Номер провадження: 11-кп/813/1015/21
Номер справи місцевого суду: 523/7895/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_10 , на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 28.12.2020 року в об`єднаних матеріалах кримінальних проваджень № 0001967, № 0002392, № 0003158, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, не одруженого, не офіційно працюючого різноробочим на будівництві, не маючого реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно зі ст.89 КК України не маючого судимості;
визнано винним у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст.186 КК України та призначено покарання:

-за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки;

-за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки;

-за ч.3 ст.15 ч.3 ст.186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

У відповідності до ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбуття покарання, зараховано період попереднього ув`язнення з 28.06.2019 року до дати оголошення вироку, у співвідношенні відповідності одного дня попереднього ув`язнення двом дням позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів.

встановив:

Зазначеним вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він в період часу, з 15.02.2017 року по 11:00 годин 16.02.2017 року, вступивши в злочинну змову з ОСОБА_11 (матеріали відносно якого виділені в окреме провадження), спрямовану на таємне викрадення чужого майна, відповідно до заздалегідь розподілених ролей, зайшли до парадної №1 будинку АДРЕСА_2 , де між 5 та 6-поверхами цієї парадної, побачили приміщення, майно всередині, якого визначили об`єктом свого злочинного умислу. Далі, ОСОБА_8 став спостерігати за навколишньою обстановкою, а ОСОБА_11 в свою чергу за допомогою залізного прута зламав навісний замок двері, після чого, вони вдвох проникли всередину приміщення, де таємно викрали, належне ОСОБА_12 майно. Після чого, ОСОБА_8 разом з ОСОБА_13 з місця скоєння злочину зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдали потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 9000 грн.

Крім того, повторно, 02.07.2017 року, приблизно о 03:00 годині, ОСОБА_8 вступивши в злочинну змову із невстановленою особою (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження), з метою таємного викрадення чужого майна, розробили спільний злочинний план, відповідно до якого обвинувачений мав таємно викрасти чуже майно, а невстановлена особа спостерігати за навколишньою обстановкою, щоб в разі викриття їх злочинних дій попередити ОСОБА_8 . Далі, він разом із невстановленою особою, перебуваючи во дворі будинку АДРЕСА_3 , побачили автомобіль марки «FORD Transit», державний номерний знак НОМЕР_1 , майно всередині, якого визначили об`єктом свого злочинного умислу, після чого, невстановлена особа стала спостерігати за навколишньою обстановкою, а ОСОБА_8 за допомогою канцелярського ножа, вийняв скло дверей цього транспортного засобу, проник в салон автомобіля, де таємно викрав майно, яке належить потерпілому ОСОБА_14 . Після чого, з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 1500грн.

Крім того, повторно, 27.06.2019 року, приблизно о 23:30 годині, ОСОБА_8 з метою таємного викрадення чужого майна, прибув до будинку АДРЕСА_4 , після чого, діючи умисно, з корисливих мотивів, через огорожу проник на територію цього домоволодіння та шляхом вільного доступу, через не заперті двері, проник всередину будинку, зайшов до кімнати, де відпочивав ОСОБА_15 разом із родиною, та із приліжкового столика, викрав гаманець вартістю 500 грн., в якому знаходились 180 грн., банківська карта «ПриватБанк» та картки скидок, які майнової цінності не представляють. В цей час, злочинні дії ОСОБА_8 були помічені ОСОБА_15 , який став наздоганяти останнього та кричати, щоб він зупинився та повернув майно. Обвинувачений усвідомлюючи, що його злочинні дії викрито, не реагуючи на вимоги потерпілого зупинитись та повернути майно, пробігши по поверху цього будинку, не маючи реальну початкову можливість розпорядитись викраденим майном як власним, зокрема сховати, передати, викинути тощо, був затриманий потерпілим ОСОБА_15 . Таким чином, злочинні дії ОСОБА_16 переросли з таємного у відкрите викрадення майна, яке належить ОСОБА_15 , спричинивши тим самим, матеріальний збиток потерпілому на загальну суму 680 грн.

Вимоги апеляційних скарги та узагальнені доводи осіб, яка їх подали.
-обвинувачений ОСОБА_8 , не оспорюючи висновки суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого вказує на незгоду із вироком суду, посилаючись на суворість призначеного покарання.

-прокурор Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_10 не оспорюючи висновки суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого вважає, що вирок суду підлягає зміні у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом першої інстанції при кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185 КК України, зайво було зазначено таку кваліфікуючу ознаку, як повторність, не зважаючи на те, що останній в силу ст. 89 КК вважається не судимим, з цих підстав просить вказану кваліфікуючу ознаку виключити з мотивувальної частини вироку.

Також, зазначає, що судом першої інстанції необґрунтовано зараховано у строк покарання перебування ОСОБА_8 один день перебування його в установі попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі лише до дати оголошення вироку, а не до моменту набрання вироком законної сили.

