ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/55/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.276 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2021 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000140, за апеляційною скаргою прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_11 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2020 року відносно ОСОБА_12 , яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця м. Тернопіль, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого черговим виробничого структурного підрозділу «Локомотивного депо Тернопіль» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», не депутата, не судимого,

визнано невинуватим та виправдано через відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_12 обвинувачується органом досудового розслідування у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.3 ст.276 КК України, вчиненому ним за наступних обставин:

Наказом начальника виробничого структурного підрозділу «Локомотивне депо Тернопіль» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 03 грудня 2018 року № 189/ОС, ОСОБА_12 призначений на посаду машиніста-інструктора локомотивних бригад (машиніста тепловоза), тобто являвся працівником залізничного транспорту.

Діяльність ОСОБА_12 на посаді машиніста регламентована Правилами технічної експлуатації залізниць України, Інструкцією з експлуатації гальм рухомого складу № ЦТ-ЦВ-ЦЛ-0015, Інструкцією локомотивній бригаді № ЦТ-0106, затвердженої наказом Укрзалізниці від 22 листопада 2004 року № 876/ЦЗ (далі - Інструкція), з якою він ознайомився при призначенні на посаду та позапланово 23 січня 2019 року та 08 лютого 2019 року, іншими нормативними документами.

28 лютого 2019 року о 05 год. 40 хв. машиніст ОСОБА_12 та помічник машиніста ОСОБА_13 прибули до місця роботи, а саме на територію виробничого структурного підрозділу «Локомотивне депо Тернопіль» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», та зустрівшись у чергового по депо, взяли маршрутний лист, після чого пройшли передрейсовий медичний огляд. Далі, отримавши у чергового по депо ключі, пішли приймати локомотив, а саме двохсекційний тепловоз у складі секцій 2ТЕ10М № 2608А та 2ТЕ10М № 3209А. Провівши огляд локомотива, відповідно до вимог Інструкції, машиніст ОСОБА_12 та помічник машиніста ОСОБА_13 недоліків у вузлах та агрегатах не виявили, про що зробили відповідні записи у журналі ТУ-152 та виїхали з канави депо.

О 08 год. 05 хв. ОСОБА_14 під`їхав технічно справним локомотивом до маневрового сигналу виїзду з депо, зв`язався по радіозв`язку з черговим по станції «Тернопіль-Вантажна» та по регламенту переговорів доповів про готовність виїзду. Відповідно до розпорядження чергового по станції, ОСОБА_12 у маневровому порядку під`їхав та приєднав локомотив до 54 порожніх вантажних вагонів, які знаходились на 45 колії Шепетівського парку. З`єднавшись з вагонами, ОСОБА_12 відтягнув потяг за сигнал «ЧМ-45», та о 08 год. 15 хв. вантажний поїзд був огороджений, розпочався огляд вагонів оглядачами поїзду. О 09 год. 10 хв. оглядачі вагонного депо видали локомотивній бригаді довідку ВУ-45, в якій зазначено, що гальмівна система складу поїзда справна і поїзд готовий до відправлення.

О 09 год. 25 хв. поїзд № 2737 під управлінням машиніста ОСОБА_14 та помічника машиніста ОСОБА_13 відправився з 45 колії. О 09 год. 45 хв., проїжджаючи ділянкою, на якій згідно регламенту на швидкості 30 км/год. проводиться перевірка гальм на ефективність, машиніст зменшив швидкість на 10 км/год. та відпустив гальма, але поїзд продовжував гальмувати та зупинився. Після зупинки поїзду машиніст підняв тиск у гальмівній системі для прискорення зарядки відпуску гальм, але гальма не відпустило. В цей час локомотивна бригада зв`язалась з черговим по станції Тернопіль, повідомила, що після перевірки гальма не відпущені. Так як хвіст поїзду перекривав виїзд зі станції, машиніст ОСОБА_12 збільшив потужність двигуна та відтягнув поїзд на перегін, де більш сприятлива ділянка колії для огляду рухомого складу.

