Дата документу 08.06.2021 Справа № 326/752/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №326/752/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1108/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 травня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Бердянськ Запорізької області, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, є фізичною особою-підприємцем, одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого;
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.15-п.п.5,6 ч.2 ст.115 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням Приморського районного суду Запорізької області,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№11)».

Захисник - адвокат ОСОБА_9 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 травня 2021 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 17 липня 2021 року включно; продовжено щодо останнього строк дії запобіжного заходу тримання під вартою на 60 днів, до 17 липня 2021 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти вказаним ризикам.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_9 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що прокурором в клопотанні не доведено, що заявлені ризики не зменшились.

Крім того, на сім`ю обвинуваченого прокуратурою чиниться тиск, що стало підставою для подання відповідної заяви до ТУ ДБР.

Обвинувачений ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки та постійний прибуток.

Крім того, в обвинувальному акті стороною обвинувачення зазначено, що кримінальні правопорушення, які інкримінуються ОСОБА_6 , вчинені 23 липня 2020 року, тоді як до ЄРДР внесені відомості за скоєний злочин 21 липня 2020 року після огляду місця події, що свідчить про формальний підхід сторони обвинувачення до зазначеного кримінального провадження. Зазначені обставини при вирішенні питання про продовження строку дії тримання під вартою залишені судом поза увагою.

Згідно з ухвалою суду, по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за №0000265 від 21 липня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.15-п.п.5,6 ч.2 ст.115 КК України, запобіжний захід ОСОБА_6 обраний у вигляді тримання під вартою, який продовжений ухвалою слідчого судді Бердянського міськрайонного суду від 29 квітня 2021 року на строк 23 дні, до 21 травня 2021 року.

17 травня 2021 року постановлено ухвалу про призначення підготовчого судового засідання на 19 травня 2021 року о 10:00 годині.

В судове засідання потерпілий ОСОБА_10 та його представник -адвокат ОСОБА_11 не з`явились, однак учасники судового засідання не заперечують щодо проведення підготовчого засідання за їх відсутністю, оскільки потерпілий ОСОБА_10 надав суду письмову заяву про проведення підготовчого засідання за його відсутності та за відсутності його представника адвоката ОСОБА_11 .

Справа підсудна Бердянському міськрайонному суду Запорізької області.

Підстав для прийняття рішень, передбачених п.п.1-4 ч.3 ст.314 КПК України, немає.

Адвокати ОСОБА_9 та ОСОБА_8 заявили клопотання про повернення обвинувального акта прокурору для усунення недоліків з тих підстав, що незрозуміло, який закон порушив ОСОБА_6 при пред`явленому йому обвинуваченні за ч.1 ст.263 КК України, оскільки вказані в обвинувальному акті нормативно-правові акти не діють, не зазначено, у кого саме та коли ОСОБА_6 придбав зброю. Обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст.15-п.п.5,6 ч.2 ст.115 КК України не відповідає дійсності, а саме: в обвинувальному акті дата скоєння злочину вказана 23 липня 2020 року, тоді як до ЄРДР внесені відомості за скоєний злочин 21 липня 2020 року, обвинувачення є неконкретним, чим порушено право на захист.

Стосовно заявленого клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просять відмовити та обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, оскільки ОСОБА_6 має дружну, дітей, постійне місце проживання, є приватним підприємцем, під час досудового розслідування з`являвся до поліції за першим викликом, вину за пред`явленим обвинуваченням не визнає, злочинів не вчиняв та прокурор не навів ризиків для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

У судовому засіданні прокурор просить відмовити в задоволенні клопотання про повернення обвинувального акта для усунення недоліків, оскільки він має право в порядку ст.338 КПК України заявити клопотання стосовно пред`явленого обвинувачення.

Прокурор заявив клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 у зв`язку із тим, що існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, обґрунтування яких викладено в письмовому клопотанні.

Обвинувачений ОСОБА_6 повністю підтримав клопотання своїх захисників, в задоволенні клопотання прокурора просить відмовити, оскільки злочинів він не вчиняв.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Заслухавши:
доповідь судді;
обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, просили оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати, застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту;
прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника,
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством, а доводи сторони захисту про протилежне є непереконливими та суперечать змісту самого клопотання.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15-п.п.5,6 ч.1 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, які є особливо тяжким та тяжким злочином.
Докази сторін будуть перевірятися та оцінюватися судом першої інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства під час судового розгляду.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.
Такими ризиками є: ризик переховування від суду, ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні.
Суд обґрунтовано звернув увагу на те, що, за змістом обвинувального акту, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого та тяжкого злочинів, жодна особа ще не допитана, тому існує ризик незаконного впливу з боку обвинуваченого на потерпілих та свідків, які ще не допитані. Окрім того, усвідомлюючи суворість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у інкримінованих йому правопорушеннях, останній може переховуватись від суду.
Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".
Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.
Отже задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З врахуванням викладеного, фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходу будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи апелянта про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, не є переконливими, ці доводи були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Твердження сторони захисту про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків об`єктивно нічим не підтверджуються, крім того, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують та не зменшують встановлених ризиків, з огляду на фактичні обставини провадження, тяжкість інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 правопорушень та суворість покарання, що останньому загрожує у разі визнання його винуватим у вказаних правопорушеннях.
При апеляційному розгляді прокурор додатково зазначив про те, що обвинуваченому ОСОБА_6 повідомлено про підозру у інших кримінальних провадженнях.
Зазначені твердження сторони обвинувачення стороною захисту не спростовані.
Доводи сторони захисту про вчинення тиску прокуратурою на сім`ю обвинуваченого, розбіжності між датою вчинення інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, вказаною у обвинувальному акті, з датою внесення відомостей до ЄРДР, а також доводи про непричетність ОСОБА_6 до інкримінованих йому злочинів мають перевірятися в установленому законом порядку судом першої інстанції під час судового розгляду, на що обґрунтовано вказано і в оскаржуваній ухвалі.
Перевірка вказаного питання на цій стадії провадження до компетенції суду апеляційної інстанції не відноситься.
Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вказаної ухвали суду, при апеляційному її перегляді не встановлено.
Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 травня 2021 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 17 липня 2021 року включно; продовжено відносно останнього строк дії запобіжного заходу тримання під вартою на 60 днів, до 17 липня 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3