Справа № 522/990/20
Провадження 1-кп/522/566/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2021 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні суду в м.Одесі кримінальне провадження №0002450 від 10.11.2019 року відносно:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Яськи, Біляївського району, Одеської області, офіційно не працевлаштованого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

- 10.08.2006 року Київським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років п/в, ст. 75 КК України 2 роки і/с;

- 07.02.2008 року Малиновським районним судом м. Одеси за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 309, ст. 70, ст. 71 КК України до 4 років 6 місяців п/в;

- 26.11.2011 року Біляївським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ст. 395, ст. 70, ст. 71 КК України до 4 років п/в;

- 20.04.2017 року Приморським районним судом м. Одеси за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років п/в; звільнився 23.06.2017 року по відбуттю строку покаранню,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
ВСТАНОВИВ:
10.11.2019 року у ОСОБА_4 , який в ранковий час разом з ОСОБА_8 перебував на території Дюківського парку міста Одеси, з корисливих мотивів, виник злочинний намір, спрямований на відкрите викрадення майна ОСОБА_8 .
Реалізуючи свій злочинний намір та обравши метою свого злочинного посягання майно, яке знаходилось при ОСОБА_8 , 10.11.2019 року приблизно о 07 годині 00 хвилин, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_4 підійшов із-за спини до ОСОБА_8 , яка знаходилась на території Дюківського парку міста Одеси, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , та, з метою подолання опору останньої, умисно наніс один удар рукою в область голови ОСОБА_8 , спричинивши тим самим потерпілій насильство, яке не є небезпечним для її життя та здоров`я.
Далі, подавивши волю потерпілої до опору, ОСОБА_4 , продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, умисно, відкрито та з корисливих мотивів, заволодів належним ОСОБА_8 майном, а саме: мобільним телефоном торгової марки «Sаmsung», моделі: «А6», вартістю 6 000 гривень, в якому знаходилась сім-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар» за абонентським номером: НОМЕР_1 , яка вартості для потерпілої не представляє; ланцюжком з кулоном, вартістю 500 гривень та каблучкою, вартістю 500 гривень, а всього майном потерпілої на загальну суму 7000 гривень.
Відкрито викравши майно ОСОБА_8 в розмірі 7 000 гривень, ОСОБА_4 з місця вчинення ним кримінального правопорушення скрився, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, тим самим спричинив потерпілій матеріальний збиток у вказаному розмірі.
Таким чином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно та поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
У судовому засіданні ОСОБА_4 визнав себе винним у вчиненні вищевказаного злочину у повному обсязі та підтвердив фактичні обставини, при яких він викрав у потерпілої ОСОБА_8 майно, знаходячись на території Дюківського парку міста Одеси та спричинивши у відношенні до потерпілої насильство, у вчиненому розкаявся.
Прокурор просив суд визнати ОСОБА_4 винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
Захисник ОСОБА_7 просив у разі призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у виді позбавлення волі, звільнити його від відбування покарання, встановивши іспитовий строк.
Обвинувачений ОСОБА_4 просив суд не призначати покарання у виді позбавлення волі.
Потерпіла ОСОБА_8 надала до суду заяву, у якій просила судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_4 проводити за її відсутності, повідомила, що матеріальний збиток їй не відшкодовано, просила призначити обвинуваченому покарання на розсуд суду, цивільний позов не надавала.
Під час судового засідання, встановлено, що обвинувачений та інші учасники кримінального провадження правильно розуміють зміст фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. Судом встановлено, що відсутні сумніви у добровільності позицій обвинуваченого та інших учасників судового розгляду. З урахуванням думки прокурора, обвинуваченого, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_4 у вчинені кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 186 КК України повністю доведена та його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно та поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Обставини, які передбачені ст. 67 КК України та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлені.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , передбаченими ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття обвинуваченого.

При визначенні мотивів призначення покарання суд керується наступним.
Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».
Вимога додержуватись справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.
Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 виду та міри покарання, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та встановлені обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, суд приймає до уваги, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, характеризуючи обвинуваченого матеріали, відповідно до яких останній одружений, офіційно не працевлаштований, будучи раніше судимим, на шлях виправлення не став і знов повторно вчинив умисний корисливий злочин.
Згідно з досудової доповіді служби з питань пробації аналіз інформації, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, свідчить, про дуже високий рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та високий рівень ймовірної небезпеки для суспільства, у зв`язку з чим орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства.

Також суд бере до уваги, поведінку обвинуваченого під час судового розгляду ОСОБА_4 визнав свою вину у вчиненні інкримінованого злочину, у зв`язку з чим справа була розглянута за приписами ч. 3 ст. 349 КПК України.

Таким чином, оцінюючи в сукупності всі встановлені обставини по справі, суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів можливо лише у разі його ізоляції від суспільства та вважає за доцільне призначити обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі.
Суд зауважує, що призначене покарання відповідає позиції ЄСПЛ, викладеної у рішеннях по справах «Бакланов проти Росії» від 09.06.2015 та «Фрізен проти Росії» від 24.03.2015, в яких ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних свобод особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У рішенні по справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Судові витрати по справі відсутні.

Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту сплинув, при цьому прокурор просив обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Враховуючи особу обвинуваченого, сумлінну процесуальну поведінку обвинуваченого під час судового розгляду, у зв`язку з завершенням судового розгляду, суд вважає за доцільне до вступу вироку в законну силу обвинуваченому ОСОБА_4 обрати запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, поклавши на нього обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.
Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ніяке майно у якості речового доказу не визнавалося.

На підставі викладеного, керуючись 71, 72, 78, ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України,

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Строк покарання відраховувати з моменту звернення вироку до виконання, тобто з дня фактичного взяття ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під варту.
Зарахувати в строк призначеного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання строк його фактичного затримання з 29.11.2019 року по 02.12.2019 року.
До вступу вироку в законну силу обрати відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, до вступу вироку в законну силу, а саме:

1) не відлучатися з місця проживання без дозволу суду;

2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1