Справа № 740/5347/20
Провадження № 1-кп/740/173/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2021 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

учасники кримінального провадження:

- прокурор Ніжинської місцевої прокуратури ОСОБА_3 ,

- потерпілий ОСОБА_4 ,

- представник потерпілого адвокат ОСОБА_5 ,

- обвинувачений ОСОБА_6 ,

- захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в смт Лосинівка Ніжинського району Чернігівської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , офіційно не працевлаштований, підробляє різноробочим на будівництві, не одружений, раніше судимий вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 грудня 2020 року до трьох років позбавлення волі, на підставі ст. 75 Кримінального кодексу України (далі КК України) звільнено від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю один рік з покладенням обов`язків відповідно до ст. 76 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

установив:

19 вересня 2014 року близько 20-20 год. у темний час доби, в умовах недостатньої видимості ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки ВАЗ-21070, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом, рухаючись зі швидкістю не менше 69,5 км/год по вулиці Прилуцькій у м. Ніжині в напрямку центру міста, на ділянці дороги біля будинку № 116 порушив вимоги пунктів 12.2, 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі ПДР), відповідно до яких у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги; у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год; водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека. Тобто ОСОБА_6 рухався зі швидкістю, яка перевищувала максимально допустиму швидкість за умов видимості елементів дороги та яка перевищувала дозволену у населених пунктах швидкість і, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2, на якому перебував пішохід ОСОБА_4 , що переходив проїзну частину зліва на право стосовно напрямку руху автомобіля, не зменшив своєчасно швидкості та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, внаслідок чого здійснив наїзд на ОСОБА_4 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) потерпілому заподіяно тілесні ушкодження, а саме: поєднану краніоскелетноторакальноабдомінальну травму комплекс ушкоджень у вигляді закритої черепно-мозкової травми із забоєм головного мозку, закриту травму грудної клітки, яка ускладнилася травматичним пульмонітом, закриту травму органів черевної порожнини із забоєм нирок, відкритого подвійного перелому правої стегнової кістки середньо-нижньої третини зі зміщенням уламків, закритого перелому лівої стегнової кістки в середній-нижній третині зі зміщенням уламків, закритого перелому верхньої третини правої малогомілкової кістки, закритого двокісткового перелому правого гомілково-степеневого суглобу з розривом дистального синдесмозу і підвивих ступні, які згідно з висновком експерта відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Порушення ОСОБА_6 ПДР знаходиться в прямому причинному зв`язку з ДТП, внаслідок якої потерпілому ОСОБА_4 спричинені тяжкі тілесні ушкодження.
Таким чином, ОСОБА_6 учинив дії, які виразилися в неумисному порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому ОСОБА_4 тяжкі тілесні ушкодження, тобто скоїв кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ч. 2 ст. 286 КК України.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений повністю підтвердив обставини вчиненого ним кримінального правопорушення відповідно до викладеного в обвинувальному акті, визнав свою вину у скоєному, зазначив про своє каяття, що шкодує за вчинене, просив не позбавляти волі. Показав, що місця події не покидав, відразу викликав швидку медичну допомогу, поїхав з потерпілим до лікарні, відразу і щодня все необхідне на лікування відшкодовував. Надавав матеріальну допомогу на лікування потерпілого у розмірі, який той називав, скільки сказали все сплатив. До лікарні ходила його мати, передавала гроші, він не наважувався. У подальшому потерпілий не звертався до нього за відшкодуванням витрат. На теперішній час він не працює, однак шукає роботу, збирається працевлаштуватися і відшкодовувати потерпілому завдану шкоду.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий показав, що пам`ятає той день, то була п`ятниця, кінець робочого тижня, він поїхав відвідати дітей. Повертаючись додому, він дійшов до пішохідного переходу, автомобіль зупинився і він почав переходити дорогу, а потім нічого не пам`ятає. Перші дні його стан був важкий, невідомо було чи він вижеве, тому, на його думку, мати обвинуваченого мабуть і приходила до лікарні цікавитись його станом, сплатила грошові кошти за розпискою. Проте у подальшому коли його стан покращився, мати обвинуваченого заявила, що не збирається повністю відшкодовувати витрати на лікування. Сьогодні в судовому засіданні він вперше побачив обвинуваченого, який до цього часу жодного разу не приходив до нього і не вибачився. Після тієї події він був прикутий до ліжка більше року, його дружина змушена була звільнитися з роботи щоб доглядати за ним. На цей час його лікування не завершене, ще необхідно провести операцію. Вважав за необхідне притягнути обвинуваченого до відповідальності з реальним позбавленням волі.

