Вважаю, що склад колегії суддів для розгляду апеляційної скарги прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури ОСОБА_1 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04.02.2021 р. щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не відповідав вимогам верховенства права.
Так, залучення суддів цивільної палати до участі у розгляді кримінальних проваджень порушує вимоги п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо розгляду справи судом, який встановлений законом, оскільки залучення до розгляду справи суддів, які не мають відповідної спеціалізації не передбачено законом.
Відповідно до вимог ст.18 Закону України Про судоустрій і статус суддів суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. У випадках, визначених законом, а також за рішенням зборів суддів відповідного суду може запроваджуватися спеціалізація суддів з розгляду конкретних категорій справ. У місцевих загальних судах та апеляційних судах діє спеціалізація суддів із здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх.
Таким чином, загальні збори вирішують питання спеціалізації конкретного судді та його входження до складу цивільної або кримінальної палати. Загальні збори суддів можуть тільки більш детально конкретизувати спеціалізацію суддів та визначити суддів, які можуть розглядати справи певної категорії.
Загальні збори не можуть порушувати визначену законом спеціалізацію суддів та залучати у виняткових випадках суддів однієї спеціалізації до розгляду проваджень за спеціалізацією, яка виходить за межі їх професійної кваліфікації.
Крім того, вважаю що апеляційна скарга прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури ОСОБА_1 підлягає задоволенню, вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04.02.2021 р. щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за ч.2 ст.187 КК України необхідно скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким призначити кожному із обвинувачених реальну міру покарання без застосування вимог ст.75 КК України.
Вважаю за необхідне звернути увагу на те, що виходячи зі змісту ст.69 КК, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені у справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
Зі змісту апеляційної скарги, яку подано прокурором вбачається, що останній не заперечує правильність висновків суду щодо застосування вимог ст.69 КК України при призначення покарання обвинуваченим, однак вважає, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про необхідність звільнення обвинувачених від призначеного покарання на підстав ст..75 КК України.
Вважаю, що суд першої інстанції прийшов до безпідставно висновку про необхідність звільнення кожного із обвинувачених від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, оскільки при вирішанні цього питання врахував ті самі обставини, які пом`якшують покарання, що були враховані при застосуванні вимог ст. 69 КК України.
Відповідно до усталеної судової практики врахування одних і тих же обставин як таких, що дають підстави для одночасного застосування до обвинуваченого положень ст. 69 і ст. 75 КК, є недопустимим.
Суддя Івано-Франківського
апеляційного суду ОСОБА_4