gb, з аудіозаписом розмови потерпілої ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_12 з оператором служби «102».
Окрім цього, захисник зазначає, що в обвинувальному вироку не містяться посилання на речові докази та судом не вирішено питання щодо їх подальшого використання відповідно до вимог статті 100 КПК України.

Таким чином, на переконання апелянта, велика кількість розбіжностей та недоліків у показах самої потерпілої та свідка, на показах яких фактично побудований обвинувальний вирок в частині обставин, які необхідно було у встановленому порядку доводити під час судового розгляду залишилися не встановленими та не з`ясованими судом першої інстанції, що призвело до помилкового рішення місцевого суду та незаконного засудження ОСОБА_6 через ухвалення обвинувального вироку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримавши свою апеляційну скаргу з доповненнями, підтримав і апеляційну скаргу обвинуваченого та просив вирок суду скасувати, а провадження у справі закрити; пояснення обвинуваченого, який свою апеляційну скарга та апеляційну скаргу захисника підтримав,уточнивши вимоги своєї апеляційної скарги, зокрема, просив також вирок суду скасувати та провадження у справі закрити; пояснення потерпілої та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду; перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши речовий доказ (компакт-диск DVD-R «AXENT» номер: PSP330XD, 4.7 Gb) з аудіозаписом розмови потерпілої ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_12 з оператором служби «102», провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 та апеляційна скарга з доповненнями захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 не підлягають задоволення з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється судом апеляційної інстанції в межах апеляційної скарги.

Викладені у вироку суду першої інстанції висновки про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а саме відкритому викраденні чужого майна, вчиненому повторно за попередньою змовою групою осіб, ґрунтуються на сукупності зібраних, взаємоузгоджених між собою та досліджених судом доказах, які є правильними і відповідають фактичним обставинам справи.
Доводи обвинуваченого та захисника про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також на те, що висновки суду, які викладені у вироку не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, є безпідставними.
Як встановлено перевіркою матеріалів кримінального провадження, досудове розслідування та судовий розгляд у провадженні проведено з дотриманням вимог кримінально - процесуального законодавства, спрямованих на всебічне повне та об`єктивне дослідження обставин справи.
Викладені у вироку висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені дослідженими в судовому засіданні і детально викладеними у вироку доказами.
Суд першої інстанції, мотивуючи свої висновки про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення послався на показання потерпілої ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_12 , а також письмові докази, що містяться у кримінальному провадженні.