Просить вирок суду змінити в частині застосування до обвинуваченого вимог ч. 5 ст. 72 КК України, відповідно до вказаної норми зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 28.06.2019 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі. З мотивувальної частини вироку виключити повторність, як кваліфікуючу ознаку вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

У судове засідання апеляційного суду потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , будучи належним чином повідомлені про дату, місце та час судового розгляду не з`явилися, про поважні причини неявки апеляційний суд не повідомили.

З огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, врахувавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, апеляційний суд вважав за необхідне провести апеляційний розгляд за відсутності потерпілих.

Позиції учасників судового провадження.
Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та просили призначити покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, а щодо апеляційної скарги прокурора поклалися на розсуд суду; перевіривши матеріали кримінального провадження та надавши оцінку доводам апеляційних скарг, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг, але положення ч. 2 ст. 404 КПК України дає можливість апеляційному суду вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно з ч.1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КПК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КПК України; 2) відповідно до положень Загальної частини КПК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до приписів п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема є незастосування судом закону, який не підлягає застосуванню та застосування закону, який не підлягає застосуванню.

З об`єднаного кримінального провадження та оскаржуваного вироку вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 визнав себе винним у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за ч. ч. 2, 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 186 КК України у повному обсязі та підтвердив обставини справи, які описані у обвинувальних актах.
Вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення за обставинами, викладеними в оскаржуваному вироку також були підтверджені ним в апеляційному суді.

У апеляційних скаргах прокурора та обвинуваченого не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінальних правопорушень, встановлених судом першої інстанції та доведеність вини обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим апеляційний суд не переглядає вирок у цій частині.

При цьому апеляційний суд враховує, що кримінальне провадження розглянуто у відповідності з вимогами ч. 3 ст. 349 КПК України та порушень щодо проведення судового розгляду у зазначеному порядку апеляційним судом не встановлено.

Іншими учасниками кримінального провадження вирок в апеляційному порядку оскаржений не був.

За таких обставин, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 186 КК України, за встановлених районним судом та викладених у вироку обставин.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, дії обвинуваченого ОСОБА_8 за епізодом крадіжки у потерпілого ОСОБА_12 кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у інше приміщення, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Разом з тим, кваліфікуючи дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК України, за епізодом викрадення майна потерпілого ОСОБА_12 , суд першої інстанції не в повній мірі керувався вимогами ч. 4 ст. 32 та п. 5 ст. 89КК України та допустився порушення вимог закону, з таких підстав.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 32 КК України, повторність відсутня, якщо за раніше вчинений злочин особу було звільнено від кримінальної відповідальності за підставами, встановленими законом, або якщо судимість за цей злочин було погашено або знято.
Згідно із п. 5 ст. 89 КК України, такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені за вчинення злочину до основного покарання, зокрема у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, якщо вони протягом року з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий, останній раз 23.11.2010 року вироком Малиновського районного суду м. Одеси за ч.1 ст. 185 КК України у виді штрафу, в розмірі 1000 гривень, за яким відбув покарання та на час скоєння злочину за оскаржуваним вироком останній вважався таким, що не має судимості відповідно до вимог п. 5 ст. 89 КК України.
На думку апеляційного суду той факт, що обвинувачений ОСОБА_8 під час вчинення крадіжки за даним епізодом у потерпілого ОСОБА_12 вважався раніше не судимим відповідно до вимог п. 5 ст. 89 КК України, у кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 безпідставно включено кваліфікуючу ознаку «повторність».
Також, апеляційним судом встановлено, що в оскаржуваному вироку безпідставно зазначено за епізодом викрадення майна у потерпілого ОСОБА_12 те, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення з ОСОБА_11 (матеріали відносно якого виділено в окреме провадження), рішення відносно якого судом не приймалось.
Зазначені обставини вказують на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та з урахуванням положень ст. ст. 404 ч.2, 408, 409, 413 КПК України свідчать про необхідність зміни вироку шляхом виключення з мотивувальної частини вироку посилання суду на наявність кваліфікуючої ознаки «повторність» та на прізвище іншої особи, а саме « ОСОБА_11 » зазначивши, що злочин скоєно з іншою особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, то колегія суддів дійшла такого висновку.
Як вбачається з оскаржуваного вироку при призначенні покарання ОСОБА_8 суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував характер і обставини вчинених кримінальних правопорушень, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднана із проникненням у інше приміщення за ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України та як незакінчений замах на вчинення відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, поєднаний з проникненням у житло за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 186 КК України. Вчинені обвинуваченим ОСОБА_8 кримінальні правопорушення відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії не тяжких та тяжких злочинів.

При цьому, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_8 мінімальне покарання, передбачене санкціями ч. ч. 2, 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 186 КК України, врахувавши дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що останній відповідно до вимог ст. 89 КК України раніше не судимий, є особою не маючої батьків, оскільки мати та бабка, яка була опікуном померли, а батько позбавлений батьківських прав, має місце проживання, за минулим місцем проживання характеризується задовільно, а також судом враховано обставини вчинення корисливих злочинів, поєднаних із проникненням до приміщення, які скоєно ним за попередньою змовою з групою осіб та обставини, відповідно до вимог ст. 66, 67 КК України, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.