О 09 год. 47 хв. після зупинки поїзду, машиніст ОСОБА_12 надав вказівку помічнику ОСОБА_13 оглянути поїзд та виявити, які вагони не розгальмувались. Приблизно через 10 хвилин ОСОБА_13 піднявся на локомотив та доповів, що у декількох вагонах спустив повітря в гальмовій системі, тим самим несправність усунув. Машиніст ОСОБА_12 перевів контролер машиніста у 1-ше положення та одразу, як тільки локомотив почав рух, відчув, що у складі потягу ще залишились загальмовані вагони. Тоді локомотивна бригада прийняла рішення повторно оглянути поїзд таким чином, що помічник стоятиме на безпечній від колії відстані, а машиніст вздовж нього протягне склад потягу, щоб він зміг виявити загальмовані вагони чи інші несправності.

Згідно домовленості, помічник машиніста ОСОБА_13 вийшов з локомотиву та попрямував попри колію до хвоста поїзда, а машиніст ОСОБА_12 , грубо порушуючи вимоги пункту 1.16 (абзац 4) Інструкції, а саме за відсутності в робочій кабіні управління одного із членів локомотивної бригади - помічника машиніста, розпочав рух поїздом, що в подальшому призвело до наїзду вантажним вагоном поїзду на ОСОБА_13 , який знаходився в цей час на полотні колії неподалік вагону № 42.

Унаслідок наїзду, потерпілому ОСОБА_13 спричинено масивну травму тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів від яких настала його смерть на місці пригоди.

Своїми діями, які виразились приведенні в рух локомотива за відсутності в робочій кабіні управління одного із членів локомотивної бригади - помічника машиніста, ОСОБА_12 , як працівник залізничного транспорту, грубо порушив наступні вимоги правил безпеки руху та експлуатації транспорту:

*п. 1.16 (абзац 4) Інструкції локомотивній бригаді № ЦТ-0106, затвердженої наказом Укрзалізниці від 22 листопада 2004 року № 876/ЦЗ - відповідно до якого при відсутності в робочій кабіні управління одного із членів локомотивної бригади приводити локомотив до руху забороняється;

*п. 5 (абзац 2) Інструкції локомотивній бригаді № ЦТ-0106, затвердженої наказом Укрзалізниці від 22 листопада 2004 року № 876/ЦЗ - в частині дотримання вимог нормативних документів з охорони праці;

*п. 1.1. Правилами технічної експлуатації залізниць України - в частині забезпечення безпеки руху та дотримання вимог охорони праці;

*п. 1.5. (абзац 3) Правил технічної експлуатації залізниць України - в частині дотримання правил й інструкцій з охорони праці і пожежної безпеки, встановлених для роботи, яка ним виконується;

*п. 16.43. Правилами технічної експлуатації залізниць України - в частині приведення в дію автогальм поїзда і допоміжного гальма локомотива, негайного оголошення через радіозв`язок про зупинку машиністам локомотивів і моторвагонних поїздів, що прямують на перегін, і черговим по станціях в межах перегону, які повинні негайно доповісти про це поїзному диспетчеру;

*п. 10.1.10. Інструкцією з експлуатації гальм рухомого складу № ЦТ-ЦВ-ЦЛ-0015 - машиністом після виявлення невідпускання автогальм неприйняті заходи щодо відпускання гальм, а саме постановкою РКМ у перше положення для збільшення тиску в гальмівній мережі на 0,8 - 1,2 кгс/см вище зарядного;

- п. 11.2.6. Інструкцією з експлуатації гальм рухомого складу № ЦТ-ЦВ-ЦЛ-0015 - машиністом на шляху слідування не проводилося відпускання автогальм першим положенням РКМ із затриманням її в цьому положенні до підвищення тиску в запасних резервуарах залежно від довжини поїзда та щільності гальмівної мережі на 0.5-1.0 кгс/см вище нормального зарядного, після чого ручку крана переводять в поїзне положення;

- статті 14 Закону України "Про охорону праці" працівник зобов`язаний: дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту.

