ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/821/128/21Головуючий по 1 інстанції ОСОБА_1
Справа № 710/1450/19 Категорія: ч. 2 ст. 125 КК України Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів секретаря судового засідання за участі: прокурора обвинуваченого захисника потерпілогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0000336 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ватутінського міського суду Черкаської області від 15 жовтня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Васильків Шполянського району Черкаської області, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 грн.

Прийнято рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 437 грн. 13 коп. матеріальної шкоди та 2 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 10.08.2019 близько 05 год. 20 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, наніс удар кулаком правої руки у праву частину губ ОСОБА_9 , чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді рани верхньої губи справа та крововиливи верхньої і нижньої губи справа, які, згідно висновку експерта №05-6-01/560 від 26.10.2019 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить вирок суду першої інстанції скасувати через порушення норм матеріального і процесуального права, визнати ОСОБА_7 невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Зазначає, що судом у вироку невірно викладені показання обвинуваченого та потерпілого в частині причин конфлікту між ними, а також подій, що мали місце, що вплинуло на невірне встановлення фактичних обставин провадження та безпідставне засудження ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення. Крім того судом належним чином не оцінені зміни в показаннях потерпілого та не враховано, що вони є частково неправдивими.

Стверджує, що ОСОБА_7 на ОСОБА_9 не нападав, а саме останній вчиняв неправомірні дії та агресивно себе поводив, що підтвердили безпосередні свідки події допитані в судовому засіданні. Зокрема, з показань очевидців події вбачається, що ОСОБА_9 наніс обвинуваченому удар головою, а останній відштовхнув його відкритою долонею і потрапив по обличчю, від чого крові на обличчі не було. Після чого потерпілий зайшов за будинок, а коли повернувся через декілька хвилин, його обличчя було в крові.

Звертає увагу на те, що згідно висновку експерта № 05-6-01/560 тілесні ушкодження у ОСОБА_9 могли виникнути, в тому числі, внаслідок падіння або від удару об площину.

Також вказує на безпідставність висновків суду першої інстанції про відсутність в діях обвинуваченого необхідної оборони, оскільки матеріали кримінального провадження, в тому числі, дані встановлені з показань свідків, вказують на те, що ОСОБА_7 захищався від агресивних і неправомірних дій потерпілого.

Вважає за необхідне повторно допитати ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та дослідити письмові матеріали кримінального провадження, зокрема: протокол прийняття заяви від ОСОБА_9 від 10.08.2019; витяг з ЄРДР від 10.08.2019; висновок спеціаліста в області судово-медичної експертизи № 44 від 22.08.2019; висновок судово-медичного експерта № 05-6-01/560 від 26.10.2019; протокол проведення слідчого експерименту від 01.10.2019.

На апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 прокурором подані заперечення, які зводяться до законності та обґрунтованості вироку Ватутінського міського суду Черкаської області від 15.10.2020.

Заслухавши суддю-доповідача, думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 в підтримку апеляційних вимог захисника ОСОБА_10 в повному обсязі, прокурора і потерпілого ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту в повному обсязі, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши та обміркувавши над доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_10 до задоволення не належить.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

За змістом ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону.

На думку колегії суддів, вказаних вимог процесуального закону суд першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню дотримано.

Так, висновки районного суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів, яким суд дав правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 , заперечивши свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, зазначив, що діяв в стані необхідної оборони та показав, що мав конфлікт з ОСОБА_9 , який розпочався за кілька днів до події. Зокрема, 07 чи 08.08.2019 він перебував в будинку АДРЕСА_2 з дозволу ОСОБА_11 - колишньої дружини ОСОБА_9 , близько 6 год. ранку до будинку зайшов ОСОБА_9 , а він в цей час вийшов з кімнати. У відповідь на запитання ОСОБА_9 , він повідомив, що приїхав до людини, а щодо будинку йому байдуже, хоча був обізнаний про те, що будинок належить ОСОБА_9 . Вийшовши на подвір`я, потерпілий почав йому розповідати, що він може робити все, що захоче у своєму домоволодінні, і машину побити, і його. Тому він погодився переставити свою машину із двору ОСОБА_9 , але виїзд було заблоковано машиною останнього, який відмовився її забрати. У зв`язку з чим він викликав поліцію. 10.08.2019 він також перебував в будинку АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_11 та неповнолітнім ОСОБА_12 . Близько 5 год. ранку до будинку прийшов ОСОБА_9 , який одразу пішов до вітальні і вдарив його правою рукою по обличчю, після чого замахнувся лівою рукою, але він встиг ухилитись. Захищаючись він наніс ОСОБА_12 один удар кулаком руки в груди, після чого він вибіг в коридор, а він пішов слідом і побачив в руках потерпілого біту. На крик ОСОБА_11 (Що ти робиш?) зі своєї кімнати вибіг ОСОБА_12 і потерпілий віддав йому біту. ОСОБА_11 та ОСОБА_12 стояли між ними та випихали ОСОБА_9 до дверей будинку, а він стояв за ними і збирався також виходити з будинку за потерпілим. Раптово ОСОБА_9 вдарив своєю головою його в обличчя. З метою припинити його дії, він наніс ОСОБА_9 один удар долонею правої руки в обличчя. Видимих тілесних ушкоджень на обличчі ОСОБА_9 він не бачив. У подальшому потерпілий йому пригрозив, вийшов з будинку, а через кілька хвилин повернувся і на його обличчі вже були розмазані сліди крові. Після чого ОСОБА_11 викликала поліцію. Внаслідок удару ОСОБА_9 головою в його обличчя, у нього була розбита губа із середини, проте за медичною допомогою він не звертався, судово-медичну експертизу не проводив.
Незважаючи на зайняту ОСОБА_7 позицію щодо невизнання винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за обставин, встановлених та наведених у вироку суду першої інстанції, вона підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, перевіреними судом першої інстанції в їх сукупності, та наведеними у вироку доказами.

