УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2021 року

м. Київ
справа № 759/67/20
провадження № 51-2227ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008606, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Ірпінського міського суду Київської області від 03 вересня 2019 року за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Суть питання
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання, призначеного вищевказаним попереднім вироком, і остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 12 грудня 2019 року приблизно о 01 год 00 хв, знаходячись з раніше не знайомим йому ОСОБА_5 , біля буд. АДРЕСА_2 , шляхом ривка, відкрито викрав належний останньому мобільний телефон, чим завдав йому матеріальну шкоду на суму 5 тис. 598 грн.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду засуджений подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.
Київський апеляційний суд ухвалою від 02 березня 2021 залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені у кримінальному проваджені судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог засуджений указує на те, що потерпілий ОСОБА_5 не викликався місцевим судом у судове засідання, чим суттєво були порушені його права і він був позбавлений можливості надати суду свої пояснення щодо відсутності події кримінального правопорушення. Крім того, вказує, що суд апеляційної інстанції взагалі не прийняв до уваги пояснення потерпілого у судовому засіданні та долучену заяву останнього від 19 лютого 2021 року.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Як видно з вироку місцевого суду, засуджений ОСОБА_4 беззаперечно визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, щиро розкаявся, підтвердив обставини вчинення ним кримінального правопорушення, зазначивши час, місце, спосіб і мету його вчинення.
Враховуючи, що учасниками кримінального провадження подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні вказаних злочинів не оспорювалися, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України обґрунтовано визнав недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин, при цьому роз`яснив сторонам наслідки такого рішення.
Водночас, суд переконався у добровільності та істинності позиції засудженого, а також позиції інших учасників судового провадження і роз`яснив, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи.
Однак ОСОБА_4 не погодився з вироком суду першої інстанції і подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність вироку, просив його скасувати із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, цей суд, з урахуванням вищевказаних статей і того, що кримінальне провадження місцевим судом розглядалося відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, перевірив посилання й доводи, викладені в апеляційній скарзі, які є аналогічні доводам у його касаційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування вироку, залишив вирок суду першої інстанції без змін, навівши при цьому відповідні аргументи для прийняття такого рішення.
Крім того, у ході перегляду кримінального провадження апеляційний суд установив, що суд першої інстанції вжив всі передбачені кримінальним процесуальним законом заходи щодо належного повідомлення потерпілого ОСОБА_5 про дату, час та місце розгляду провадження, який у судове засідання не з`явився, користуючись своїми правами на власний розсуд. Водночас апеляційний суд зауважив, що з наданих у судовому засіданні пояснень потерпілого ОСОБА_5 , які він постійно змінював та не давав прямі відповіді на поставлені запитання, можна зробити висновок, що після того, як хрещений батько обвинуваченого купив потерпілому новий мобільний телефон (приблизно через три дні після злочину), останній не цікавився долею кримінального провадження. Потерпілий також стверджував, що не користувався номерами телефонів, які надав слідству та не проживав за адресою, що містися в матеріалах кримінального провадження. Про нові засоби зв`язку чи нову адресу він суд не повідомляв.
Також апеляційний суд, зазначив, що дотримуючись приписів ч. 3 ст. 349, п. 1 ч. 1 ст. 392, ч. 2 ст. 394 КПК України, він не може переглядати фактичні обставини кримінального правопорушення, що визнані судом доведеними, у тому числі шляхом опитування в суді апеляційної інстанції потерпілого ОСОБА_5 , проте надав право останньому щодо висловлювання своєї правової позиції стосовно прийнятого судового рішення і доводів апеляційної скарги сторони захисту, які він надавав без обмеження у часі, які фактично зводились до висвітлення його власної версії подій 12 грудня 2019 року. Такі пояснення потерпілого є суперечливими, оскільки не узгоджуються ні з тими, що викладені у його заяві від 19 лютого 2021 року, ні з тими, про які зазначав обвинувачений у своїй апеляційній скарзі.
Таким чином, Верховний Суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги засудженого про те, що суд апеляційної інстанції взагалі не прийняв до уваги пояснення потерпілого у судовому засіданні. При цьому показання потерпілого не спростовують того, що ОСОБА_4 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення.
Що стосується доводів засудженого про те, що суд апеляційної інстанції взагалі не прийняв до уваги вищевказану заяву потерпілого, то вони також є необґрунтованими.
Як видно з рішення апеляційного суду, колегія суддів встановила, що ні сторона захисту, ні потерпілий не змогли вказати суду яким чином сторона захисту отримала вказану заяву потерпілого. Більше того, потерпілий не зміг пояснити зміст заяви, зазначив, що її готувала інша особа, але не назвав хто саме. Поряд з тим, потерпілий ОСОБА_5 в ході апеляційного розгляду не був позбавлений надати свої пояснення щодо змісту цієї заяви.
Отже, Верховний Суд вважає правомірною відмову апеляційного суду у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 щодо оголошення в судовому засіданні вказаної заяви потерпілим ОСОБА_5 , оскільки джерело її походження встановлено не було, як і те, що вона відповідала волевиявленню останнього.
З огляду на зазначене, Верховний Суд приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувались при постановленні рішень.
Таким чином, доводи касаційної скарги засудженого зводяться до його незгоди з встановленими фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як відповідно до ч. 3 ст. 349, ч. 2 ст. 394 КПК України у цій справі учасники судового провадження позбавлені права оскаржити ці обставини в судах вищих інстанцій.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що засуджений у своїй касаційній скарзі не навів переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному проваджені судових рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3