У зв`язку з тим, що обвинувачений та інші учасники кримінального провадження не оспорювали фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, суд на підставі ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) визнав недоцільним досліджувати докази стосовно цих фактичних обставин та обмежується допитом обвинуваченого, потерпілого та дослідженням письмових доказів, які характеризують особу обвинуваченого, та стосуються процесуальних витрат і речових доказів.

За встановлених обставин суд вважає, що вина обвинуваченого у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину.

Дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення під час керування транспортним засобом правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Таку кваліфікацію дій ОСОБА_6 суд вважає правильною.

Так, об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, включає такі обов`язкові ознаки: діяння, обстановку, наслідки та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Діяння полягає у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, яке може вчинятися шляхом дії або бездіяльності і полягати у: вчиненні дій, які заборонені правилами; невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту. Діяння при вчиненні цього злочину завжди пов`язане з недотриманням вимог відповідних нормативних актів правил безпеки руху та експлуатації транспортних засобів.

Пунктом 12.2 ПДР передбачено, що у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги.

Відповідно до п. 12.4 ПДР у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.

Згідно з п. 18.1 ПДР водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винним, закономірно, з необхідністю тягне за собою наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

Суб`єктивна сторона злочину визначається ставленням винного до наслідків і в цілому характеризується необережною формою вини.

Так, обвинувачений під час керування автомобілем марки ВАЗ-21070, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом, зі швидкістю не менше 69,5 км/год, не діяв таким чином, щоб не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, допустив злочинну недбалість, яка полягає у тому, що він не дотримався указаних положень ПДР, не зменшив швидкості та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, внаслідок чого здійснив наїзд на ОСОБА_4 , який отримав тяжкі тілесні ушкодження, що не оспорюється обвинуваченим.

Обвинувачений не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх діянь, хоча повинен був і міг їх передбачити. Це свідчить про наявність у його діяннях злочинної недбалості. Вчинений злочин є закінченим.

За таких обставин наявні підстави для визнання обвинуваченого ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_6 повинен бути засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 КК України цей Кодекс має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам.

Частиною 1 ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують його покарання.

Так, вчинене ОСОБА_6 з необережності кримінальне правопорушення згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Обставинами, що згідно зі ст. 66 КК України пом`якшують покарання, є щире каяття та добровільне відшкодування обвинуваченим витрат на лікування потерпілого.

При цьому слід заувадити, що розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен бути підтверджений матеріалами кримінального провадження.

Як показав у судовому засіданні обвинувачений, він не покинув місця події, відразу викликав швидку медичну допомогу та поїхав до лікарні разом з потерпілим. У судовому засіданні обвинувачений неодноразово повідомляв, що кається у скоєному, визнавав свою вину і повідомляв про намір відшкодувати завдану шкоду.

Згідно з наданою обвинуваченим у судовому засіданні розпискою від 24 вересня 2014 року ОСОБА_8 взяла від ОСОБА_9 кошти в сумі 10 100,00 грн та 2 000,00 грн на попереднє лікування свого чоловіка ОСОБА_4 .

Указане узгоджується з показами обвинуваченого, який пояснив, що через свою матір передавав грошові кошти на лікування потерпілого.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлено.

Разом з цим суд ураховує особу обвинуваченого, який має вік 27 років, не одружений, має постійне місце проживання, за яким до виконкому Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області не надходило скарг стосовно нього, що позитивно характеризує його особу; не перебуває на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра; є працездатною особою; офіційно не працевлаштований; раніше судимий вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 грудня 2020 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України до 3-х років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік. Також ОСОБА_6 притягувався до адміністративної відповідальності: 25 червня 2020 року за ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) з накладенням штрафу в розмірі 425 грн; 18 липня 2020 року за ч. 1 ст. 126 КУпАП з накладенням штрафу в розмірі 425 грн. Обвинувачений має посвідчення водія НОМЕР_2 .

Крім цього, суд ураховує досудову доповідь Ніжинського МРВ ФДУ «Центр пробації» в Чернігівській області від 25 лютого 2021 року щодо ОСОБА_6 , згідно з якою ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінений як середній; ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінений також як середній; виправлення ОСОБА_6 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить небезпеки для суспільства.

Визначені у статтях 50, 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на принципах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави та суспільства.

Суд наділений правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбуття, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи. Усі ці відомості в сукупності з урахуванням конкретних обставин справи свідчать про наявність підстав для застосування ст. 75 КК України, про що просив захисник обвинуваченого, адже виправлення засудженого, на думку суду, можливе без позбавлення волі та ізоляції від суспільства.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України щодо законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, ураховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у п. 2 постанови від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими суди повинні призначати покарання менш суворе особам, які щиро розкаялись у вчиненому, тощо, з метою перевиховання та виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, - суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, з позбавленням права керування транспортними засобами, і на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку. Одночасно на обвинуваченого покладаються обов`язки, встановлені ст. 76 КК України, які сприятимуть його виправленню.