Порушення працівником залізниці ОСОБА_12 вимог вказаних вище правил безпеки руху та експлуатації транспорту перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної залізничної пригоди та спричиненням загибелі потерпілого ОСОБА_13 .

Таким чином, слідчий за погодженням з прокурором дійшли висновку, що ОСОБА_12 своїми діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.276 КК України, тобто порушення правил безпеки та експлуатації залізничного транспорту, що спричинило загибель потерпілого ОСОБА_13 .

Виправдовуючи обвинуваченого ОСОБА_12 , суд першої інстанції виходив з того, що між діями машиніста поїзда ОСОБА_9 та смертю помічника машиніста ОСОБА_13 відсутній причинний зв`язок, що свідчить про відсутність в діях ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч.3 ст.276 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_11 вважає вирок Тернопільського міськрайонного суду таким, що не відповідає закону у зв`язку з неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано докази, які підтверджують вину ОСОБА_12 у вчиненні ним кримінального правопорушення, а саме :

Акт проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 28 лютого 2019 року на Регіональній філії Львівська залізниця АТ Українська залізниця з помічником машиніста тепловоза виробничого структурного підрозділу Локомотивне депо Тернопіль;

Акт про нещасний випадок ОСОБА_13 , пов`язаний з виробництвом, складений 28 травня 2019 року;

Акт службового розслідування аварії, яка сталася 28 лютого 2019 року о 10 год. 09 хв. від 12 березня 2019 року;

Інструкцію локомотивній бригади ЦТ 0106, затвердженої наказом Укрзалізниці від 22 листопада 2004 року № 876-ЦЗ;

копію довідки про розшифровку швидкостемірної стрічки знятої з швидкостеміра № 048369 локомотива серії 2 ТЕ1О № 2698 поїзда № 2737;

копію журналу технічного стану 2 ТЕ 10 М тепловоза серія, індекс 5751, № 3209-А-2608А, депо приписки Т4-13 Львівіської залізниці;

висновки судмедекспертизи № 189 від 01.04.2019 р та № 312 від 14.03.2019 р;

показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 .

На думку апелянта, судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотань про проведення судової експертизи з охорони праці та клопотанні про проведення залізнично-транспортної експертизи.

Просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2020 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України та призначити йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_12 від кримінальної відповідальності встановивши іспитовий строк 3 роки. Покласти на ОСОБА_12 обов`язки передбачені п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Одночасно ставить питання про виклик в судове засідання для допиту свідка ОСОБА_20 та призначення судової експертизи з охорони праці та залізнично-транспортної експертизи.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, відповідно до якого просить відмовити у її задоволенні.

Аналізуючи доводи, надані стороною обвинувачення, стверджує, що причинний зв`язок між діяннями конкретної особи (у даному випадку машиніста) і наслідками, що настали (загибеллю помічника машиніста) мав би місце лише у випадку, якби порушення машиністом вимог нормативних документів закономірно, незалежно від дій помічника, призвели до загибелі останнього.

Вважає, що причиною настання смерті потерпілого стали дії останнього, який всупереч узгодженим із машиністом діям щодо перебування на безпечній відстані, після того, як локомотив увійшов в криву, наблизився до поїзда і був ним травмований.

Наведене, на думку адвоката свідчить про відсутність причинного зв`язку між діяннями машиніста ОСОБА_9 і смертю помічника машиніста ОСОБА_13 , що в свою чергу, свідчить про відсутність у діяннях ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч.3 ст.276 КК України.

Просить суд відмовити у задоволення апеляційної скарги прокурора, а вирок Тернопільського міськрайонного суду від 25.11.2020 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Заслухавши доповідача - суддю апеляційного суду; прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції вважає незаконним і тому просить скасувати його та ухвалити новий, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України та призначити йому покарання, вид, розмір та форму відбування якого, вказано в апеляційній скарзі; обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які рішення місцевого суду вважають законним та обґрунтованим і тому просять залишити його без зміни; частково провівши судове слідство в порядку ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників процесу; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК, якщо у кримінальному провадженні не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, ухвалюється виправдувальний вирок.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Відповідно до положень ст. 92 КПК у кримінальному провадженні обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів верховенства права, яка передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визнані приписами права і вимагає, щоб посадові особи мали дозвіл на вчиненні дії і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Провівши судове слідство та дослідивши зокрема, постанову про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні №0000140 від 28 лютого 2019 року, датовану 01 березня 2019 року, колегія суддів приходить до висновку, що стороною обвинувачення не була дотримана належна правова процедура щодо повідомлення про підозру, зібрання доказів та висунення обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. (т.1 а. п.96)