Зокрема, показаннями допитаного судом першої інстанції потерпілого ОСОБА_9 про те, що він є власником будинку АДРЕСА_2 та зареєстрований в ньому. Разом з ним в даному будинку зареєстровані та проживають його колишня дружина ОСОБА_11 , з якою в нього погані відносини, та їх неповнолітній син ОСОБА_12 . З ОСОБА_7 він познайомився приблизно за тиждень до події, коли побачив його у власному будинку і він йому повідомив, що прийшов в гості, однак зі слів сусідів йому відомо, що останній там проживає. 10.08.2019 приблизно о 5 год. ранку він приїхав до свого будинку та побачив машину ОСОБА_7 . Зайшовши в будинок він пішов у вітальню і в цей час зі спальні вийшов агресивно налаштований ОСОБА_7 , який сказав, що приїхав до його сина. На його вимогу вийти з хати ОСОБА_7 відмовився і вони почали сваритись. Обвинувачений першим наніс йому удар в область серця, хоча був обізнаний про наявність в нього кардіостимулятора. Після удару він вийшов в коридор та, зрозумівши, що за ним біжать, з метою самозахисту, побачивши біля дверей зліва внизу в куту біту, взяв її рукою і вже не пам`ятає чи замахнувся нею, чи ні. В цей час ОСОБА_11 , його син та ОСОБА_7 вийшли за ним у коридор. Дитина йому говорила - не бий маму, ОСОБА_11 теж щось кричала, і він віддав біту дитині. В цей час ОСОБА_7 наніс йому удар рукою в обличчя, після чого він одразу вийшов з будинку. Він викликав швидку допомогу, а ОСОБА_11 поліцію.
Допитана місцевим судом свідок ОСОБА_11 показала, що є колишньою дружиною ОСОБА_9 та перебуває з ним в поганих відносинах. У суботу влітку 2019 року близько 5 години ранку у двері будинку постукав ОСОБА_9 , вона йому відчинила і він, відштовхнувши її, одразу пішов до вітальні. Коли вона забігла до кімнати, ОСОБА_9 вже вдарив ОСОБА_7 , але цього вона не бачила. Бачила, що ОСОБА_9 нападав на ОСОБА_7 , а потім побіг за бітою, яка стояла в коридорі. Коли вони випхали ОСОБА_9 майже до дверей, він вдарив ОСОБА_7 головою, а ОСОБА_7 його відштовхнув долонею правої руки по обличчю. ОСОБА_9 вийшов за ганок будинку, а коли через кілька хвилин повернувся, у нього вже була розсічена губа і кров розмазана по обличчю. Він викликав швидку, а вона викликала поліцію. Також зазначила, що до цього випадку ОСОБА_9 вимагав гроші у ОСОБА_7 за його проживання в будинку, а коли той відмовився їх надати - хотів побити його машину, але вона викликала поліцію.
В судовому засіданні опитаний в присутності батьків ОСОБА_9 та ОСОБА_11 неповнолітній свідок ОСОБА_12 , якому роз`яснено обов`язок про необхідність давати правдиві показання, зазначив, що є сином ОСОБА_9 та проживає разом з матір`ю ОСОБА_11 в будинку АДРЕСА_2 . Батько приходить до власного будинку коли хоче, але з ними не проживає. Вранці влітку у вихідний день він почув крики мами та вийшов зі своєї кімнати у коридор. Він побачив ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , а перед ОСОБА_7 - маму. У ОСОБА_9 в руках була біта і він стояв перед мамою, він сказав ОСОБА_9 : «Що ти робиш?», а потім забрав біту. Потім він з мамою почали виштовхувати ОСОБА_9 , а ОСОБА_7 хотів теж вийти, але ОСОБА_9 не давав йому це зробити. Вказав, що ОСОБА_9 нападав на ОСОБА_7 , однак не зміг пояснити яким чином, а той відштовхнув його ладонею. ОСОБА_9 вийшов з будинку, а коли повернувся через кілька хвилині нижня частина його обличчя була в крові, однак ран він не бачив.
Також винуватість ОСОБА_7 підтверджується письмовими доказами, які були предметом безпосереднього дослідження судом першої інстанції, зокрема, даними:

- протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, або таке, що готується від 10.08.2019, згідно якого ОСОБА_9 повідомив, що 10.08.2019 близько 05 год. 20 хв. в АДРЕСА_2 , невстановлена особа на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин умисно нанесла йому тілесні ушкодження;
- висновку спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи №44 від 22.08.2019, складеного на підставі самозвернення ОСОБА_9 , про те, що згідно даних судово-медичного огляду та даних наданого медичного документу у ОСОБА_9 мали місце ушкодження: рана верхньої губи справа, яка лікарем діагностовано як забита; крововиливи слизової оболонки верхньої і нижньої губи справа. Дані ушкодження могли виникнути від одноразової дії твердого тупого предмета, могли бути спричинені за механізмом, який ОСОБА_9 повідомив під час огляду, за давністю спричинення можуть відповідати часу, вказаному останнім, а за ознакою короткочасного розладу здоров`я - відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень;
- висновку судово-медичної експертизи від 26.10.2019 №05-6-01/560, проведеної за ухвалою слідчого судді від 09.10.2020, на підставі висновку спеціаліста №444 від 22.08.2019 та консультації кардіолога лабораторії ЕФД серця КНП «ЧОКЦ ЧОР» від 10.08.2019, про те, що у ОСОБА_9 мали місце ушкодження: рана верхньої губи справа, яка лікарем діагностовано, як забита; крововиливи слизової оболонки верхньої і нижньої губи справа, які відносяться до категорії легких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та можуть виникнути від одноразової дії твердого тупого предмета, не виключено, що від удару кулаком руки, могли бути спричинені за механізмом, який вказаний в ухвалі, за давністю спричинення можуть відповідати часу - 10.08.2019 близько 05 год. 20 хв.;
- протоколу слідчого експерименту від 01.10.2019 проведеного за участі ОСОБА_9 з таблицями зображень до нього, відповідно до якого потерпілий показав механізм нанесення йому ОСОБА_7 двох ударів, зокрема: першого в область серця; другого кулаком правої руки з коротким замахом, що потрапив в губи.
Підстав вважати, що докази, покладені судом в основу обвинувального вироку, не відповідають положенням ст.ст. 85, 86 КПК України, в частині їх відповідності критеріям належності та допустимості, під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення не здобуто.

Наведені докази, які були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції, спростовують твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що інкримінованого правопорушення він не вчиняв, а діяв виключно з метою самозахисту від неправомірних дій ОСОБА_9 .