Так, з показань обвинуваченого ОСОБА_6 вбачається, що він свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та показав, що 05.06.2020 року близько 13 години 40 хвилин, проходивнеподалікдитячогомайданчикапо АДРЕСА_2 , підійшов привітатися до свого знайомого на ім`я ОСОБА_13 , який знаходився за вказаною адресою, поряд з яким була потерпіла ОСОБА_9 , при цьому планшет знаходився у руках ОСОБА_10 .. Він, маючи намір зателефонувати попросив у ОСОБА_10 планшет, однак, побачивши, що планшет заблокований одразу його віддав назад ОСОБА_10 та пішов по своїх справах. Також обвинувачений пояснив, що біля того місця, де знаходилась потерпіла, поряд знаходилось більше 10 осіб, і якби він викрав планшет, і потерпіла почала б кричати, то його одразу б могли затримати.
Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, його вина у повному обсязі доведена в ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції та підтверджується поясненнями потерпілої, наданими в суді апеляційної інстанції, які є аналогічними поясненням, наданими нею в суді першої інстанції, яка пояснила, що 05.06.2020 року приблизно 12 год. йшла зі своїм товаришем ОСОБА_12 по вул. Миропільській додому, в правій кишені курточки знаходився планшет. Кишеня була розстібнута і з неї виглядав планшет, оскільки був завеликий. Біля будинку АДРЕСА_3 , неподалік дитячого майданчика побачила наглядно знайомих ОСОБА_6 з двома товаришами, які почали її переслідувати. До неї підійшов товариш ОСОБА_15 ОСОБА_16 , висмикнув із її кармана планшет, та повідомив, що віддасть планшет, якщо вона йому дасть кошти на алкоголь, проте вона йому відмовила та почала вимагати віддати їй планшет. Вони всі разом підійшли до дитячого майданчика на АДРЕСА_2 та присіли на лавочку. Товариш ОСОБА_6 ОСОБА_17 її почав заспокоювати. В подальшому ОСОБА_16 передав планшет ОСОБА_6 , оскільки останній хотів комусь зателефонувати, однак, оскільки планшет був заблокований, ОСОБА_6 повернув його назад своєму товаришу. Потім ОСОБА_13 знову передав планшет ОСОБА_6 , який поклав його під футболку і почав з ним втікати, його товариші ОСОБА_13 та ОСОБА_17 також побігли за ОСОБА_6 .. Вона ОСОБА_6 вслід почала кричати, щоб він повернув їй планшет, однак він не відреагував та втік. Вона пішла за вказаними особами, проте, оскільки має вади, наздогнати ОСОБА_6 та інших не змогла. Тому вона разом з ОСОБА_12 пішла на ринок "Юність", де працював її хлопець, та у товариша хлопця попросила телефон подзвонити до поліції, адже, її СІМ - карта залишилась у планшеті. Викликаючи поліції, розмовляли всі, і вона, і ОСОБА_12 і товариш її хлопця, та повідомили всі обставини викрадення планшета, вказали на осіб, які це зробили та зазначили де вони живуть.
Аналогічні показання надала потерпіла ОСОБА_9 і в суді апеляційної інстанції, більш того, вказала, що всіх трьох осіб, які були на місці відкритого викрадення у неї планшета вона знала наглядно, в будь - яких стосунках, в тому числі, боргових чи неприязних не перебувала і підстав для їх оговору вона не має.
Наведені показання потерпілої повністю узгоджуються з іншими доказами у провадженні, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_12 , наданими в суді першої інстанції, який пояснив, що 05.06.2020 року разом із своєю знайомою ОСОБА_9 знаходився по вул. Миропільський, планшет в цей час був у неї. Коли підійшли троє незнайомих йому осіб, один із них витягнув у ОСОБА_9 із кишені планшет, остання почала плакати та вимагати його повернути. Незнайомий чоловік передав планшет ОСОБА_6 , який почав тікати, заховавши його під одяг. Втрутитися він не встиг, оскільки все відбувалося швидко та останній, будучи напідпитку, розгубився.

При цьому, з показань даного свідка вбачається, що він був очевидцем подій, а не знав їх зі слів потерпілої, як на те вказує в апеляційній скарзі захисник.
Показання потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 є послідовними, логічними, несуперечливими та узгоджуються між собою. Будь яких суттєвих розбіжностей у вказаних поясненнях, як про це зазначає в апеляційній скарзі захисник, колегія суддів не вбачає, тому доводи апеляційної скарги захисника в цій частині є безпідставними.

Крім того, показання потерпілої та свідка ОСОБА_12 повністю узгоджуються з даними письмових доказів у провадженні, які містяться:

- у протоколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 05.06.2020 року, згідно якого потерпіла ОСОБА_9 , будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину від 05.06.2020 року повідомила, що близько 13 години 40 хвилин в АДРЕСА_3 , наглядно знайомі особи відкрито заволоділи особистим майном, а саме: планшетом «Аsus Cos» (Т. 1 а.п. 79);

- у протоколі огляду місця події від 05.06.2020 року, складеного слідчим Дніпровського управління поліції ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_18 , в присутності понятих та потерпілої та додатку до нього у виді фото таблиці, згідно якого ділянки місцевості, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , - визначено місце, де невідомі особи відібрали у потерпілої планшет ( Т. 1 а.п. 80-82);
- у протоколі пред`явлення особи для впізнання від 05.06.2020 року, згідно якого свідком ОСОБА_12 вказано на ОСОБА_6 як одного з осіб, які 05.06.2020 року близько 13 години 40 хвилин за адресою: АДРЕСА_3 , вичинили кримінальне правопорушення (Т. 1 а.п. 83-86);

