Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

18 березня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_4 (далі прокурор) на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 листопада 2019 року у кримінальному провадженні №0000385 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 27 серпня 2014 року) про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне Рівненської області, українця, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , не одруженого, не працюючого, освіта повна середня, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_5 покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік. Зобов`язати ОСОБА_5 , згідно ст.76 КК України, періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи. В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 2 (двох) років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. На підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_5 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі п. «є» ч.1 ст.1 ЗУ «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016, який набрав чинності 07.09.2017.

Вирішено питання щодо цивільного позову, стягнення судових витрат та речових доказів.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, прокурор вважає вирок суду першої інстанції незаконним, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував кримінальний закон, звільнивши обвинуваченого від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Також вважає, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку щодо можливості застосування, у відповідності до п.«є» ч.1 ст.1 ЗУ «Про амністію в 2016 році», інституту звільнення від відбування покарання на підставі амністії, оскільки для цього були відсутні законні підстави.

За вироком суду, 26 серпня 2014 року, у проміжок часу з 22 год. до 23 год., ОСОБА_5 в порушення вимог пункту 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, в порушення вимог пункту 10.1. Правил дорожнього руху, перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки чи перешкоди іншим учасникам руху, на узбіччі, навпроти буд. № 3 по вул.Гайок в с.Гільча Друга Здолбунівського району Рівненської області керуючи автомобілем IFA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , розпочав рух у напрямку вул.Шевченка с.Гільча Перша Здолбунівського району, повертаючи праворуч заднім правим колесом зазначеного автомобіля допустив наїзд на ОСОБА_9 , який в цей час перебував поруч з автомобілем.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисники, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України та таким, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції, у ході ухвалення оскаржуваного вироку місцевий суд зазначених вимог кримінального процесуального закону, що встановлюють вимоги до судового рішення, дотримався у повному обсязі.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні, зазначеного у вироку кримінального правопорушення, ґрунтується на доказах, зібраних у встановленому законом порядку, досліджених у судовому засіданні, належно оцінених судом.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч.2 ст.286 КК України є вірною та в поданій апеляційній скарзі не оспорюється.

Беручи до уваги, що в апеляційній скарзі порушується питання про зміну вироку внаслідок неправильного звільнення від додаткового покарання та неправильного звільнення від відбування покарання на підставі амністії, колегія суддів, керуючись ст.404 КПК України не наводить доводи на підтвердження вини ОСОБА_5 у вчиненні поставленого йому у вину кримінальному правопорушенні та його кваліфікації.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про те, що судом не обґрунтовано не застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів зазначає слідуюче.

Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

На думку колегії суддів, з огляду на те, що інкримінований злочин обвинуваченому характеризується необережною формою вини, з моменту вчинення злочину минуло більше 6 років, а матеріали провадження не містять відомостей, що обвинувачений притягувався до відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України, колегія суддів приходить до висновку, що покарання, призначене обвинуваченому без позбавлення права керування транспортними засобами, з дотриманням вимог ст.65 КК України, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Також як на підстави для скасування вироку з ухваленням нового вироку прокурор посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно звільнив обвинуваченого від відбування покарання на підставі амністії.

Разом з тим, колегія суддів з такими твердженнями прокурора погодитись не може з наступних підстав.

Згідно п. «є» ч.1 ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які на день набрання чинності цим Законом мають одного чи обох батьків, які досягли 70-річного віку або визнані інвалідами першої групи, за умови, що в цих батьків немає інших працездатних дітей.

Так, прокурор вказує, що обвинувачений ОСОБА_5 звернувся до суду з письмовою заявою про застосування щодо нього дії п. «є» ч.1 ст.1 ЗУ «Про амністію у 2016 році», в якому зазначив, що в нього на утриманні знаходиться мати (1940 р.н.), яка досягла 70-річного віку, що, на думку прокурора, не є підставою для застосування до нього амністії, оскільки у його матері є дочка ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак, колегія суддів не приймає дане твердження прокурора до уваги та вважає його безпідставним, так як жодних доказів на підтвердження своїх доводів прокурором до апеляційної скарги не надано, так само це не підтверджено і під час апеляційного розгляду.

За наведеного колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені у вироку суду, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом першої інстанції правильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, покарання, призначене обвинуваченому, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів, відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає вирок суду першої інстанції ухваленим у відповідності до вимог ст.370 КПК України і підстав для його скасування чи зміни не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 листопада 2019 року у кримінальному провадженні №0000385 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 27 серпня 2014 року) про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення цим судом та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3