Ухвала

Іменем України

24 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 688/1346/20

провадження № 51-850ск21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 і захисника засудженого ОСОБА_6 ? адвоката ОСОБА_7 на вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 19 листопада 2020 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 і ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в:

За вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2020 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі ? КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, кожного.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

За ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 19 листопада 2020 року вирок залишено без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 ,не погоджуючись із судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_6 покарання через невідповідність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить судові рішення щодо останнього змінити.

За твердженням захисника під час призначення покарання суд належним чином не врахував обставин, що пом`якшують покарання, в результаті чого всупереч ст. 413 Кримінального процесуального кодексу України (далі ? КПК) не застосував приписів ст. 69 КК та не призначив покарання відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 цього Кодексу.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 ,не погоджуючись із судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_4 покарання через невідповідність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити судові рішення щодо підзахисного і призначити покарання згідно з приписами ст. 75 КК.

Мотиви Суду

Перевіривши відповідність касаційних скарг вимогам закону, доводи, викладені в касаційних скаргах та додані до скарг копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

У касаційних скарах захисники не оскаржують висновків суду в частині доведеності винуватості підзахисних у вчиненні злочину та кваліфікації їх дій за ч. 2 ст. 186 КК.

Разом із тим посилання захисників на невідповідність призначених покарань ступеню тяжкості злочину та особам засуджених через суворість і на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винуватого суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк

не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м'якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_6 , дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини вчинення злочину, особу винного, який не судимий на підставі ст. 89 КК, характеризується позитивно, не працює, одружений, має неповнолітню дитину, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває. Зважив суд і на обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування шкоди, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається захисник ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винного без реального відбування призначеного покарання.

Взявши до уваги наведене, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 лише за умов його ізоляції від суспільства.

Доводи в касаційній скарзі є майже аналогічними за змістом доводам, наведеним захисником ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, і вже були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, який належним чином їх перевірив та обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення про неможливість застосування положень статей 69 і 75 КК. Так, враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є умисним тяжким злочином проти власності, суспільну небезпечність вчиненого злочину, характер та спосіб його вчинення, особу засудженого, його попередню поведінку, думку потерпілого. Обставини, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Крім цього, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з яким погодився апеляційний суд, взяв до уваги дані про особу засудженого (не судимий на підставі ст. 89 КК, характеризується позитивно, є військовослужбовцем ЗСУ за контрактом, солдатом військової частини НОМЕР_1 , відряджений до військової частини НОМЕР_2 , у 2019 році брав участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, неодружений), а також обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування шкоди та відсутність обставин, які обтяжують покарання. Суд обґрунтовано дійшов висновку, що призначене засудженому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення і перевиховання та попередження нових злочинів, а також що відсутні підстави для застосування приписів ст. 75 КК.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення.

Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, і погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено санкцією

ч. 2 ст. 186 КК, чи звільнення засуджених від призначеного покарання з випробуванням Верховний Суд не вбачає, оскільки визнані місцевим судом обставини, що відповідно до ст. 66 КК пом`якшують покарання та на які додатково посилається захисники, не знижують ступеня тяжкості вчиненого діяння, а тяжкість злочину, дані про осіб та інші обставини свідчать про неможливість виправлення засуджених без реального відбування покарання.

Як передбачено ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду захисники у касаційних скарах не вказали, а наведені у касаційних скарах мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційних скарг, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами захисника засудженого ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 і захисника засудженого ОСОБА_6 ? адвоката ОСОБА_7 на вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 19 листопада 2020 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 і ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3