Номер провадження 1-кп/641/1/2021 Справа № 641/6/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року м. Харків

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження № 0001025 від 19.08.2020 року за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, зі слів маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , офіційно не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

законного представника потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 18.08.2020 року приблизно о 21:00 год. керував технічно справним автомобілем "ВАЗ 21033", реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухався зі швидкістю приблизно 70 км/год у м. Харкові по пр-ту Петра Григоренко з боку пр-ту Московського в напрямку пр-ту Героїв Сталінграда.

Під час руху у м. Харкові по пр-ту Петра Григоренко з боку пр-ту Московського водій ОСОБА_3 , наближаючись до регульованого пішохідного переходу, не зупинившись на забороняючий рух червоний сигнал світлофора, продовжив рух в напрямку пішохідного переходу, по якому переходив проїзну частину дороги на дозволяючий для пішохода зелений сигнал світлофора неповнолітній пішохід ОСОБА_8 , справа наліво відносно напрямку руху автомобіля, чим грубо порушив вимоги пп. (е) п. 8.7.3 та п. 8.10 Правил дорожнього руху України, згідно з якими червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух (пп. е) п. 8.7.3), у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 "Місце зупинки", якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів (п. 8.10), та допустив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_8 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди неповнолітній ОСОБА_8 згідно з висновком судово-медичної експертизи № 12-14/652-А/20 від 16.09.2020 року отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді закритого перелому верхньої третини лівої ліктьової кістки з кутовим зсувом та закритий перелом верхньої третини діафіза лівої малогомілкової кістки зі зсувом.

Порушення ОСОБА_3 пп. е) п. 8.7.3 та п. 8.10 Правил дорожнього руху України згідно з висновком судової автотехнічної експертизи № 7/1715/1716 СЕ-20 від 09.11.2020 знаходяться в причинному зв`язку з подією вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав у повному обсязі, в скоєному щиро розкаявся, просить вибачення у батьків за скоєне ним правопорушення. В наданих суду показаннях зазначив, що дійсно 18.08.2020 року близько 21:00 год. він керував автомобілем ВАЗ 21033, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухався зі швидкістю приблизно 70 км/год по пр-ту Петра Григоренко, з боку пр-ту Московського в напрямку пр-ту Героїв Сталінграда у м. Харкові. Наближаючись до вул. Танкопія у м. Харкові, не врахував дорожньої обстановки та здійснив перетин перехрестя на червоний сигнал світлофора. В цей час пішоходи переходили перехрестя на зелений сигнал світлофора. Він не встиг загальмувати та здійснив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_8 , після наїзду одразу зупинився, намагався надати постраждалому пішоходу першу медичну допомогу, однак пішоходи вже викликали бригаду швидкої медичної допомоги.

Показання ОСОБА_3 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Законний представник потерпілого ОСОБА_7 у судовому засідання пояснила, що є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_8 . Зазначила, що 18.08.2020 року на її сина, який переходив проїзну частину перехрестя на дозволяючий зелений сигнал світлофора, здійснив наїзд автомобіль під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок чого її син отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, тривалий час перебував у лікарні. Просить призначити обвинуваченому покарання з застосуванням ст. 75 КК України.

Законним представником потерпілого ОСОБА_7 пред`явлено цивільний позов до ОСОБА_3 , в якому вона згідно уточнень від 27.01.2021 року просить стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь потерпілого неповнолітнього ОСОБА_8 матеріальну та моральну шкоду у розмірі 50000грн.

В обґрунтування цивільного позову посилається на те, що за наслідками дорожньо-транспортної пригоди неповнолітній отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, а тому з 22.08.2020 року по 29.09.2020 року знаходився на амбулаторному лікуванні у відділенні дитячої травматології ЦМЛ № 17. В зв`язку з лікуванням сина були понесені матеріальні витрати на придбання ліків, консультації лікарів, проведення діагностики. Крім того, за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 18.08.2020 року, було пошкоджено взуття, телефон та велосипед ОСОБА_8 . Також неповнолітньому ОСОБА_8 було заподіяно моральну шкоду, що виявилось у фізичних стражданнях, переживаннях, емоційному стресі через неможливість самостійно рухатись, потребу у сторонній допомозі.

У судовому засіданні законний представник потерпілого ОСОБА_7 уточнила, що пред`явлена до стягнення в межах цивільного позову матеріальна шкода складає 22000грн., моральна шкода 25000грн. Також підтвердила факт отримання її чоловіком батьком неповнолітнього ОСОБА_8 від обвинуваченого у день дорожньо-транспортної пригоди 7000грн. на лікування сина.

Обвинувачений ОСОБА_3 відносно цивільного позову зазначив, що у день дорожньо-транспортної пригоди передав батьку потерпілого 7000грн. на лікування сина, матеріальну шкоду визнає тільки в частині, яка підтверджена фіскальними чеками, пред`явлену до стягнення моральну шкоду визнає, однак зазначає, що пред`явлена до стягнення у цивільному позові шкода у розмірі 50000грн. є для нього непомірною. Після дорожньо-транспортної пригоди автомобіль було арештовано, автомобіль він використовував для заробітку, тому на теперішній час позбавлений будь-якого доходу.

Враховуючи, що обвинувачений не оспорює фактичні обставини справи та судом встановлено, що він вірно розуміє ці обставини, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, вислухавши думку учасників судового процесу та роз`яснивши їм правові наслідки застосування ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, законного представника потерпілого в частині цивільного позову та дослідженням матеріалів щодо особи обвинуваченого, судових витрат та обґрунтування цивільного позову.

Окрім цього, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., зазначено, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_8 тілесні ушкодження середньої тяжкості, вина ОСОБА_3 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , суд відповідно до ст. 66 КК України визнає його щире каяття та часткове добровільне відшкодування завданого збитку.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Дослідженням матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_3 встановлено, що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно не працевлаштований, має на утриманні двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має зареєстроване місце проживання.

