Ухвала
іменем України
06 липня 2021 року

м. Київ
справа № 235/3546/19
провадження № 51 - 3301 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Донецького апеляційного суду від 31 березня 2021 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 листопада 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання не відбутої частини покарання за вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 липня 2016 року ОСОБА_4 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 31 березня 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін.
За вироком суду встановлено, що ОСОБА_4 31 березня 2019 року приблизно з 18:00, разом зі своїм знайомим ОСОБА_5 перебував у приміщенні кухонної кімнати житлового будинку за місцем мешкання ОСОБА_6 в АДРЕСА_1 , де разом із зазначеними особами вживав алкогольні напої.
В цей час, ОСОБА_5 став приділяти увагу до ОСОБА_7 , яка була знайомою ОСОБА_4 , у зв`язку з чим у останнього виникло почуття ревнощів.
На ґрунті ревнощів, 01 квітня 2019 року, близько 00:10 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виник конфлікт, під час якого останній спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_4 , а після цього пішов у іншу кімнату житлового будинку, де сів у крісло.
В свою чергу у ОСОБА_4 виник умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_5 .
Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_4 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, в цю ж ніч, тобто 01 квітня 2019 року, приблизно о 00:40, знаходячись в приміщенні будинку, розташованого за вищевказаною адресою, взяв у коридорі сокиру, з якою підійшов до ОСОБА_5 , який на той час разом ОСОБА_7 сидів у кріслі в зальній кімнаті та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, на ґрунті особистих неприязних стосунків, завдав ОСОБА_5 не менше дев`яти ударів лезом сокири по голові, спричинивши тілесні ушкодження, від яких той помер.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_4 внаслідок м`якості, просить ухвалу Донецького апеляційного суду від 31 березня 2021 року скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що судом при призначенні покарання не враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного. Зазначає, що ОСОБА_4 свою провину у вчиненні вбивства ОСОБА_5 не визнав, будь-яких збитків не відшкодував.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додану до неї копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, доведеність винуватості ОСОБА_4 та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 115 КК прокурором не оспорюються.
Що стосується доводів про м`якість призначеного покарання, то суд дійшов наступного висновку.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Так, санкція ч. 1 ст. 115 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.
Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд взяв до уваги тяжкість вчиненого злочину, який згідно з приписами ст. 12 КК є особливо тяжким злочином, дані про особу винного, який раніше судимий, злочин вчинив в період іспитового строку та в стані алкогольного сп`яніння, має постійне місце проживання, за яким характеризується посередньо, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, неодружений, стан здоров`я, згідно медичної довідки станом на 03 квітня 2020 року. Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років, яке не є мінімальним у межах санкції вказаної статті.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора, в частині м`якості призначеного засудженому покарання, які є аналогічними доводам його касаційної скарги та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення правильно залишив вирок без зміни.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги прокурора не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та долученої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для її задоволення немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Донецького апеляційного суду від 31 березня 2021 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_8 ОСОБА_2 ОСОБА_3