ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 663/3212/20
Номер провадження 11-кп/819/447/21 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.255, ч.4 ст.28 ч.3 ст.206-2, ч.4 ст.28 ч.2 ст.361,
ч.4 ст.28 ч.5 ст.185, ч.4 ст.28 ч.2 ст.15 п.п.1, 6, 11, 12 ч.2 ст.115,
ч.4 ст.28 ч.1 ст. 263, ч.3 ст.28 ст.205-1 КК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

Секретарі ОСОБА_5

З участю прокурора ОСОБА_6

Захисника адвоката ОСОБА_7

Представника

потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні Херсонського апеляційного суду матеріали кримінального провадження №0000930 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 22 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Голопристанського районного суду Херсонської області від 22 березня 2021 року задоволено клопотання прокурора та відносно ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів, терміном до 20 травня 2021 року. У задоволенні клопотання захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу із тримання під вартою на домашній арешт відмовлено.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 22 березня 2021 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії обраного відносно ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник зазначив про те, що оскаржувана ухвала являється незаконною та невмотивованою, винесена з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Ризики переховування обвинуваченого від суду та незаконного впливу на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні на даний час не існують.

Суд обмежився переліком законодавчих підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою без встановлення їх наявності та обґрунтованості до ОСОБА_9 , що є порушенням вимог п.4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і являється підставою для її скасування.

Посилання в ухвалі суду про те, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, які стали підставою для обрання запобіжного заходу та його продовження, продовжують існувати і на теперішній час, а саме, що обвинувачений, з урахуванням перебування його у міжнародному розшуку може ухилятися від суду та перешкоджати кримінальному провадженню, являється безгрунтовним, оскільки будь-які докази, які б підтверджували дані висновки суду відсутні, оскільки прокурор ніяких доказів не надав, а окрім обвинувального акту та реєстру матеріалів кримінального провадження у суду під час попереднього судового засідання ніяких інших матеріалів та документів не має.

Зазначає, що відсутні будь-які із передбачених ч.1 ст. 177 КПК України ризиків, а отже і відсутні підстави для продовження строку тримання ОСОБА_9 під вартою, що не було враховано судом першої інстанції при винесені оскаржуваної ухвали.

Будь-які належні та допустимі докази вини ОСОБА_9 в інкримінованих злочинах відсутні.

Відносно інших осіб, які начебто скоїли кримінальні правопорушення в групі з ОСОБА_9 обрано запобіжні заходи, не пов`язані із взяттям під варту і це ніяким чином не впливає на розгляд справи в суді.

Ризик того, що обвинувачений може сховати або спотворити речі і документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, відсутній, оскільки в його справі наявні лише копії таких речей, а оригінали знаходяться в кримінальному провадженні №0000180.

Ризик незаконного впливу на потерпілих також відсутній, оскільки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 майже весь час перебувають за межами України, у справі приймають участь їх представники, а інші потерпілі проживають на території Херсонської області та з обвинуваченим жодним чином не перетинаються. Крім того, протягом 2019-2020 років, коли ОСОБА_9 був звільнений з-під варти і до повторного затримання жодних спроб незаконного впливу на свідків чи потерпілих обвинувачений не чинив.

Таким чином, наведене свідчить про те, що в ухвалі суду від 22.03.2021 року та наявних у справі матеріалах не наведено доказів, які б підтверджували наявність обґрунтованої підозри вчинення ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, спроби ОСОБА_9 переховуватися від суду, сховати або спотворити речі і документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, спроби ОСОБА_9 вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується, недостатність застосування до ОСОБА_9 більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, необхідність продовження строку тримання підозрюваного під вартою.

В оскаржуваній ухвалі не вказано, що строк тримання під вартою ОСОБА_9 закінчується 19.02.2021 року.

ОСОБА_9 має постійне зареєстроване місце проживання, дружину, яка перебуває у нього на утриманні, має двох малолітніх дітей, постійне місце роботи, характеризується позитивно, раніше не судимий.

Обраний відносно ОСОБА_9 запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення та відсутності доказів наявної обґрунтованої підозри виходить за межі розумного строку.

Під час судового розгляду не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість зміни обвинуваченому ОСОБА_9 , оскільки загальний строк тримання ОСОБА_9 під вартою станом на 22.03.2021 року становив 12 місяців, а з моменту надходження кримінального провадження до суду (09.10.2020 року), тобто вже протягом п`яти місяців не проведено навіть підготовчого судового засідання.

Заслухавши суддю - доповідача, захисника, прокурора, представника потерпілого, в судових дебатах сторони залишилися на своїх позиціях, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів виділеного провадження на розгляді Голопристанського районного суду Херсонської області перебувають матеріали кримінального провадження №0000930 за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.28 ч.3 ст.206-2, ч.4 ст.28 ч.2 ст.361, ч.4 ст.28 ч.5 ст.185, ч.4 ст.28 ч.2 ст.15 п.п.1, 6, 11, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.28 ч.1 ст. 263, ч.3 ст.28 ст.205-1 КК України.