Таке покарання, на переконання суду, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності та не призведе до порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

При цьому слід зазначити, що думка потерпілого стосовно реальної міри покарання враховується судом у сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, однак не є вирішальною при призначенні покарання. У зв`язку з цим судом враховано, що призначення іспитового строку з визначенням відповідних обов`язків ОСОБА_6 надасть можливість останньому реалізувати обов`язок з відшкодування потерпілому шкоди, заподіяної внаслідок спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень, оскільки в місцях позбавлення волі засуджені отримують незначну заробітну плату, розмір якої є недостатнім для виплати відшкодування потерпілому.

Підсумовуючи вищезазначене, суд вважає, що саме така міра покарання обвинуваченого є необхідною і достатньою для його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів, враховуючи тяжкість вчиненого злочину та особу обвинуваченого.

Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 грудня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним за ч. 3 ст. 185 КК України і призначено покарання у виді 3-х років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік з покладенням обовязків відповідно до ст. 76 КК України.

За змістом ч. 1, 4 ст. 70 КК України якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, то суд, призначивши покарання за новим вироком, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 199/1496/17, кримінально-правові норми, передбачені статтями 70, 75 КК України, не передбачають окремого порядку призначення покарання за сукупністю злочинів у тих випадках, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від покарання з іспитовим строком, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого вона також звільняється з іспитовим строком.

Оскільки самостійне виконання таких вироків не засноване на вимогах закону про кримінальну відповідальність, призначаючи остаточне покарання згідно з вимогами ч. 4 ст. 70 КК України, суд має право вмотивовано вирішити питання про звільнення особи від відбування остаточного покарання з випробуванням, та визначити іспитовий строк в порядку та в межах, передбачених ст. 75 КК України.

Таим чином, остаточне покарання ОСОБА_6 слід визначити за правилами ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, та звільнити його від відбування остаточного покарання з випробуванням з іспитовим строком та покласти на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

У вказаному кримінальному провадженні потерпілим ОСОБА_4 подано цивільний позов, в якому він просив стягнути з ОСОБА_6 на свою користь 500 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, посилаючись на завдання йому моральних і фізичних страждань внаслідок заподіяної травми.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні цивільний позов підтримав, просив задовольнити з викладених у ньому обставин. Зазначив, що неправомірними діями ОСОБА_6 потерпілому спричинено моральних та фізичних страждань, які негативно позначилися на життя потерпілого, він пережив страх повторення подібного, тимчасово був відірваний від активного життя, мав порушення сну та емоційну напругу, нервозність, тощо.

Обвинувачений визнав позов частково у розмірі 50 000,00 грн.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні вказав на безпідставність позову, посилаючись на поліс страхування і на те, що в цьому позові ОСОБА_6 не є належним відповідачем.

Статтею 128 КПК України встановлено, що особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 62 КПК України цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану кримінально протиправними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно зі ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Порядок та умови відшкодування шкоди визначено ЦК України.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини.

За приписами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У силу принципу диспозитивності, визначення предмета, підстав позову, а також відповідача є правом позивача. Разом з цим установлення обґрунтованості позову є обов`язком суду.

Судом об`єктивно встановлено, що у зв`язку з вчиненням ОСОБА_6 кримінального правопорушення потерпілому ОСОБА_4 завдано моральної шкоди, він зазнав фізичних і душевних страждань унаслідок отримання у 2014 році тяжких тілесних ушкоджень, що призвело до погіршення стану його здоров`я, завдало незручностей у повсякденному житті, він до цього часу не відновив повністю свого здоров`я, пересувається на милицях, потребує лікування.

Ураховуючи вимоги закону, обставини справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_4 у розмірі 200 000,00 грн; підстав для стягнення 500 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди під час розгляду справи не встановлено.

Витрати на залучення експерта у розмірі 5237,76 грн підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави відповідно до ст. 124 КПК України.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. 2, 7, 22, 26, 62, 100, 124, 128, 368 371, 373, 374, 376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України, і призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на два роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 Кримінального кодексу України остаточне покарання ОСОБА_6 призначити шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 грудня 2020 року, більш суворим покаранням за цим вироком, у виді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю три роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_6 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

- працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу).

Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; АДРЕСА_2 ) 200 000 (двісті тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 5237 (п`ять тисяч двісті тридцять сім) гривень 76 коп. витрат на залучення експерта.

Речовий доказ автомобіль ВАЗ-21070, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який ухвалою слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 березня 2016 року зобов`язано слідчого СВ Ніжинського ВП ГУ НП України в Чернігівській області повернути ОСОБА_10 як володільцю, залишити в його користуванні.

На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду, і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Копію вироку негайно вручити засудженому, прокурору.

Суддя ОСОБА_1