Зокрема, колегія суддів вважає встановленим та ніким не оспорюваним той факт, що 10.08.2019 між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_9 виник конфлікт на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, очевидцями якого були свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Місцем події, тобто місцем де виник конфлікт між обвинуваченим та потерпілим, є будинок АДРЕСА_2 , що належить останньому і про що було достеменно відомо обвинуваченому. Між ОСОБА_9 та його колишньою дружиною свідком ОСОБА_11 наявні неприязні відносини, які пов`язані з неможливістю ОСОБА_9 повноцінно користуватися власним будинком. Незважаючи на те, що напередодні подій між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 вже мав місце конфлікт і ОСОБА_9 вказав ОСОБА_7 на необхідність сплачувати йому кошти за користування будинком, останній свідомо залишився ночувати в ньому, за відсутністю на це дозволу власника будинку. В ході конфлікту 10.08.2019 ОСОБА_7 наніс потерпілому ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, наявність яких підтверджується, зокрема, висновком експерта № 05-6-01/560 від 26.10.2019. Показання потерпілого ОСОБА_9 щодо механізму та способу нанесення йому тілесних ушкоджень саме обвинуваченим ОСОБА_7 , цілком узгоджуються з даними протоколу слідчого експерименту, проведеного за участю останнього. Згідно того ж висновку експерта, виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження могли бути спричинені від одноразової дії твердого тупого предмета, не виключено, що він удару кулаком руки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що за відсутності доказів наявності у обвинуваченого ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, що характерні для особи, яка зазнала нападу, встановлення особи, яка перша нанесла удар в ситуації, що склалася, не є визначальним. При цьому враховується, що з будь-якими заявами про заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, обвинувачений ОСОБА_7 не звертався. Показання свідка ОСОБА_11 про те, що перебуваючи у вітальні ОСОБА_9 вдарив ОСОБА_7 , до уваги не приймаються, оскільки остання, як зазначила в судовому засіданні, не була присутня при цьому. Разом з цим, з показань потерпілого ОСОБА_9 вбачається, що саме ОСОБА_7 наніс йому удар в область серця, тому, з огляду на те, що йому було встановлено кардіостимулятор, він вийшов з вітальні в коридор. Надалі, як вбачається з показань обвинуваченого, потерпілого та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , події відбувалися вже в іншому приміщенні будинку коридорі. Той факт, що потерпілий деякий час тримав у руках біту, якою не замахувався і не наносив ударів, не давало обвинуваченому ОСОБА_13 будь-яких підстав для того, щоб наносити потерпілому тілесні ушкодження з метою самозахисту. Більш того, на той час, коли обвинувачений вдарив потерпілого рукою в нижню частину обличчя, у останнього вже була відсутня біта, яку він віддав ОСОБА_12 . З огляду на встановлене, за відсутністю доказів наявності у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, з урахуванням того, що ОСОБА_12 не наносив тілесних ушкоджень ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , у обвинуваченого була відсутня потреба завдавати потерпілому тілесне ушкодження, в тому числі, з метою самозахисту.

Наявні розбіжності в показаннях обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_11 щодо обставин подій та механізму спричинення тілесних ушкоджень, судом обґрунтовано оцінено наявністю близьких стосунків між ОСОБА_11 і ОСОБА_7 , які перебувають у неприязних відносинах з ОСОБА_9 .

Доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі, про те, що ОСОБА_7 , заподіюючи тілесне ушкодження ОСОБА_9 , діяв виключно з метою самозахисту від протиправних дій останнього, були предметом перевірки та оцінки судом першої інстанції, що знайшло своє відображення у вироку суду.

За змістом ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою самозахисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, такої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Право на необхідну оборону виникає лише за наявності для цього підстави та характеризується двома елементами: вчинення особою суспільно-небезпечного посягання та необхідністю його негайного відвернення або припинення.

Існування підстави для необхідної оборони свідчить про те, що особа перебуває у стані необхідної оборони, тобто у неї виникло право на захист правоохоронюваних інтересів шляхом завдання шкоди тому, хто посягає. Таке право існує у особи лише протягом часу, коли вона знаходиться в стані необхідної оборони. У разі, якщо такий стан закінчився, то право на необхідну оборону припиняється. Якщо не зважаючи на це, особа все ж таки заподіює шкоду особі, що здійснювала суспільно небезпечне посягання, то вона підлягає кримінальній відповідальності за заподіяну шкоду на загальних підставах.

За наведених у судовому рішенні обставин не знайшла підтвердження наявність в діях потерпілого акту суспільно небезпечного посягання на життя чи здоров`я обвинуваченого. Разом з цим встановлено, що виключно внаслідок одноразового удару ОСОБА_7 кулаком правої руки в нижню частину обличчя ОСОБА_9 , останньому було заподіяно легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я у виді рани верхньої губи справа та крововиливи верхньої і нижньої губи справа. При цьому співвідношення дій потерпілого та протидії обвинуваченого не є відповідними захисту в цій обстановці, оскільки не були спрямовані на відвернення нападу та захисту, а були обумовлені бажанням ОСОБА_7 спричинити шкоду ОСОБА_9 у виді завдання удару, внаслідок якого останній отримав тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі сторона захисту посилається на те, що ОСОБА_9 , як слідує з висновку експерта № 05-6-01/560, міг отримати тілесні ушкодження за механізмом падіння з положення стоячи, або наближеного до такого, з наступним ударом об твердий тупий предмет, або ударом о площину, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки даних про те, що потерпілий міг отримати тілесні ушкодження не від дій обвинуваченого ОСОБА_7 , або при інших обставин, з матеріалів кримінального провадження не вбачається. Зокрема, а ні сам обвинувачений ОСОБА_7 , а не свідки події ОСОБА_11 , ОСОБА_12 не вказували на те, що ОСОБА_9 падав або ударявся. Разом з цим, наведені особи фактично вказували на те, що ОСОБА_7 наніс ОСОБА_9 удар в обличчя.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції у вироку безпідставно послався як на доказ винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України витяг з ЄРДР, оскільки реєстр є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 Глави 2 Розділу І Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 69 від 17.07.2012. Такий витяг з ЄРДР, згідно ч. 2 ст. 84 КПК України, не є процесуальним джерелом доказів і не може бути доказом вини особи у вчиненні кримінального правопорушення. Наведене узгоджується з практикою ВС викладеною, зокрема, в постанові від 09.09.2020, справа № 761/28347/15-к.