Так, при призначені покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , відповідно до ст. 66 КК України до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом визначено повне визнання вини, щире каяття, актине сприяння розкриттю кримінальних правопорушень та відсутність матеріальних претензій з боку потерпілих до обвинуваченого. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Саме вказані обставини дали суду першої інстанції підстави для висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах визначених санкціями ч. ч. 2, 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 186 КК України, оскільки саме такий вид покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що наведена сукупність обставин надала підстави суду першої інстанції для висновку, що визначена обвинувачениму форма відбування покарання є справедливим та виваженим заходом примусу, а також, що вона забезпечить виправлення обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів.

При цьому, апеляційний суд погоджується з видом та розміром призначеного покарання, яке на думку апеляційного суду є достатнім, співрозмірним та справедливим з урахуванням обставин скоєних кримінальних правопорушень, поведінки обвинуваченого та даних про його особу.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора, з приводу необхідності зміни вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині застосування вимог ч. 5 ст. 72 КК України, то колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, яка діяла на час вчинення ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIIІ) у строк попереднього ув`язнення включається строк: а) затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; б) затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання; в) тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження; г) перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатричної експертизи; ґ) перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 29.08.2018 року (№13-31кс18), в разі, якщо особа вчинила злочин до 20.06.2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону № 838-VIIІ.
Як вбачається з оскаржуваного вироку обвинувачений ОСОБА_8 скоїв 3 епізоди корисливих злочинів в період з 15.02.2017 року до 27.06.2019 року та був засуджений за скоєння кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 186 КК України, на підставі ст. 70 КК України, до остаточного покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбуття покарання, зараховано період попереднього ув`язнення ОСОБА_8 з 28.06.2019 року до дати оголошення вироку, у співвідношенні відповідності одного дня попереднього ув`язнення двом дням позбавлення волі.
Приймаючи до уваги викладене, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції стосовно зарахування обвинуваченому ОСОБА_8 строку попереднього ув`язнення у строк покарання, з розрахунку один день перебування його в установі попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі лише до дати оголошення вироку, відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України є безпідставними, та підлягають зарахування до моменту набрання вироком законної сили.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції розглядаючи об`єднане кримінальне провадження відносно обвинуваченого неповно дослідив обставини справи, не врахував у повному обсязі період попереднього ув`язнення обвинуваченого, в результаті чого прийняв рішення, яке не відповідає матеріалам справи та нормам кримінального закону.
Невиконання судом першої інстанції вимог ст. ст. 407, 409, 413 КПК України є підставою для зміни вироку суду в частині кваліфікації дій обвинуваченого та застосування вимог ч. 5 ст. 72 КК України, тобто є підставою для задоволення апеляційної скарги прокурора та часткового задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.
Враховуючи встановлені апеляційним судом факти недотримання вимог кримінального закону під час призначення покарання, апеляційний суд вважає за необхідним привести вирок у відповідність, виключити з абзацу 1 мотивувальної частини вироку посилання суду першої інстанції на скоєння обвинуваченим ОСОБА_8 злочину з ОСОБА_11 , зазначивши, що злочин скоєно з іншою особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження.
Виключити з абзацу 6 мотивувальної частини вироку твердження суду першої інстанції про скоєння ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України за кваліфікуючою ознакою - повторності.
Абзац 3 резолютивної частини вироку викласти в наступній редакції: «Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбуття покарання, зарахувати період попереднього ув`язнення ОСОБА_8 під вартою з 28.06.2019 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.
Інших істотних порушень кримінального та кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження та перегляду вироку суду першої інстанції, апеляційним судом не виявлено.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню у повному об`ємі, а апеляційна скарга обвинуваченого частковому задоволенню, а вирок районного суду зміні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 - 409, 413, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_10 , - задовольнити.
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , - задовольнити частково.
Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 28.12.2020 року в об`єднаному кримінальному проваджені № 0001967, № 0002392, № 0003158, відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , за ч. ч. 2, 3 ст.185, ч. 3 ст.15 ч.3 ст. 186 КК України, - змінити.

Виключити з абзацу 1 мотивувальної частини вироку посилання суду першої інстанції на скоєння обвинуваченим ОСОБА_8 злочину з ОСОБА_11 , зазначивши, що злочин скоєно з іншою особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження.
Виключити з абзацу 6 мотивувальної частини вироку твердження суду першої інстанції про скоєння ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України за кваліфікуючою ознакою - повторності.
Абзац 3 резолютивної частини вироку викласти в наступній редакції:
«Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбуття покарання, зарахувати період попереднього ув`язнення ОСОБА_8 під вартою з 28.06.2019 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі».
В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засуджений, який тримається під вартою, в той самий строк, з моменту отримання її копії.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4