Провадження № 1-кс/761/8505/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року місто Київ

Шевченківський районний суд міста Києва у складі слідчого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_4
про накладення арешту на майно, а саме: на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 000) у кримінальному проваджені №0002949, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.03.2020, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч.4 ст.190 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
14 квітня 2021 року прокурор Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно, що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер 000).
Своє клопотання прокурор обґрунтовує тим, що у провадженні Шевченківського УП ГУНП у м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002949, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.03.2020, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч.4 ст.190 КК України.
Так, до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві звернувся ОСОБА_6 із заявою про вчинення злочинів та повідомив, що невідомі особи підробили документи та заволоділи квартирою його дядька ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , а також іншою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Досудовим розслідуванням встановлено, що державним реєстратором Київської міської філії КП «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради ОСОБА_8 прийнято рішення №43889200 від 06.11.2018 про реєстрацію речових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_9 , на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.07.2016 у справі 200/23498/16 про визнання права власності на квартиру.
Згідно листа Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.05.2020, у провадженні суду вказаної справи не перебувало. Серед реєстраційних даних АСДС відсутні відомості про надходження до суду вказаного позову.
Експертом КНДЕКЦ МВС України ОСОБА_10 встановлено, зокрема, що друкований текст, зображення малого Державного герба України та штрих-коду у рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, справа №200/23498/16-ц, провадження по справі №2/200/7899/16 від 22.07.2016, нанесенні електрофотографічним способом за допомогою монохромного лазерного друкуючого пристрою.
Відповідно до інформації Київського міського БТІ, вказана квартира належить Держхарчпром України на підставі договору купівлі-продажу №1у-1303 від 11.10.1996.
Згідно інформації ФДМ України, Міністерством аграрної політики та продовольства України надавалися відомості до Єдиного реєстру об`єктів державної власності про нерухоме майно, зокрема квартиру
АДРЕСА_3 та продовольства України повідомлено, що за даними бухгалтерського обліку, вказана квартира обліковується на балансі Міністерства за первісною вартістю 568 тис. грн.
Також встановлено, що приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу від 04.09.2019 №89 прийнято рішення №48608350 від 10.09.2019 про реєстрацію речових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_12 .
Приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_13 на підставі договору купівлі-продажу від 04.05.2020 №2199, прийнято рішення №52133783 від 04.05.2020 про реєстрацію речових прав наквартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_5 .
Відповідно до вказаного договору, в інтересах ОСОБА_12 , виступив ОСОБА_14 .
Однак відповідно до протоколу допиту у якості свідка ОСОБА_14 від 02.06.2020 останній повідомив, що йому нічого не відомо про існування довіреності від 25.09.2020 від №2300, документів щодо продажу квартири не підписував, до приватних нотаріусів не їздив, осіб вказаних в довіреності не знає.
Оглянувши копії паспортів отриманих особисто від ОСОБА_14 та приватного нотаріуса ОСОБА_13 встановлено, що паспорти громадянина України ВА352864 мають ідентичний бланк, однак фото власників різні.
Крім того, встановлено, що у провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває справа №757/21256/20-ц за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу №2199 від 04.05.20220 та довіреності №2300 від 25.09.2006 недійсними.
Таким чином, прокурор вважає, що є всі підстави вважати, що ОСОБА_9 , за попередньою змовою групою осіб, використовуючи підроблене рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, та шляхом обману державного реєстратора Київської міської філії КП «Центр державної реєстрації» ОСОБА_8 , придбав право на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , чим завдав власнику майна шкоду в особливо великих розмірах.
Постановою від 01.06.2020 квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер 000) визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.
У зв`язку викладеним у органу досудового розслідування виникла необхідність звернення до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно.
Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав у ньому наведених.
Представник власника майна, на яке прокурор просить накласти арешт, в судове засідання не з`явився, неодноразово подавав до суду заяви про перенесення судового розгляду. Керуючись ч.1 ст.172 КПК України слідчий суддя вважає можливим провести судове засідання за відсутності представника власника майна, який повідомлений про дату та час судового розгляду належним чином.
Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали кримінального провадження, заслухавши доводи прокурора, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Із матеріалів клопотання вбачається, що у провадженні Шевченківського УП ГУНП у м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002949, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.03.2020, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч.4 ст.190 КК України.
Так, статтею 131 КПК арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.
Відповідно до положень ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно з вимогами ч. 3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Досліджуючи існування на момент розгляду клопотання про накладення арешту зазначених складових, слідчий суддя відмічає, що наданими стороною обвинувачення матеріалами, достатньою мірою підтверджується наявність факту вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч.4 ст.190 КК України.
Вирішуючи питання доведеності стороною обвинувачення обґрунтованості наявності підстав, що виправдовують саме такий ступінь втручання у права юридичної особи, слідчий суддя бере до уваги, що відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження слідчий суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також застосовувати у своїй діяльності практику Європейського суду з прав людини.
У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на мирне володіння майном має бути законним.
ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що законним є втручання, якщо існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.
Таким чином, вказаний принцип пропорційності вимагає доведення стороною обвинувачення обґрунтованості застосування такого достатньо суворого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.
Із наведеного витікає, що певне майно підлягає арешту лише у разі, якщо воно є доказом обставин вчинення відповідного кримінального правопорушення.
Так, на ініціатора клопотання про арешт майна, покладений обов`язок довести, що таке майно потребує збереження, оскільки має доказове значення, виключно шляхом позбавлення його власника прав на користування та розпорядження таким майном.
Водночас, слідчим суддею у судовому засіданні встановлено, що арешт квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово скасовувався ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду міста Києва від 18.11.2020, 25.02.2021 та 07.04.2021.
Так, у судовому засіданні, що відбулося 07.04.2021 за клопотанням сторони захисту про скасування арешту майна, слідчим суддею встановлено, що арештоване майно не відповідає критеріям статті 98 КПК України, та не може вважатися речовим доказом у розумінні чинного кримінального процесуального законодавства України.
Крім того, встановлено, що ОСОБА_5 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 04.05.2020 є добросовісним набувачем квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Відповідно до ч.12 ст.170 КПК України заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.
Частиною 2 статті 170 КПК України регламентовано, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів (п. 1); спеціальної конфіскації (п. 2); конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи (п. 3); відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (п. 4).
Так, прокурором у клопотанні не доведено наявності підстав, передбачених п.1 ч.2 ст.170 КПК України, для накладення арешту на зазначене майно.
Крім того, слідчий суддя звертає увагу, що прокурор звернувся до суду з клопотанням про арешт майна 14.05.2021, не навівши нових обставин, які не були врахованні слідчим суддею під час розгляду клопотання про скасування арешту майна 07.05.2021, таким чином в діях прокурора вбачається зловживання правами, встановленими Кримінальним процесуальним кодексом України.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода наобов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд із національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 рік) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 рік), учасником яких є й Україна.