Відповідно до ст. 65 КК України, пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року „Про практику призначення судами кримінального покарання" суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_3 суд керується ст. 65 КК України та практикою Європейського суду з прав людини, яка застосовується як джерело права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Суд також враховує досудову доповідь від 18.02.2021 року, складену Слобідським районним відділом філії ДУ "Центр пробації" в Харківській області, згідно якої центр пробації зазначає про низький рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, низький рівень ймовірної небезпеки для суспільства. Орган пробації вважає за можливе виправлення ОСОБА_3 без позбавлення або обмеження волі. У разі, якщо суд дійде висновку про звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням орган пробації вважає за доцільне покладення на останнього обов`язків відповідно до ст. 76 КК України.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання, негативне ставлення ОСОБА_3 до вчиненого, а також вимоги ст. 50 КК України, згідно з якою метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, думку прокурора, який вважав за доцільне призначення покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік з застосуванням ст. 75 КК України та визначенням іспитового строку 1 рік, позицію законного представника потерпілого, суд призначає покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України.

Суд, вирішуючи питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, враховує характер допущених водієм ОСОБА_3 порушень Правил дорожнього руху, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, відомості про особу обвинуваченого, наслідки дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої потерпілому ОСОБА_8 спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості, та дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_3 , крім основного, ще й додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Враховуючи ступінь і характер суспільно-небезпечного діяння, тяжкість злочину, дані про особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують його покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливо без ізоляції від суспільства, а тому наявність підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_3 від відбування основного покарання з іспитовим строком. На період іспитового строку суд покладає на ОСОБА_3 обов`язки, передбачені ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.

Згідно з ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 21.08.2020 року накладено арешт на автомобіль ВАЗ-21033, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний ОСОБА_9 . Зберігання арештованого майна здійснювати на території майданчика тимчасово утриманого транспорту ГУНП в Харківській області за адресою: вул. Пушкінська, 106, м. Харків.

Враховуючи, що в подальшому в застосуванні даного заходу відпала потреба, суд приходить до висновку про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 21.08.2020 року по справі № 935/13394/20.

Запобіжний захід під час досудового слідства обвинуваченому не обирався.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України суд стягує з ОСОБА_3 в дохід держави судові витрати по кримінальному провадженню, а саме: 1 961 грн. 04 коп. витрат на проведення судової автотехнічної експертизи № 7/1296СЕ-20 від 23.11.2020 року, 3 269 грн. 00 коп. витрат на проведення судової автотехнічної експертизи № 7/1715/1716СЕ -20 від 20.11.2020 року, що разом складає 5 230 грн. 04 коп.

Доля речових доказів вирішується у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

При розгляді цивільного позову законного представника потерпілого ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди у сумі 50 000 грн., суд враховує наступне.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи цивільний позов, суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частинами 1- 4 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Судом встановлено, що на момент вчинення правопорушення (18.08.2020 року) цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу ОСОБА_3 була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 173905422.

Згідно з вказаним полісом № 173905422 у разі настання страхового випадку страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування, зокрема, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю потерпілого у сумі 260 000 грн.; за шкоду, заподіяну майну у сумі 100 000 грн.; розмір франшизи складає 2600грн.

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Франшиза при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, не застосовується.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст. 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону № 1961-IV).

Відповідно до положень ст. ст. 24, 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

У зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів. Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті.

Страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Полісом № 173905422 передбачено виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю потерпілого, у сумі 260 000 грн., 5% страхової суми складають 13000грн.

Зважаючи на встановлення факту того, що на момент вчинення правопорушення цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» та був наявний договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, законний представник потерпілого ОСОБА_7 підтвердила факт звернення до страхової компанії за виплатою страхового відшкодування, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з обвинуваченого ОСОБА_3 матеріальної шкоди у розмірі 22000грн. та моральної шкоди у розмірі 13000грн., які покриваються страховим відшкодуванням.

Приймаючи до уваги визнання обвинуваченим ОСОБА_3 цивільного позову в частині заподіяння моральної шкоди, доведеність його вини у заподіянні моральної шкоди потерпілому ОСОБА_8 , суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення цивільного позову та стягнення з ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_8 в особі законного представника ОСОБА_7 моральної шкоди в розмірі 12000 грн.

Таким чином, цивільний позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 368, 370, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд

У Х В А Л И В:
ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 п.п. 1, 2, ч. 3 п. 2 ст. 76 КК України на період іспитового строку покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Нагляд за особами, звільненими від відбування покарання з випробуванням, здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання засудженого. Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку.

Цивільний позов законного представника потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_8 в особі законного представника ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_3 ) моральну шкоду у сумі 12000 (дванадцять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави 1 961 грн. 04 коп. витрат на проведення судової автотехнічної експертизи № 7/1296СЕ-20 від 23.11.2020 року, 3 269 грн. 00 коп. витрат на проведення судової автотехнічної експертизи № 7/1715/1716СЕ-20 від 20.11.2020 року, що разом складає 5 230 грн. (п`ять тисяч двісті тридцять) грн. 04коп.

Скасувати накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 21.08.2020 року по справі № 935/13394/20 арешт на майно, а саме на автомобіль ВАЗ-21033, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний ОСОБА_9 .

Транспортний засіб «ВАЗ 21033», реєстраційний номер НОМЕР_1 , після набранням вироком законної сили, повернути ОСОБА_3 .

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 349 КПК України, до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом 30 діб з дня його проголошення, а засудженим в той же строк з часу отримання копії вироку.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.
Суддя ОСОБА_1