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 години після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Досудове розслідування починається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затверджується Генеральною прокуратурою України за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, органом, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Зі змісту п. п. 2.1 -2.3 та 3.1 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 69 від 17 серпня 2012 року зі змінами, яке діяло на час вчинення кримінального правопорушення, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відбувається на підставі відповідних процесуальних рішень, оформлених відповідно до вимог чинного законодавства.

Зокрема, п. 3.1. цього Положення передбачає, що внесення відомостей до Реєстру про призначення слідчого, процесуального керівника, прийняття до провадження - здійснюється невідкладно.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 КПК України прокурор, який здійснюватиме повноваження у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.

Частиною 2 ст. 37 КПК України передбачено, що прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, зазначених ч. ч. 4, 5 ст. 36, ч. 3 ст. 37, ч. 3 ст. 313, ч. 2 ст. 341 КПК України.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 110 КПК України процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду.

Отже, визначення керівником органу прокуратури прокурора (групи прокурорів), який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні є кримінально-процесуальним рішенням, яке утворює, змінює чи припиняє права і обов`язки, тобто має правові наслідки, в конкретному кримінальному провадженні з його початку до завершення та за процесуальною формою має бути передбачено (встановлено) кримінальним процесуальним законом.

Надання прав, покладення обов`язків та визначення обсягу відповідальності за своєю юридичною природою потребує письмової форми заради уникнення суб`єктивізму та забезпечення правової визначеності.

Хоча ст. 37 КПК і не передбачає для керівника органу прокуратури специфічної форми рішення про визначення прокурора (групи прокурорів), який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, така процесуальна форма вбачається, із тлумачення положень ст. 110 КПК у взаємозв`язку із положеннями ч. 5 ст. 36 КПК. Відповідно до останньої норми Генеральний прокурор, керівник обласної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування.

Виконання вимог кримінального процесуального закону забезпечуються дотриманням кримінальної процесуальної форми, тобто пов`язана із дотриманням гарантій прав і свобод учасників кримінального провадження щодо будь-яких дій та рішень владних суб`єктів кримінального провадження, зокрема: щодо гарантій оскарження та можливості перевірки законності таких рішень, перевірки безсторонності та об`єктивності владних суб`єктів.

У свою чергу постанова керівника відповідного органу прокуратури про призначення (визначення) прокурора або групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, має відповідати вимогам ст. 110 КПК, у тому числі, постанова слідчого, дізнавача, прокурора виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення.

Отже, виходячи із зазначених положень кримінального процесуального закону, постанова про призначення прокурора, якою надаються конкретному прокурору (групі прокурорів) повноваження, передбачені ст.36 КПК України, у кримінальному провадженні, є обов`язковою, як і підписання відповідною особою, що її винесла.

Такий висновок зроблено Верховним Судом у справі № 754/7062/15-к (постанова від 19 квітня 2018 року).

Оскільки у кримінально-процесуальній доктрині загальновизнаними є такі критерії допустимості доказів як належне джерело; належний суб`єкт; належна процесуальна форма; належна фіксація; належна процедура; належний вид способу формування доказової основи тому в аспекті належного суб`єкта, у тому числі, слід розглядати і прокурора.

У випадку здійснення прокурором, який не визначений керівником органу прокуратури як такий, що здійснюватиме процесуальне керівництво у конкретному кримінальному провадженні, дій, передбачених ст. 36 КПК, то вони здійснюються неналежним суб`єктом.

Тому, відсутність постанови про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні в матеріалах досудового розслідування або її непідписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень.