Разом з цим, з огляду на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини провадження, які підтверджені іншими належними та допустимими доказами винуватості ОСОБА_7 , наведене вище не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і не дає підстави для зміни або скасування судового рішення.

Наразі, колегією суддів в ході апеляційного перегляду судового рішення щодо ОСОБА_7 не встановлено обставин, які б свідчили про помилковість висновків суду першої інстанції та наявність підстав для закриття кримінального провадження щодо останнього, як того вимагає в апеляційній скарзі сторона захисту.

За клопотанням учасників судового провадження відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Зокрема, захисник в апеляційній скарзі просив повторно допитати обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та дослідити письмові докази в кримінальному провадженні на які міститься посилання у вироку. Разом з цим обґрунтування такого повторного дослідження доказів стороною захисту фактично зводиться до необхідності надання їм апеляційним судом іншої юридичної оцінки.

Оскільки передбачених законом підстав для повторного дослідження доказів у даному кримінальному провадженні стороною захисту не наведено, а колегією суддів не встановлено, відмовлено в задоволенні відповідного клопотання, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 30.05.2019 № 572/843/17 від 30.05.2019, згідно якої сам по собі факт непогодження з висновками суду першої інстанції не є підставою для повторного дослідження доказів.

Вирішуючи питання про відповідність призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з того, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання». Зокрема, в повній мірі враховані ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, з огляду на положення ст. 12 КК України, є кримінальним проступком, обставини його вчинення, дані про особу винуватого, який за місцем проживання характеризується позитивно, вперше притягується до кримінальної відповідальності, сталих соціальних зв`язків не має, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, дані досудової доповіді про те, що обвинувачений має середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, при не встановленні обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, що його обтяжує, і обґрунтовано призначено ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України у виді штрафу в наближеному до мінімального розміру.

На думку колегії суддів, покарання ОСОБА_7 призначене за санкцією частини статті КК України у визначених судом межах, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, його меті, та не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства, та вимогами захисту основоположних прав особи.

Підстав для пом`якшення ОСОБА_7 призначеного судом покарання, колегією суддів не встановлено. Даних про наявність обставин, що є пом`якшуючими покарання обвинуваченого, з огляду на положення ст. 66 КК України, або можуть бути визнані такими, стороною захисту не надано і з матеріалів кримінального провадження не вбачається.

Колегія суддів також цілком погоджується з частковим задоволенням судом першої інстанції цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, який вирішено з урахуванням положень ст. 127 КПК України, ст.ст. 23, 1166, 1167 ЦК України та роз`яснень наведених в постановах Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та від 31.03.1989 № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», вважаючи суму визначену судом до відшкодування такою, що відповідає критеріям розумності і справедливості.

Зокрема, судом обґрунтовано встановлено, що до відшкодування обвинуваченим підлягає належним чином підтверджена та понесена потерпілим матеріальна шкода в загальній сумі 437 грн. 13 коп., яка складається з транспортних витрат пов`язаних з проїздом до Шполянської ЦРЛ, вартості оплати за висновок спеціаліста № 444, з комісійним відрахуванням банку за проведений платіж та саме необхідністю його отримання з використанням власного транспорту.

Колегія суддів також цілком погоджується з оціненим розміром завданої ОСОБА_9 внаслідок неправомірних дій обвинуваченого ОСОБА_7 моральної шкоди, яка полягала в необхідності перевірки стану здоров`я, виклику карети швидкої допомоги та вчинення ряду дій, які б спростовували побоювання потерпілого та переживання. Зокрема, перебування певний час в стані стресу та безпомічності внаслідок небажання обвинуваченим залишити будинок та подальше отримання від останнього тілесних ушкоджень, створило певні незручності для ОСОБА_9 , що дійсно призвело до моральних страждань.

Розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог колегія суддів вважає, що вирок районного суду щодо ОСОБА_7 є законним і обґрунтованим, а підстави, передбачені ст. 409 КПК України, в тому числі з наведених в апеляційній скарзі захисника обставин, для його скасування чи зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а:

Вирок Ватутінського міського суду Черкаської області від 15 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді