Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2629/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою першого заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2020 року щодо, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, громадянина України, з неповною вищою освітою, одруженого, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого водієм у службі таксі, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без позбавленням права керування транспортними засобами.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України, ухвалено звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку 2 (два) роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, а саме буде періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти даний орган про зміну свого місця проживання, роботи або навчання.

Ухвалено закрити провадження у справі щодо цивільного позову ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 18280 грн. матеріальної та 200000 грн. моральної шкоди.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави 8154 (вісім тисяч сто п`ятдесят чотири) грн. 34 коп. витрат на залучення експертів під час проведення експертиз.

Ухвалено скасувати арешт, накладений ухвалами Богунського районного суду від 25.07.2019 та 24.07.2019 на автомобіль «ВАЗ 21114», державний номерний знак НОМЕР_1 та велосипед та вказані речові докази повернути власникам або законним володільцям.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що 21 липня 2019 року близько 20 години, керуючи технічно-справним автомобілем «ВАЗ 21114», державний номерний знак НОМЕР_1 , по ділянці дороги між с. Глибочиця Житомирського району та м. Житомир, у порушення вимог п.п. 12.3, 12.4 та 12.6 (ґ) Правил дорожнього руху України, перевищив допустиму швидкість руху та рухаючись зі швидкістю 124,8-130,6 км/год., застосовуючи термінове гальмування, передньою правою частиною свого автомобіля наїхав на велосипедиста ОСОБА_13 , який перетинав проїзну частину зліва на право відносно напрямку руху транспортного засобу.

Внаслідок ДТП ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді садна голови, забійної рани голови, садна тулуба та правої сідниці, саден кінцівок, рани правого плеча, уламкового перелому правої тім`яної кістки та кісток основи черепа, крововиливів під м`яку мозкову оболонку, перелому хребта між 1 та 2 шийними хребцями, зі зміщенням, пошкодженням спинного мозку, переломів ребер справа, а саме: 1, 2, 3, 4 та 7 по передньо-підпахвинній лінії непрямого характеру та 2, 3, 4, 5, 6, 7 , 8 , 9 , 10 по лопатковій лінії і 3, 4, 5, 6, 7, 8 по біляхребтовій лінії прямого характеру, зліва перелому 5 ребра по задньо-підпахвинній лінії з двобічним гемотораксом, пошкодженням плеври та тканини легень справа, розриву правого шлуночка, серця та серцевої сорочки з гемоперекардом, розтрощенням правої долі печінки з гемоторексом крововиливу в м`які тканини навколо переломів кісток тулуба і голови, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться у прямому причинному зв`язку із настанням смерті потерпілого ОСОБА_13 .

Такі дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, установлених судом та кваліфікації дій обвинуваченого, просить, вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладанням обов`язків, передбачених п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України. Посилається на те, що вирок суду є незаконним у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вказує, шо суд при обрані покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та відомості про особу обвинуваченого, обставини що пом`якшують та обтяжують покарання та призначив обвинуваченому основне покарання у виді позбавлення волі. Разом з тим взагалі не навів мотивів не застосування додаткового покарання. При цьому, не застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не сприятиме досягненню мети покарання та свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Окрім цього, судом не враховано, що внаслідок дорожньо-транспортної події настали тяжкі, безповоротні наслідки у вигляді смерті людини.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого та захисника, які заперечили проти апеляційної скарги прокурора, врахувавши письмову заяву потерпілої ОСОБА_11 про заперечення проти апеляційної скарги, обговоривши доводи, зазначені в ній, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України прокурором не оскаржується.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання за вчинений ним злочин без застосування додаткового покарання, і доводи прокурора з приводу невідповідності визначеного судом першої інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення є слушними.

Положеннями ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють су^ правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених д небезпечності та даним про особу винного.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне дія Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характерне ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на ос всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь ввини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Зазначені положення КК України коресподуються з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно яких при призначенні покарання суду слід враховувати ступінь тяжкості злочину, обставини цього злочину, його наслідки і дані про особу. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, характер і ступінь тяжкості тощо).

При цьому відповідно до санкції ч.2 ст. 286 КК України вчинення даного кримінального правопорушення карається позбавленням волі строком від 3 до восьми років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Зазначених вимог закону при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції, на думку колегії суддів, в повній мірі не дотримався.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами провадження, що ОСОБА_7 вчинив злочин проти безпеки руху та експлуатації транспортних засобів, який є необережним. При цьому при визначенні виду та міри покарання обвинуваченому покарання останньому судом призначено в межах санкцій ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі та відповідно до положень ст. 75, 76 КК України звільнено його від відбування даного покарання з випробуванням строком на 2 роки, однак без призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Мотивуючи своє рішення про недоцільність призначення такого додаткового покарання, суд врахував особу обвинуваченого, який працевлаштований, його виключно позитивну характеристику за місцем проживання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості скоєного обвинуваченим злочину, який вчинений із необережною формою вини, а також думку потерпілої, яка не наполягала на суворості покарання, та добровільне відшкодування завданої злочином шкоди, що на думку суду першої інстанції узгоджується із висновком досудової доповіді органу пробації, а також відповідає меті покарання, зазначеній в ст. 50 КК України, враховуючи також принцип гуманізму.

Однак слід зазначити, що при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Так незаконні дії ОСОБА_7 хоча і носять характер необережних, все ж таки полягають саме в грубому порушенні ПДР України, які він як водій повинен неухильно виконувати, оскільки його право на керування транспортним засобом з іншого боку накладає на нього обов`язок користуватися вказаним правом без завдання шкоди правам інших осіб. В даному випадку порушення обвинуваченим, навіть і з необережності, обов`язку дотримуватися ПДР України призвело до непоправних порушень невід`ємних прав потерпілого, в тому числі і на здоров`я та життя. І наслідком такого порушення, на думку апеляційного суду, повинно бути тимчасове позбавлення обвинуваченого такого права на керування транспортними засобами, не дивлячись на те, що його робота, за його твердженням, пов`язана з керуванням транспортними засобами. Покарання без призначення такого додаткового покарання, на думку колегії суддів не сприятиме досягненню мети покарання та свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, крім того, що внаслідок дорожньо-транспортної події настали тяжкі, безповоротні наслідки у вигляді смерті людини.

При цьому доводи сторони захисту в заперечення проти застосування додаткового покарання про те, що обвинувачений в повному обсязі відшкодував шкоду, завдану потерпілій та цивільному позивачеві, які не мають до нього претензій, що в свою чергу підтверджується заявою потерпілої на адресу апеляційного суду, та про наявність інших обставин, що пом`якшують покарання, та позитивно характеризують особу обвинуваченого, не можуть бути безумовною підставою для відмови в застосування додаткового покарання, оскільки зазначені обставини мають відношення більш до питання призначення основного покарання, були цілком враховано при його призначенні та вирішенні питання про звільнення від його відбування, однак не мають прямого відношення до вирішення питання про призначення додаткового покарання у від позбавлення права керування транспортними засобами. Потерпілі є такими саме у зв`язку з наслідками протиправних дій обвинуваченого, однак вони не мають відношення до такого об`єкту даного кримінального правопорушення як безпека руху та експлуатації транспорту. Тому їх думка щодо призначення додаткового покарання не має вирішального значення. Доказів роботи водієм сторона захисту не надала.

З огляду на викладене, не дивлячись на визнання вини та наявність щирого каяття обвинуваченого та відшкодування завданої шкоди, думки потерпілої, яка не наполягала на суворому покаранні та її заперечення проти задоволення апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в частині призначення йому покарання не може залишатися в силі та підлягає скасуванню у відповідності до положень ст.ст. 409, 413, 414 КПК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з постановленням в цій частині нового вироку та призначенням обвинуваченому ОСОБА_7 відповідного основного покарання згідно положень КК України, враховуючи усі обставини, які зазначені вище, та з обов`язковим призначенням додатково покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

При цьому колегія суддів вважає, що в даному випадку строк такого покарання необхідно визначити в межах, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України, та відповідно до вимог апелянта.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_14 покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст.ст.75,76 КК України та з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки, яке на думку колегії суддів буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

В решті вирок підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 368, 373, 374,, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу першого заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити .

Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2020 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку 2 (два) роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, а саме буде періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти даний орган про зміну свого місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набуває чинності негайно та може бути оскаржений безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді: