ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №640/3218/18 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/851/21 Доповідач: ОСОБА_2 Категорія: ч.1 ст.119 КК України

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

-Головуючого ОСОБА_2 ,

-суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

-при секретарі ОСОБА_5 ,

-за участю прокурора ОСОБА_6 ,

-обвинуваченого ОСОБА_7 ,

-захисника ОСОБА_8 ,

-представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження №11кп/818/851/21 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та представника потерпілого ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2020 року, -

УСТАНОВИЛА:
Цим вироком,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, з середньою освітою, неодруженого, студента Харківського радіотехнічного технікуму за спеціальністю «Комп`ютерна інженерія», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України.

Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що 05 січня 2018 року, приблизно о 20 годині 30 хвилин, знаходячись біля будинку № 165 по вул. Шевченко в м.Харковi, не маючи наміру на вбивство та не передбачаючи можливості настання смерті ОСОБА_10 , діючи умисно, зі злочинною самовпевненістю, не допускаючи, що від його удару можуть настати тяжкі наслідки для ОСОБА_10 , розраховуючи, що в конкретній ситуації вони не настануть, на грунтi раптово виниклих неприязних відносин, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, в ході раптово виниклого конфлікту з раніше незнайомим йому ОСОБА_10 , наніс останньому один поштовх правою рукою в область обличчя, а саме: нижньої лівої щелепи та ліву під нижньощелепну область, від якого останній впав на асфальтне покриття та вдарився скроннево-потиличною частиною голови, в результаті чого був доставлений в ХМКЛШНМД iм. проф. О.І. Мещанiнова, де ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 помер від травми голови у вигляді важкої черепно-мозкової травми з внутрішньочерепними крововиливами, забоєм головного мозку та переломом кісток черепу, що ускладнилася у своїй течії набряком-набряканням-дислокацією стовбуру головного мозку, що й стало причиною смерті.

В результаті протиправних дій неповнолітнього ОСОБА_11 , згідно висновку судово-медичної експертизи №18-Ат/18 від 22.02.2018 року, ОСОБА_10 були спричинені наступні тілесні ушкодження: важка черепно-мозкова травма у вигляді забійної рани скронево-потиличної області справа, крововиливу в м`які покриви голови з боку їх внутрішньої поверхні в скронево-тiм`яно-потиличнiй області справа, перелому кісток склепіння та основи черепу, крововиливів під оболонки головного мозку (епiдурально, субдурально та субарахноїдально), із забоєм обох лобових доль головного мозку; синець (натік) верхнього повіка справа, садна на губах. Травма голови має ознаки тяжких тілесних ушкоджень. Смерть гр. ОСОБА_10 знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із вищевказаною травмою голови.

Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 119 КК України - як вбивство, вчинене через необережність.

Виправдовуючи ОСОБА_7 суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_7 , відштовхнувши від себе відкритою долонею, а не завдавши удару, потерпілого ОСОБА_10 , який намагався йому завдати удару, із суб`єктивної сторони не виявляв злочинної самовпевненості і злочинної недбалості, а по суті захищався від ОСОБА_10 , який вів себе агресивно і міг нанести йому ударів кулаками та заподіяти тілесні ушкодження, а тому ОСОБА_7 , який заподіяв смерть потерпілому, не передбачав настання смерті потерпілого від своїх дій (бездіяльності) і за обставинами справи не повинен був і не міг цього передбачати.