22 березня 2021 року в судовому засіданні прокурор в кримінальному провадженні звернуся до суду із клопотанням, в якому просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Своє клопотання прокурор обґрунтовував тим, що причетність ОСОБА_9 до вчинення інкримінованих йому злочинів підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, при цьому наявні ризики того, що обвинувачений з метою ухилення від кримінальної відповідальності, може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Розглянувши вказане клопотання, суд першої інстанції погодився із доводами клопотання прокурора та прийшов до висновку про наявність правових підстав для продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Перевіривши оскаржуване судове рішення у відповідності із доводами апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Так, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні ряду злочинів, в тому числі тяжких і особливо тяжких, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.28 ч.3 ст.206-2, ч.4 ст.28 ч.2 ст.361, ч.4 ст.28 ч.5 ст.185, ч.4 ст.28 ч.2 ст.15 п.п.1, 6, 11, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.28 ч.1 ст. 263, ч.3 ст.28 ст.205-1 КК України. При цьому, під час розгляду клопотання прокурора, судом перевірено існування обґрунтованої підозри щодо вчинення ОСОБА_9 вказаних кримінальних правопорушень.

Що стосується питання існування заявлених прокурором ризиків можливої неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, то як вірно зазначив суд першої інстанції вказані ризики на даний час є реальними та не зменшилися.

Перевіряючи наведені висновки, суд апеляційної інстанції виходить із практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. При цьому у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів, а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу».

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину, може вдатися до відповідних дій.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, свідків. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

При цьому прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (справи: "Смирнова проти Росії" "Пірузян проти Вірменії", "Тирон проти Румунії").

Інкриміновані ОСОБА_9 тяжкі та особливо тяжкі злочини характеризуються підвищеною суспільною небезпекою, оскільки дії обвинуваченого були спрямовані на створення злочинної організації для спільного заняття злочинною діяльністю, корисливого спрямування, з метою незаконного заволодіння суб`єктами господарської діяльності (юридичними особами) та майном фізичних осіб. Члени вказаної злочинної організації, очолюваної ОСОБА_9 , протиправно заволоділи майном підприємств, в тому числі корпоративними правами, шляхом вчинення правочинів з використанням підроблених документів. Крім того, ОСОБА_9 обвинувачується у тому, що переслідуючи прямий умисел, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_10 та його охоронців, з корисливих мотивів, за грошову винагороду замовив ОСОБА_12 вбивство останніх.

Так, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за їх вчинення, усвідомлюючи невідворотність покарання, є ризики того, що ОСОБА_9 може переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню. Більш того, в матеріалах провадження наявні відомості про те, що ОСОБА_9 перебував у розшуку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про реальне існування зазначених вище ризиків і будь-який більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належний розгляд провадження, а перебування обвинуваченого на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є беззаперечною підставою для продовження раніше обраного останньому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Крім того, у справі Москаленко проти України, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

Що стосується питання наявності у ОСОБА_9 постійного місця проживання, сім`ї, наявності на утриманні двох малолітніх дітей, то на думку суду апеляційної інстанції наявність у обвинуваченого певних соціальних зв`язків та постійного місця проживання, з огляду на тривале перебування у міждержавному розшуку, у даному випадку, не може бути беззаперечним стримуючим фактором подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Таким чином, твердження захисника про недоведеність існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, є безпідставними, та такими, що спростовуються відомостями, наявними в матеріалах провадження.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_9 має постійне зареєстроване місце проживання, дружину, яка перебуває у нього на утриманні, має двох малолітніх дітей, постійне місце роботи, характеризується позитивно, раніше не судимий, то дані відомості про особу підозрюваного були враховані судом при продовженні строку дії запобіжного заходу, проте, з огляду на характер, вид та обставини вчинення злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_9 , відомості про його особу, вказані обставини, не зменшують встановлені ризики та не є визначальними аргументами, які давали б можливість застосувати до останнього запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Також колегія суддів враховує, що судовий розгляд триває, є необхідність в дослідженні обставин по справі, допиті потерпілих, свідків.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, а доводи апелянта, які це заперечують, являються безґрунтовними.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 , так само як і доводи про те, що останній тривалий час перебуває під вартою, а відносно інших осіб, які начебто скоїли кримінальні правопорушення в групі з ОСОБА_9 обрано запобіжні заходи, не пов`язані із взяттям під варту, являються безґрунтовними, оскільки як було зазначено вище жоден з більш м`яких видів запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_9 .

Що стосується посилання захисника про відсутність доказів обґрунтованої підозри ОСОБА_9 в інкримінованих злочинах, то вони суперечать дійсності, оскільки на розгляді суду першої інстанції перебуває не повідомлення про підозру, а обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 , а підставами застосування заходу забезпечення кримінального провадження, зокрема обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_9 являється наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також дані про особу обвинуваченого.

Посилання в клопотанні прокурора на закінчення запобіжного захожу 19 лютого 2021 року суд розцінює як технічну описку. Вказаний недолік не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Доводи апелянта про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, є необґрунтованими та зводяться до іншої, суб`єктивної, оцінки захисником обставин, встановлених судом.

Під час вивчення матеріалів провадження будь-яких фактів затягування судом першої інстанції розгляду кримінального провадження чи порушення конституційних прав обвинуваченого на свободу та особисту недоторканість, як про те вказує апелянт, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_9 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги захисника, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 22 березня 2021 року відносно ОСОБА_9 - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційній інстанції не підлягає.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4