- у протоколі пред`явлення особи для впізнання від 05.06.2020 року, згідно якого потерпілою ОСОБА_9 вказано на ОСОБА_6 як одного з осіб, які 05.06.2020 року близько 13 години 40 хвилин за адресою: АДРЕСА_3 , вичинили кримінальне правопорушення (Т. 1 а.п. 87-90);
- у протоколі слідчого експерименту від 27 червня 2020 року, який було проведено за участю потерпілої у присутності понятих, під час якого потерпіла з усією повнотою продемонструвала місце та спосіб, у який ОСОБА_6 заволодів її планшетом (Т. 1 а.п. 91-94), який не містить істотних суперечностей з її показаннями наданими в судовому засіданні;
- у протоколі огляду предметів від 30.06.2020 року, згідно якого було оглянуто оптичний диск, на якому зафіксовано телефонну розмову щодо виклику поліції з приводу відкритого викрадення планшету «Асус» (Т. 1 а.п. 95-96).
При цьому, будь - яких істотних розбіжностей між показаннями потерпілої ОСОБА_9 , наданих під час слідчого експерименту та наданих в суді першої інстанції, як на те вказує захисник, колегія суддів не вбачає.
Під час апеляційного розгляду за клопотанням захисника було досліджено речовий доках, який міститься в матеріалах справи, а саме компакт-диск DVD-R «AXENT» номер: PSP330XD, 4.7 Gb, з аудіозаписом розмови потерпілої ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_12 з оператором служби «102», з якого вбачається, що ОСОБА_12 повідомляє про вчинення злочину за адресою АДРЕСА_2 ,а саме викрадення невідомими особами у потерпілої ОСОБА_9 планшета. В подальшому потерпіла повідомляє, що три особи, яких вона наглядно знає, оскільки проживала з ними в одному хостелі за адресою АДРЕСА_5 , які підійшли до неї і один із них відкрито витягнув у неї з кишені планшет і всі троє побігли у невідомому для неї напрямку. При цьому потерпіла повідомила, що свідками даної події була вона сама та ще двоє осіб.
Вказаний доказ, колегія суддів вважає, належним та допустимим, який в свою чергу підтверджує правдивість показань потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 , та свідчить про вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Так, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд наголошує про те, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 12 червня 2018 р. у справі № 712/13361/15, провадження № 51-1604 км18, ЄДРСРУ № 74777387).
Суд першої інстанції, оцінюючи зібрані докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття процесуального рішення, прийшов до висновку про те, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження та кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Жодних даних, які б свідчили, що вищевказані докази були отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також були здобуті завдяки інформації, яка була отримана внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, в під час судового розгляду встановлено не було, а тому колегія суддів не вбачає підстав для визнання доказів недопустимими.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні не відповідає вимогам п.5, ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки в розділі «правова кваліфікація» замість безпосередньої правової кваліфікації дублюється формулювання обвинувачення, а також не описаний мотив дій ОСОБА_6 , то вони, на думку колегії суддів є необґрунтованими, оскільки як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України.
У вказаному обвинувальному акті щодо ОСОБА_6 наведено фактичні дані, які у своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 КК України, що дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
Крім того, в ході перевірки матеріалів кримінального провадження було встановлено що будь-яких клопотань щодо визнання обвинувального акта таким, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК, ні обвинувачений ні сторона захисту не заявляли, а навпаки в підготовчому судовому засіданні не заперечували щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду, що підтверджується журналом та технічним звукозаписом засідання місцевого суду від 15 липня 2020 року та ухвалою Дніпровського районного суду м. Києвапро призначення справи за обвинуваченням ОСОБА_6 до судового розгляду (т. 1, а.п. 35-39).
Більш того, вже під час судового розгляду, після оголошення прокурором обвинувального акта, головуючим роз`яснено обвинуваченому суть обвинувачення і при з`ясуванні позиції обвинуваченого, останній заявив, що суть обвинувачення йому зрозуміла, вину він не визнає, і показання буде надавати після потерпілої та свідків.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що у вироку не містяться посилання на речові докази та судом не вирішено питання щодо їх подальшого використання, відповідно до вимог статті 100 КПК України, то вони є безпідставними, та спростовуються змістом оскаржуваного вироку, оскільки в резолютивній частині вироку чітко зазначено про те, що речові докази у кримінальному провадженні, а саме: компакт-диск DVD-R належить зберігати в матеріалах даного кримінального провадження.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника з приводу безпідставної відмови обвинуваченому у допиті свідків, яким були відомі дійсні обставини події, підтверджуючі невинуватість ОСОБА_6 у інкримінованому йому злочині, колегія суддів зазначає, що такі доводи є безпідставними, оскільки ознайомившись як з журналами судових засідань, так і технічною фіксацією судових засідань, що міститься на робочих дисках в матеріалах провадження, встановлено, що будь - яких клопотань про виклик та допит в судовому засіданні свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 обвинувачений не заявляв. Останнім було заявлено лише клопотання про допит особи, яка була разом з ним, та якому також інкримінується вчинення аналогічного злочину, яке судом було задоволено, прокурором встановлено цю особу, яким виявився ОСОБА_10 , який і був допитаний судом 1 інстанції.