Статтею 1 Протоколу № 1 (1952 рік) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи постановлення судом незаконного рішення, тоді як ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що ст. 1 Протоколу № 1, яка спрямована на захист особи (фізичної та юридичної) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів для захисту права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22 червня 2004 року).

При цьому, у своїх висновках ЄСПЛ неодноразово наголошував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.

У свою чергу, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Отже, слідчий суддя не вбачає законних підстав для задоволення клопотання прокурора про арешт майна з огляду на те, що останнім не наведено вагомих підстав, які б виправдовували необхідність такого втручання в право власності законного володільця, як арешт майна.
Крім того, прокурором не надано достатніх доказів на підтвердження того, що зазначене майно у бідь-який спосіб може бути знищено або спотворено.
Керуючись частиною другою статті 376, статтями 2, 7, 98, 131, 132, 170-173, 309, 372, 532 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя,-
У Х В А Л И В:
Клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_4 про накладення арешту на майно, а саме: на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 000) у кримінальному проваджені № 0002949, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.03.2020, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч.4 ст.190 КК України, - залишити без задоволення.
На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Київського апеляційного суду прокурором, підозрюваним, його захисником протягом п`яти днів з дня її проголошення може бути подана апеляційна скарга.
Повний текст ухвали оголошено 04 червня 2021 року.
Слідчий суддя ОСОБА_1