490/4032/21 18.08.2021
н/п 1-кп/490/451/2021
Справа № 490/4032/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва
у складі головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2

розглядаючи кримінальне провадження №0000337 відомості про яке 05.04.2021 внесено до ЄРДР за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: с. Торосово Волосовського району Ленінградської області Російської Федерації, національність українець, громадянина України, не одруженого, офіційно не працюючого, з середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,-

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_3 , захисник ОСОБА_5

в с т а н о в и в:
Центральним районним судом м. Миколаєва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

До обвинуваченого ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк дії якого спливає 25 серпня 2021 року.

Відповідно до ст. 331 КПК України, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Прокурор у судовому засіданні клопотав про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 .

Захисник ОСОБА_5 просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора, та клопотав змінити запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту. Окремо вказав, що у ОСОБА_3 непрацездатні батьки, які потребують догляду та піклуванню з боку сина, має на утриманні малолітню дитину.

Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав свого захисника, просив суд змінити йому застосований запобіжний захід на домашній арешт.

Заслухавши учасників судового провадження, оцінивши ступінь обґрунтованості заявлених клопотань, дослідивши матеріали кримінального провадження в обсязі, що стосуються клопотань які вирішуються, суд дійшов висновку.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях статей 177, 178, 183, 197 КПК України.

Згідно з положеннями ст. 197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею, судом в межах строку досудового розслідування, передбаченого законодавством, за умови доведення прокурором обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Водночас, ст. 17 Закону України від 23.08.2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. п. 1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п. 79 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року у справі "Харченко проти України").

Відповідно до мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 липня 2003 року №14-рп/2003 в справі №1-23/2003, тяжкість злочину законом не визначається, як підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту, і при цьому, за своєю правовою природою запобіжний захід не є кримінальним покаранням.

Європейський суд з прав людини у рішеннях "Лаврик та інші проти України", "Ігнатов проти України" зауважив, що "тяжкість висунутих проти заявників обвинувачень і ризик їхнього переховування чи перешкоджання слідству згадувалися у первинних рішеннях про обрання їм запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Рішення викладені у загальних формулюваннях і містили повторювані фрази. З них не вбачалося, що суди належним чином оцінили факти щодо необхідності застосування такого запобіжного заходу за обставин різних стадій проваджень. Вбачається, що національні суди не намагалися продемонструвати наявність конкретних фактів, які б доводили, що стверджуванні ризики переважали над принципом поваги до особистої свободи. Суд зазначає, що національні суди неодноразово обґрунтовували подальше тримання заявників під вартою посиланням на відсутність підстав для їхнього звільнення, тоді як пункт 3 статті 5 Конвенції передбачає застосування протилежного підходу і вимагає від національних органів влади наводити підстави для продовження строку тримання особи під вартою".

Перевіряючи наявність законних підстав вважати, що застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою буде достатнім для запобігання встановленим ризикам кримінального провадження, судом, відповідно до ст. 178 КПК України, оцінено в сукупності фактори, пов`язані з характером особи обвинуваченого, моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, особистими та соціальними обставинами його життя, сімейними зв`язками та зв`язками з суспільством. Підставою вважати такі ризики реальними є по-перше, та обставина, що ОСОБА_3 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення. яке відноситься до категорії тяжкого кримінального правопорушення, за скоєння якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від шести до десяти років із конфіскацією майна, по-друге, судом ще не допитано жодного свідка, по третє, обвинувачений ОСОБА_3 не працює та не має постійного джерела доходу.

Крім того, розглядаючи клопотання обвинуваченого щодо зміни йому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, судом встановлено, що за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_3 , він не є власником, хто є власником, суду не відомо, та без згоди власника, застосувати домашній арешт до обвинуваченого за адресою проживання не надається можливим. За місцем реєстрації, обвинувачений ОСОБА_3 , проживав в останнє у 2010 році, можливість його проживання на даний час за адресою реєстрації суду не підтверджена.

В зв`язку з чим, жодний інший вид запобіжного заходу ніж тримання під вартою не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_3 у кримінальному провадженні.

Тому, такий запобіжний захід, як тримання під вартою, зможе запобігти зазначеним ризикам, які на думку суду є досі реальними.

Таким чином, обвинуваченому ОСОБА_3 строк тримання під вартою необхідно продовжити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-178, 183, 193-194, 196-197, 331, 372 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:
Клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 - задовольнити.

Продовжити ОСОБА_3 строк тримання під вартою до 12 жовтня 2021 року.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду.

Суддя ОСОБА_1