З урахуванням цих обставин, суд першої інстанції дійшов до висновку про недоведеність, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі представник потерпілого послався на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зазначив, що висновок суду про те, що ОСОБА_10 намагався нанести удар обвинуваченому не підтверджується жодним доказом. На думку апелянта ОСОБА_7 достовірно знав, що ОСОБА_10 знаходиться у безпорадному стані після отриманого удару по голові від іншої особи, а тому обвинувачений міг без будь-яких зусиль зі свого боку уникнути конфлікту. Наголосив, що судом не враховано, що ОСОБА_7 не намагався просто відштовхнути ОСОБА_10 , а здійснив поштовх долонею у голову з максимальною ефективністю, через що ОСОБА_10 втратив рівновагу та від удару помер. Указав, що ОСОБА_7 дійсно не передбачав настання смерті ОСОБА_10 від поштовху в шелепу, однак усвідомлюючи, що потерпілий був у безпорадному стані, який обвинувачений прийняв за стан алкогольного сп`яніння, підстав вважати, що ОСОБА_10 може завдати удар першим, у ОСОБА_7 не було, а тому ОСОБА_7 повинен був і міг передбачати наслідки від прицільного поштовху долонею у шелепу. Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним за ч.1 ст.119 КК України та задовольнити цивільний позов ОСОБА_12 у розмірі 66 421, 62 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зазначив, що висновки суду мають істотні суперечності, що є підставою для скасування вироку. Наголосив, що судом, у порушення вимог ч.3 ст.374 КПК України, у вироку не викладені підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Указав, що стороною обвинувачення дії ОСОБА_7 кваліфіковані правильно за ч.1 ст.119 КК України, що узгоджується з роз`ясненнями п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 року «Про судову практику у справах проти життя та здоров`я особи». Просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, представника потерпілого про необхідність задоволення його скарги, обвинуваченого та його захисника про законність та обґрунтованість вироку, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України судове рішення, до якого згідно ч.1 ст.369 цього ж КПК відноситься вирок, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, згідно ч.3 ст.370 КПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно вимог, передбачених п.1 ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлено особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Із цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, а також мотиви, з яких суд відкидає докази обвинувачення для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Цих вимог судом першої інстанції належним чином не дотримано.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, у супереч вимогам п.1 ч.3 ст.374 КПК України, лише виклав зміст доказів, наданих стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним передбаченого ч.1 ст.119 КК України злочину, однак не зазначив, які обставини цими доказами спростовуються або підтверджуються, а також не зазначив мотивів, з яких суд їх відкинув.

Крім того, як слідує із мотивувальної частини вироку, суд констатував, що ОСОБА_7 захищався, тобто перебував у стані необхідної оборони, яка передбачена ст.36 КК України.

Отже суд фактично дійшов до висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України.

Однак, у резолютивній частині вироку суд прийняв рішення про виправдання обвинуваченого за іншою підставою - за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, що суперечить висновку суду, викладеному ним у мотивувальній частині вироку.

першої інстанції фактично дійшов до висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, з тих підстав, що ОСОБА_7 захищався, тобто перебував ОСОБА_7 в стані необхідної оборони, яка передбачена ст.36 КК України, що суперечить висновку суду про виправдання ОСОБА_7 за підставою п.3 ч.1 ст.373 КПК України, як недоведеність в діянні складу кримінального правопорушення.

Однак, згідно положень ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Частиною третьою статті 36 КК України, передбачено, що перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Разом з цим, мотивувальна частина вироку взагалі не містить оцінки дій обвинуваченого щодо його самозахисту від незаконного посягання, а показання обвинуваченого, свідків та докази не оцінені з точки зору критеріїв наявності чи відсутності у обвинуваченого стану необхідної оборони та правомірності необхідної оборони, а саме дійсної наявності суспільно небезпечного посягання з боку потерпілих, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності.

Таким чином висновки суду про те, що ОСОБА_7 захищався від потерпілого ОСОБА_10 , який на думку суду вів себе агресивно, а також про недоведеність, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_13 є склад кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.119 КК України є передчасними.

Таким чином, вищенаведені порушення вимог кримінального процесуального закону, згідно ч.1 ст.412 КПК України, є істотними, оскільки перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і відповідно до п.3 ч.1 ст.409 того ж КПК - є підставами для скасування вироку.

Відповідно до положень ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути зазначені порушення процесуального закону шляхом повторного дослідження обставин кримінального провадження та доказів, оскільки відповідних клопотань про повторність їх дослідження ні в апеляційних скаргах, ні в суді апеляційної інстанції учасниками судового провадження апеляційному суду не заявлено.

За таких обставин, колегія суддів керується приписами ч.6 ст.9 КПК України, які визначають, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, тоді застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Тому, виходячи із передбачених п.2 ч.1 ст.7 КПК України загальних засад кримінального провадження, з метою дотримання вимог кримінального процесуального закону щодо забезпечення законності, вмотивованості і обґрунтованості судового рішення, ухвалений вирок підлягає скасуванню з призначенням в суді першої інстанції нового розгляду.

Під час нового розгляду суду необхідно врахувати викладене, усунути вищевказані порушення вимог кримінального процесуального закону, вжити заходів до повного, всебічного дослідження обставин кримінального провадження, ретельно, з використанням усіх процесуальних можливостей, перевірити всі доводи, наведені в апеляційних скаргах прокурора і представника потерпілого і ухвалити обґрунтоване та справедливе рішення.

Керуючись ст.ст.405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні, представника потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2020 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: