ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/234/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - продовження строків тримання під вартою
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2021 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши 29 червня 2021 р. у відкритому судовому засіданні в залі Тернопільського апеляційного суду матеріали провадження (справа №607/16382/20) за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2021 р.,
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2021 р. відмовлено в задоволенні клопотання захисника та обвинуваченого про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання та задоволено клопотання прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 та продовжено строк тримання під вартою останньому до 00 год. 00 хв. 06 серпня 2021 року. Також зобов`язано Державну установу Чортківська установа виконання покарань (№26) надати суду відомості про те, чи звертався ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до медичної частини Державна установа Чортківська установа виконання покарань (№26) за період з 25.03.2021 року по даний час. Якщо так, надати суду відповідні відомості про стан здоров`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вказаний період.

В апеляційних скаргах:
- обвинувачений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та прийняти нову, якою змінити запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання. Також просить розглядати справу за його участю та участю адвоката. Вказує, на необґрунтованість прийнятого судом першої інстанції рішення.

- захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та прийняти нову, якою задовольнити його клопотання та змінити запобіжний захід відносно ОСОБА_7 з тримання під вартою на особисте зобов`язання.

Вважає, що відмова у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу є необґрунтованою, а прийняте судом рішення в частині продовження строків тримання під вартою є занадто суворим та прийнятим з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства.

Зазначає, що прокурором не доведено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення. Також посилається на відсутність доведених прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Звертає увагу на те, що клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою за своїм змістом не відповідає вимогам чинного законодавства. Зокрема, дане клопотання подано прокурором 8 червня 2021 року з порушенням п`ятиденного строку до закінчення дії попередньої ухвали, що визначено ч. 1 ст. 199 КПК України. Також в клопотанні не зазначено обставин, які свідчать про недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України та відсутні посилання на докази, які обґрунтовують обставини, викладені у клопотанні про продовження строків тримання під вартою.

Заслухавши суддю - доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити, зіславшись на доводи, викладені в ній, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з приписом п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Так, перевіркою доводів апеляційної скарги обвинуваченого колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 .

Рішення про продовження обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд належним чином мотивував, пославшись та обґрунтувавши наявність підозри, ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також врахував обставини, визначені ст. 178 КПК України, пов`язані з характеризуючими особу обвинуваченого даними.

Судом обґрунтовано зазначено, що мають місце ризики переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Так, ризиком того, що ОСОБА_7 може навмисно переховуватись від суду, є те, що він офіційно не працевлаштований, немає зареєстрованого місця проживання, у нього немає міцних соціальних зв`язків, тому обвинувачений може безперешкодно покинути місце фактичного проживання та територію міста Тернополя.

Крім цього, колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції, що усвідомлюючи суворість зазначеного злочину та покарання, передбаченого за його вчинення, обвинувачений, може переховуватись від слідства та суду з метою уникнення відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів за ч. 3 ст. 185 КК України та ч. 1 ст. 357 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років та штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк до трьох років відповідно, і згідно із ст. 12 КК України кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України є тяжким злочином.

При цьому, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини відповідно до якої, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» заява №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» заява №14379/88 від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції» заява №12369/86 від 26 червня 1991 року).

Також колегія суддів враховує, що існує ризик того, що обвинувачений може незаконно впливати на ще не допитаних в судовому засіданні потерпілих чи свідків. Як вірно було зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_7 , раніше судимий за вчинення корисливих майнових кримінальних правопорушень та маючи знайомства у кримінальному світі може випливати на вказаних учасників провадження, чинити відповідний тиск, шляхом погрози схиляти до дачі неправдивих показів, відмови від участі у кримінальному провадженні, що негативно вплине на хід розгляду справи.

Надаючи оцінку того, що ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення, суд бере до уваги те, що обвинувачений неодноразово раніше вчиняв умисні корисливі злочини проти власності. Однак, незважаючи на неодноразове притягнення його до кримінальної відповідальності, він не зробив належної оцінки своїм діям, на шлях виправлення та перевиховання не став, а продовжує їх вчиняти, нехтуючи наявними в суспільстві встановленими правилами поведінки.

За таких обставин доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність встановлених судом ризиків не заслуговують на увагу, оскільки сукупність даних про тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , враховуючи особу обвинуваченого, беззаперечно вказують на їх існування.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що підстави, у зв`язку з наявністю яких останньому був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає недостатнім застосування обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, а ніж тримання під вартою, як це просить захисник обвинуваченого.

Разом із тим, судом першої інстанції вірно враховано, що згідно ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.02.2021 по справі №607/17662//20 у цьому кримінальному провадженні, встановлено, що ОСОБА_7 є раніше неодноразово судимий за вчинення, у тому числі, тяжких злочинів проти власності, ніде не працює, його низький рівень соціальних зв`язків, що на даний час обвинувачується, після попередньої зміни судом в процесі судового розгляду у квітні 2020 року запобіжного заходу із тримання під вартою на менш суворий у іншому кримінальному провадженні, у вчиненні 2 кримінальних проступків та 2 тяжких злочинів проти власності, де за санкцією останніх передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 6 років, при тому, що у провадженні суду є ще 5 кримінальних проваджень, в тому числі 4 з яких надійшли до суду після вищевказаної зміни запобіжного заходу даному обвинуваченому, де ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів проти власності, що дає суду підстави вважати, що вказаний обвинувачений, у разі обрання йому іншого, більш м`якого запобіжного заходу, як про це клопоче сторона захисту, або ж не продовження чинного, матиме можливість, зважаючи, у тому числі, на санкції кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, переховуватись від суду, вчинити інші кримінальні правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином.

Даних, які б вказували на неможливість продовження ОСОБА_7 дії строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не встановлено.

Отже, приймаючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції в порушення вимог чинного законодавства не дослідив питання наявності обґрунтованої підозри, є безпідставними з огляду на те, що в своєму рішенні місцевий суд дослідив обґрунтованість підозри, з чим погоджується і колегія суддів.

Твердження апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 про те, що клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не відповідає вимогам КПК України спростовується змістом самого клопотання, в якому зазначено відомості, які передбачені ч. 1 ст. 184 та ч. 3 ст. 199 КПК України, та оцінюється колегією суддів критично.

Всі інші доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду, інших доказів, які б могли поставити під сумнів рішення суду першої інстанції, не надано.

З огляду на викладене судом першої інстанції при розгляді клопотання повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому зазначені в апеляційних скаргах підстави, з яких захисник та обвинувачений просять скасувати ухвалу суду першої інстанції та змінити запобіжний захід на особисте зобов`язання, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла остаточного висновку про залишення апеляційних скарг ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2021 р., якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, - без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді