Дата документу 08.02.2021 Справа № 320/3372/18
ЗАПОРІЗЬКИЙАПЕЛЯЦІЙНИЙСУД
ЄУ № 320/3372/18 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж.№11-кп/807/561/21 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМУКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

при секретарі ОСОБА_6 ,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянула 8 лютого 2021 року у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 грудня 2020 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Як вбачається з матеріалів контрольного провадження, в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.
Прокурором в судовому засіданні заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, оскільки існують ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України щодо переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення.
Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22грудня 2020 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_9 строком до 20лютого 2021 року. Приймаючи таке рішення, суд зазначив, що для запобігання ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України щодо запобігання спробам обвинуваченого ОСОБА_9 переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки вказані ризики не зникли та не зменшилися, а застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу є недостатнім.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою зазначив, що ухвала суду необґрунтована та незаконна і винесена з грубим порушенням кримінального процесуального законодавства. Зазначає, що в порушення ст. 412 КПК судове рішення ухвалене незаконним складом суду та за його відсутності, чим було порушено його право на захист. Вказує, що він перебував на ізоляції з 10.12.2020 р., що підтверджується висновком лікаря, а тому повідомлення про його відмову від проведення судового засідання в режимі відеоконференції не відповідає дійсності. Копія ухвали суду, яку він отримав 12.01.2021 р. підписана секретарем судового засідання, що на його думку є порушенням. Просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нову, якою обрати йому запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор висловив заперечення вимогам апеляційної скарги.

Встановленісудомапеляційноїінстанціїобставинитамотиви,зякихсудвиходивприпостановленніухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги стосовно процесуальних порушень при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу, зокрема, без участі обвинуваченого ОСОБА_9 колегія суддів виходить з наступного.

Так, положеннями ч.1 ст.193 КПК України розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу (його продовження) здійснюється за участю прокурора, обвинуваченого, його захисника.

При цьому, жодною нормою КПК України не передбачено прийняття процесуального рішення по суті клопотання про обрання/продовження запобіжного заходу за відсутності обвинуваченого, окрім як у порядку, передбаченому ч. 6 ст. 193 КПК України.

З матеріалів провадження вбачається, що розгляд клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 було розглянуто у відсутність обвинуваченого ОСОБА_9 , чим не дотримано вимог ст.193 КПК України.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні послався на те, що обвинувачений ОСОБА_9 відмовився від проведення судового засідання в режимі відеоконференції та відмовився від доставлення його до суду.
Разом з тим, обвинувачений в апеляційній скарзі зазначає, що він перебував на ізоляції, що підтверджується консультативним висновком лікаря-інфекціоніста, згідно якого у останнього виявлено 10.12.2020 р. хворобу COVID-19 (а.п. 9).
При цьому, будь-яких даних на підтвердження небажання ОСОБА_9 приймати участь у судовому засіданні в режимі відео-конференц-зв`язку відсутні, що не підтверджує посилання суду на зазначену обставину.
Отже, слідчий суддя, задовольняючи клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 , ухвалив судове рішення без участі обвинуваченого, що відповідно до ст. 412 КПК є істотним порушення кримінального процесуального закону.
Відповідаючи на доводи ОСОБА_9 щодо можливості обрання йому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Так, рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч.5 ст.9 КПК України.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Як встановлено апеляційним судом у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_9 тримається під вартою з 13лютого 2018 року і строк дії запобіжного заходу неодноразово продовжувався.

Обґрунтовуючи рішення про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що розгляд кримінального провадження у тому числі і відносно обвинуваченого ОСОБА_9 на даний час не закінчено, а ризики, визначені ст. 177 КПК України не зменшилися, у зв`язку з чим застосування більш м`якого запобіжного заходу є недостатнім.

Мотивуючи продовження існування заявлених прокурором ризиків негативної поведінки з боку ОСОБА_9 , суд послався на тяжкість вчиненого злочину,відсутність відомостей про наявність тяжких захворювань, дані про особу обвинуваченого, який був раніше неодноразово судимий та обвинувачується в скоєнні злочину в період умовно-дострокового звільнення, що може схилити обвинуваченого до переховування від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Переглядаючи судове рішення в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що однією з підстав для обрання/продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а в контексті ч.1 ст.178 КПК України судом мають враховуватися, серед іншого, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

З огляду на стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_9 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, колегія суддів не досліджує питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, а перевіряє лише висновки суду на предмет наявності ризиків та існування вагомих підстав для продовження тримання особи під вартою.

При цьому слід зауважити на позиції Європейського Суду з прав людини, яка згідно ч.2 ст.8, ч. 5 ст. 9 КПК України є частиною національного законодавства щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).

В контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Національне законодавство у вигляді змісту положень ч.3 ст.199 КПК України і, зокрема п.1, ст. 331 КПК України накладають на суд обов`язок перевірити усі складові, з якими закон пов`язує вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Натомість, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вище наведених вимог.

Посилаючись на раніше встановлені ризики, суд не навів обставин, які б переконливо виправдовували подальше тримання ОСОБА_9 під вартою.

Так, оцінюючи ризик переховування обвинуваченого від суду поряд із наявністю постійного місця проживання, що не спростовано прокурором і, навпаки, зазначено у обвинувальному акті, наявність родинних зв`язків, працевлаштованості та відсутність доказів переховування ОСОБА_9 схиляє судову колегію до висновку про мінімальну ступень зазначеного ризику.

Разом з тим, судова колегія, з огляду на наявність у обвинуваченого непогашеної судимості та вчинення злочину в період умовно-дострокового звільнення, вважає доведеним ризик вчинення нових злочинів.

Висновок суду про неможливість застосування до ОСОБА_9 іншого більш м`якого запобіжного заходу не аргументований переконливими обставинами, носить формальний характер, здебільшого посилаючись на тяжкість злочину.

Між тим, сама по собі тяжкість кримінального правопорушення не може бути підставою для тримання особи під вартою, що слідує із усталеної практики Європейського суду з прав людини.

Одночасно апеляційна інстанція зауважує та підтвердженій сторонами обставині допиту місцевим судом потерпілих, що в контексті можливого впливу на останніх, слід віднести на користь сторони захисту.

Судова колегія, також звертає особливу увагу на тривалість судового розгляду .За відсутності відомостей щодо явного зловживання стороною захисту процесуальними правами, така тривалість судового розгляду не може перекладатися на обвинуваченого шляхом обмеження права на свободу.

Між тим таке обмеження відносно ОСОБА_9 за обставин його тривалого характеру, навіть за наявності обґрунтованого обвинувачення і очікуваного покарання, не слід ототожнювати із застосуванням запобіжного заходу.

Одночасно апеляційна інстанція зауважує на положеннях ч.1 ст. 318 КПК України, п. 3 ст. 5 Конвенції, яка визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

У даному кримінальному провадженні, зваживши всі обставини у їх сукупності, в тому числі і відомості щодо особистості ОСОБА_9 , колегія суддів прийшла до висновку, що запобігти ризикам переховування, вчинення обвинуваченим іншого злочину можливо шляхом застосування до останнього альтернативного запобіжного заходу.

Враховуючи вказані обставини, і те, що в ухвалі суду про продовження ОСОБА_9 строку тримання під вартою протягом майже трьох років містяться посилання, фактично, на ті самі обставини, які слугували підставами для застосування запобіжного заходу у лютому2018 року, тобто без належного доведення підстав продовження відносно нього виняткового запобіжного заходу та без урахування зменшення ризиків зі спливом часу, колегія суддів приходить до висновку, що таку тривалість тримання особи під вартою не можна вважати виправданою.

Вирішуючи питання щодо застосування до ОСОБА_9 іншого виду запобіжного заходу, судова колегія приходить до висновку, що належна процесуальна поведінка обвинуваченого може бути забезпечена шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у певний період доби, який хоча і є одним із найсуворіших запобіжних заходів, але все ж таки із найсприятливішими наслідками з приводу певних відмінностей щодо умов тримання.

При цьому, покладення на обвинуваченого ОСОБА_9 обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України матиме додаткових гарантій для виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, зокрема і внаслідок заходів з боку працівників поліції, направлених на контроль за поведінкою обвинуваченого, що передбачено ч.4, ч.5 ст. 181 КПК України.

Встановлені порушення вимог кримінального процесуального закону обумовлюють скасування оскаржуваного судового рішення, а висновки апеляційної інстанції вказують на необхідність зміни раніше застосованого по відношенню до ОСОБА_9 запобіжного заходу.

Керуючись ст.ст.176-178, 194, 196, 199, 404, 422-1, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 грудня 2020 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 до 20 лютого 2021 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 .

Змінити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід, застосувавши до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту строком до 20лютого 2021 року включно, із забороною залишати житло у період з 19.00 год. до 06.00 год. за адресою: АДРЕСА_1 , з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України, зокрема, з`являтися за кожною вимогою до суду, не відлучатися із населеного пункту у якому він проживає без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Звільнити ОСОБА_9 з-під варти негайно в залі суду.

Виконання ухвали покласти на Мелітопольське районне управління поліції ГУНП в Запорізькій області за місцем проживання обвинуваченого.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_5