Справа № 712/5339/21
Провадження №1-кс/712/2812/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2021 року м. Черкаси
Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:
слідчого судді ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання винесене у кримінальному провадженні № 0000690 від 16.03.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, старшим слідчим Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області ОСОБА_3 , погоджено прокурором Черкаської окружної прокуратури ОСОБА_4 , клопотання про накладення арешту на майно,-

В С Т А Н О В И В:
До суду звернувся старший слідчий Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області капітан поліції ОСОБА_3 з клопотанням про накладення арешту на майно, в якому просить накласти арешт на кв. АДРЕСА_1 , що на підставі договору дарування №12729 від 30.11.2018 з розміром частки 1, від 30.11.2018 перебуває у приватній власності ОСОБА_5 , котрий являється батьком ОСОБА_6 заборонивши володільцю нерухомого майна здійснювати будь-яку перереєстрацію квартири та передачу її іншим особам.

Клопотання мотивує тим, що досудовим розслідуванням встановлено, що до Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області надійшла заява гр. ОСОБА_7 про те, що протягом 2015 - 2016 р.р. гр. ОСОБА_8 , 1990 р.н. в м. Черкаси шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами заявника, в результаті чого спричинив значної матеріальної шкоди. (ЄО-12935 від 15.03.2021).

По вказаному факту відкрито кримінальне провадження №0000690, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.03.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

Так. 23.02.2015 до ОСОБА_7 звернувся ОСОБА_8 з проханням позичити грошові кошти в сумі 8 000 дол. США, на дане прохання заявник погодився але за умови застави майна на що ОСОБА_9 погодився позичити кошти під заставу власної квартири, що за адресою: АДРЕСА_2 . При передачі вказаних коштів ОСОБА_9 написав розписку про отримання вказаної суми коштів та в разі їх не повернення зобов`язався віддати ОСОБА_7 власну квартиру. Також у нотаріуса ОСОБА_10 , було видано довіреність, згідно якої ОСОБА_9 уповноважував ОСОБА_7 продати його квартиру або користуватись нею на власний розсуд, на підтвердження вказаного ОСОБА_8 передав ОСОБА_7 всі документи на вище вказану квартиру. Однак, вище вказану суму ОСОБА_8 не повернув та навпаки, 19.02.2016 року знову звернувся до ОСОБА_7 та позичив грошові кошти в сумі 8500 дол. США, про що знову написав розписку із заставою вище вказаної квартири. Після чого нотаріус ОСОБА_10 продовжив дію доручення.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_8 грошові кошти в загальній сумі 16500 дол. США не повернув, приблизно в 2019 - 2020 роках ОСОБА_7 вирішив перереєструвати квартиру ОСОБА_8 на себе, після чого звернувся до нотаріуса, однак виявив, що квартира кв. АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_8 вже перереєстрована на батька - ОСОБА_11 . Зателефонувавши до ОСОБА_8 він повідомив, що грошей повертати не буде, |а квартиру перереєстрував щоб ОСОБА_7 не забрав її собі за не повернуті кошти.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна кв. АДРЕСА_1 на підставі договору дарування №12729 від 30.11.2018 з розміром частки 1, від 30.11.2018 перебуває в приватній власності ОСОБА_5 .

З метою збереження майна, в разі доведення вини ОСОБА_8 та відшкодування шкоди завданої ОСОБА_7 та встановлення істини по даному кримінальному провадженні виникла необхідність в накладенні арешту кв. АДРЕСА_1 .

Слідчий до судовго засідання надав заяву, в якій просив розглянути клопотання без його участі, клопотання просив задоволити.

Дослідивши матеріали справи, слідчий суддя вважає, що дане клопотання не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Статтею 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження визначено арешт майна.

Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів, 2) спеціальної конфіскації, 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 170 КПК України метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Згідно до ч. 3 ст. 170 КПК України підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач. У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, можливість спеціальної конфіскації майна; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях (Карабет та інші проти України», «Сізарєв проти України», «Васильчук проти України», «Салахов та Іслямова проти України» зазначав про те, що кожна особа, яка вказує на порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню), повинна мати ефективний засіб правового захисту та необхідні процесуальні гарантії від зловживання з боку представників держави.

Також, Європейський суд з прав людини вважає, що принцип процесуальної рівності сторін як один із елементів більш широкої концепції справедливого судового розгляду вимагає, щоб кожній стороні надавалась розумна можливість представляти свою позицію за таких обставин, які не ставлять цю сторону в істотно невигідне щодо протилежної сторони становище (див. пункт 72 і пункт 74 рішення ЄСПЛ від 7 червня 2001 р. у справі «Кресс проти Франції»).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю результатами інтелектуальної, творчої діяльності.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Таким чином, беручи до уваги обставини кримінального провадження, вважаю, що застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, зазначеного в клопотанні, є необґрунтованим, оскільки стороною обвинувачення не надано достатніх підстав для висновку, що потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, а мета кримінального провадження може бути досягнута і без застосування таких процесуальних заходів.

Наведене свідчить про відсутність будь-яких законних підстав накладення арешту, які би відповідали меті та завданням арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження.

При цьому, необхідно звернути увагу на те, що накладення арешту на майно на підставі наведених у клопотанні підстав порушить «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини.

В судовому засіданні встановлено, що кримінальне провадження № 0000690 відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.03.2021 порушено за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених: за ч. 2 ст. 190 КК України - шахрайство, вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому.

В даному кримінальному провадженні повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України жодній особі не вручено.

В клопотанні слідчим зазначено, що «З метою збереження майна, в разі доведення вини ОСОБА_8 та відшкодування шкоди завданої ОСОБА_7 та встановлення істини по даному кримінальному провадженні виникла необхідність в накладенні арешту кв. АДРЕСА_1 .»

Однак, як вбачається з матеріалів з клопотання та доданих до клопотання документів, цивільний позов в даному кримінальному провадженні не заявлявся.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна кв. АДРЕСА_1 на підставі договору дарування №12729 від 30.11.2018 з розміром частки 1, від 30.11.2018 перебуває в приватній власності ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Оцінюючи дотримання права кожної фізичної та юридичної особи на мирне володіння своїм майном, декларованого ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слідчий суддя зважає на те, що накладення арешту у даному кримінальному провадженні буде становити втручання у право власності, однак таке втручання на даний час не може вважатись таким, що здійснене у відповідності до передбаченої законом правової процедури.

Беручи до уваги викладене, слідчий суддя доходить висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання.

Керуючись ст. ст. 40, 98, 100, 131, 132, 167, 170, 171, 309, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

Клопотання старшого слідчого Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області ОСОБА_3 , погоджено прокурором Черкаської окружної прокуратури ОСОБА_4 ,, про накладення арешту на майно залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Черкаської області протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1