Підстав для задоволення клопотання захисника про допит свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 під час апеляційного розгляду не вбачала колегія суддів, зважаючи на вимоги ст. 404 КПК України, яка передбачає, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний дослідити повторно обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

В первинній апеляційній скарзі захисник вказував на те, що в допиті вказаних свідків судом першої інстанції було безпідставно відмовлено, що не знайшло свого підтвердження журналами та аудіозаписом с/з. В доповненій апеляційній скарзі вказав, що про цих свідків стало відомо вже після постановлення вироку, що спростовується його ж апеляційною скаргою. Будь - яких доказів про те, яким чином та коли були встановлені дані свідки колегії суддів надано взагалі не було. Більш того, з пояснень потерпілої та свідка ОСОБА_12 вбачається, що безпосередніми свідками події були вони та особа, яка перебувала з ОСОБА_6 та ОСОБА_10 на ім`я ОСОБА_17 .

Що стосується посилання сторони захисту на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги пояснення свідка ОСОБА_10 , то колегія суддів їх також вважає необґрунтованими, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що після заслуховування показань вказаного свідка та наявними суперечностями між його показаннями та показаннями потерпілої, судом першої інстанції за клопотанням прокурора була викликана для повторного допиту потерпіла, яка, будучи вдруге попередженою про кримінальну відповідальність, наполягала на вчиненні щодо неї кримінального правопорушення як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_10 , заперечила наявність боргових зобов`язань перед ОСОБА_10 та підтримала пояснення, які надавала суду раніше.

З приводу доводів апеляційної скарги захисника про те, що підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 нібито скоїв інкримінований йому злочин в стані алкогольного сп`яніння, не має, адже, відсутній будь-який медичний висновок про стан такого сп`яніння, то колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції у викладеному формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, жодним чином ніде не вказано про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, як не визнавалось ця обставина судом і обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 з доповненнями задоволенню не підлягають, неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування норм кримінального закону, що могли б бути підставами для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції не встановлено, а тому, колегія суддів вирок суду в частині доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та правильність кваліфікації за вказаним законом про кримінальну відповідальність вважає законним та обґрунтованим і не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг захисника та обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, який є тяжким кримінальним правопорушенням, обставини його вчинення, дані про особу винного, який у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має постійне місце реєстрації у м. Торез Донецької області, в м. Києві постійного місця проживання не має, не одружений, офіційно не працює, раніше судимий за вчинення умисного корисливого злочину. Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, та обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено.
А тому, з врахуванням всіх наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано призначив покарання у виді позбавлення волі, у межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, і не вбачає підстав для скасування чи зміни вироку і в цій частині.
Відтак, вирок суду як законний та обґрунтований слід залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та захисника з доповненнями - без задоволення.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України залишити без змін.

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 з доповненнями залишити без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4