Виходячи з наведених вище положень, вирішуючи питання щодо наділення повноваженнями прокурора (групи прокурорів) у конкретному кримінальному провадженні, Об`єднана палата Верховного Суду в постанові від 22 лютого 2021 року у справі № 754/7061/15 сформулювала правовий висновок, згідно якого, за змістом статей 36, 37, 110 КПК рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим КПК вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у том числі, бути підписаною службовою особою, яка її прийняла.

Відсутність зазначеної постанови в матеріалах досудового розслідування або її непідписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування, який також був досліджений під час частково проведеного судового слідства, процесуальне рішення про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні прийнято першим заступником керівника Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_21 01 березня 2019 року. (т.1 а. п.6-7)

Проте, на час повідомлення ОСОБА_9 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України, 30 травня 2019 року, складання обвинувального акту 31 травня 2019 року та виконання вимог ст.290 КПК України, постанова про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні №0000140 від 28 лютого 2019 року, датована 01 березня 2019 року, не містила підпису першого заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_21 , у зв`язку з чим прокурори ОСОБА_22 та ОСОБА_23 на час проведення досудового розслідування не мали повноважень прокурора у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, передбачених ст.36 КПК України. (т.1 а. п.159, 2-5)

Таким чином, є обґрунтованими доводи сторони захисту, що ОСОБА_9 висунуто обвинувачення без фактичного повідомлення про підозру, тобто без дотримання встановленої кримінальним процесуальним законом процедури та за відсутності належних даних про повноваження прокурора ОСОБА_22 у кримінальному провадженні, яким затверджено обвинувальний акт, що, в свою чергу, обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на неналежність як доказів, відповідно до ст.86 КПК України, документів, якими сторона обвинувачення обґрунтовує доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Так, відповідно до ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно ст.99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Частиною 2 ст.99 КПК України до документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, віднесено також висновки ревізій та акти перевірок.

При цьому, вказано правовою нормою зобов`язано сторону кримінального провадження надати суду оригінал документа.

Зазначена норма закону є імперативною та прямо вказує, що сторони кримінального провадження на підтвердження тих чи інших обставин, що є предметом доказуванням у кримінальному провадженні, не просто мають право, а зобов`язані надати суду оригінал документа, тобто сам документ. Виключення з даного правила допускаються лише у випадках, передбачених ч. 5 ст. 99 КПК України.

Главою 15 КПК України визначено правову процедуру тимчасового доступу до речей і документів у рамках кримінального провадження, за умови дотримання якої такі документи набувають статусу процесуального доказу.

Як слідує з обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, сторона обвинувачення в обґрунтування доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України, навела Акт службового розслідування аварії від 12 березня 2019 року, Акт № 3 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 28 травня 2019 року та Акт проведення спеціального розслідування нещасного випадку від 28 травня 2019 року. Вказані докази були предметом дослідження суду першої та апеляційної інстанції (т.1 а. п. 187-191, 177-185, 165-176).

Проте, зазначені документи, не відповідають критеріям, визначеним статтею 99 КПК України, оскільки є копіями, а не оригіналами документів, а тому в силу ст.86 КПК України є недопустимими доказами і тому не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень і на них не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що під час досудового слідства вказані документи не вилучалися органом досудового розслідування, в порядку ст.ст.159-166 КПК України, в особи, у володінні якої вони знаходяться, що також свідчить про невідповідність критерію допустимості таких доказів.

Таким чином, на переконання колегії суддів, достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину в суді не встановлені і вичерпані можливості їх отримання, що є підставою для ухвалення виправдувального вироку.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, хоч і зіслався на інші підстави для ухвалення виправдувального вирку, ніж ті, що встановлені судом апеляційної інстанції, але прийняв по суті правильне рішення щодо необхідності виправдання обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України.

Доводи апеляційної скарги прокурора, з огляду на аналіз доказів проведений судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає неспроможними і підстав для скасування вироку, про що ставить питання апелянт, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2020 року відносно ОСОБА_9 без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.