Номер провадження: 11-кп/813/749/21
Номер справи місцевого суду: 503/538/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу виконувача обов`язків заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Балтського районного суду Одеської області від 08 вересня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000091 від 03.03.2020 року відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Дібрівка Котовського району Одеської області, громадянина України, з базовою середньою освітою, не працює, не одружений, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
- 15.06.2012 року Котовським міськрайонним судом Одеської області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст.75 КК України був звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;
- 29.11.2013 року Котовським міськрайонним судом Одеської області за частинами 1 та 2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 років, на підставі ст.75 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;
- 21.08.2014 року Котовським міськрайонним судом Одеської області за ч.2, ч.3 ст.185, ст.ст.70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 8 місяців;
- 09.12.2014 року Кодимським районним судом Одеської області за ч.2, ч.3 ст.185; ч.2 ст.289, ч.1 ст.69, ч.1, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 8 місяців,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин
судом 1-ої інстанції

Вироком Балтського районного суду Одеської області від 08 вересня 2020 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 був звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід ОСОБА_8 не обирався.

Вирішено питання з заходами забезпечення кримінального провадження та речовими доказами.

Оскарженим вироком встановлено, що 02.03.2020 року біля 22:00 години ОСОБА_8 , перебуваючи на території домоволодіння ОСОБА_10 , розташованого по АДРЕСА_2 , помітив мотоцикл марки «MUSSTANG», модель «МТ125-8», чорного кольору, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_11 , мешканцю с. Тимкове Кодимського району Одеської області.

В подальшому, 03.03.2020 року біля 01:00 години ОСОБА_8 , пройшов на неогороджену парканом територію домогосподарства ОСОБА_11 , розташованого по АДРЕСА_2 , діючи умисно з урахуванням сприятливої для нього обстановки, яка на його переконання виключала можливість втручання власника чи сторонніх осіб, підійшов до мотоцикла марки «MUSSTANG», модель «МТ125-8», чорного кольору, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , котрий знаходився під навісом господарського приміщення, шляхом вільного доступу, з корисливих мотивів, таємно, повторно, виштовхав зазначений мотоцикл на дорогу. Після цього, ключем, який знаходився в замку запалювання запустив двигун та розпочав рух в сторону виїзду із села, тобто незаконно заволодів транспортним засобом шляхом його переміщення всупереч волі власника.

Після цього ОСОБА_8 на викраденому мотоциклі з місця вчинення злочину зник, розпорядившись ним на власний розсуд.
Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала
Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції, виконувач обов`язків заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, просив скасувати оскаржений вирок суду в частині призначеного судом покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покаранняза ч.2 ст.289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією майна.
Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильному застосуванні положень закону України про кримінальну відповідальність, а призначене судом покарання не відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості.

На думку прокурора щире каяття ОСОБА_8 викликає сумнів, а повне визнання вини відбулося, у зв`язку з його викриттям. При цьому ОСОБА_8 добровільно до правоохоронних органів із заявою про вчинений злочин не з`явився, а незаконні дії останнього були викриті органами поліції.

Крім того суд не врахував, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, офіційно не працевлаштований.

Прокурор зазначив, що орган пробації оцінив ризик вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 повторного злочину як високий.

За таких обставин прокурор просив дослідити матеріали, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_8 , а також обставини виявлення факту злочину, особи яка його вчинила та факту відшкодування збитків.

Правові позиції інших учасників апеляційного розгляду

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 , підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Обвинувачений та його захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили апеляційний суд призначити ОСОБА_8 покарання не більше трьох років позбавлення волі.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали, що характеризують особу обвинуваченого та доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, у зв`язку з чим, суд обґрунтовано, в порядку ч.3 ст.349 КПК України обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його особу, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

Порушень під час судового розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, апеляційний суд вважає доведеною вину ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а його дії правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.2 ст.289 КК України за кваліфікуючими ознаками як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинений повторно.

Доводи апеляційної скарги прокурора стосовно того, що вирок суду ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд вважає необґрунтованими з таких підстав.

Так, згідно з положеннями ст.412 КПК України, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

В апеляційній скарзі прокурора не зазначені обставини, які свідчать про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Під час апеляційного розгляду також не встановлені обставини, які свідчать про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили, або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що в цій частині апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Що стосується призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , то апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про його невідповідність ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За результатами апеляційного розгляду апеляційний суд, визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, не дотримався вимог статей 50, 65 КК України, а також не врахував в повній мірі тяжкість злочину та особу обвинуваченого та наявність з боку останнього щирого каяття у вчиненому.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Положеннями ст. 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до положень ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями ч. 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

А дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Верховний Суд зазначив, що згідно із ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Крім того вказав, що суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Суд роз`яснив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.66 КК України при призначенні покарання обставинами, які пом`якшують покарання, визнаються, зокрема: щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину.

Щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к вказала про те, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Під час апеляційного перегляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 визнав свою вину у вчиненому за обставин встановлених судом, проте, не висловлює жаль з приводу вчиненого та не бажав виправити ситуацію, тому суд безпідставно визнав пом`якшуючою обставиною - щире каяття, оскільки така обставина носить лише формальний характер.

Активне сприяння розкриттю злочину припускає надання особою органам досудового розслідування будь якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

З обвинувального акту убачається, що орган досудового розслідування не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого - активне сприяння розкриттю злочину, що свідчить про те, що ОСОБА_12 не надавав органам досудового розслідування будь - якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи. Водночас слід зазначити про те, що у вироку суд, визнаючи обставиною, що пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю злочину, не зазначив, які саме дії обвинуваченого суд розцінив як активне сприяння розкриттю злочину.

Згідно до приписів ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Апеляційний суд вважає, що судом формально враховано тяжкість злочину та особу обвинуваченого, не надано оцінки низці обставин, які мають значення для призначення законного та справедливого покарання, яке б відповідало вимогам ст.65 КК України.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, належним чином не обґрунтував своє рішення і послався на ті ж самі обставини, що врахував при обранні виду та розміру покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст.289 КК України.

Крім того, суд залишив поза увагою те, що ОСОБА_8 не сприяв розслідуванню та був затриманий після вчинення злочину.

Об`єктом вчиненого ОСОБА_8 злочину є суспільні відносини у сфері охорони права власності, непорушність яких гарантовано Конституцією України, за ступенем тяжкості вчиненого злочину, відповідно до ст.12 КК України, він відноситься до тяжкого злочину.

Судом першої інстанції не приділено належної уваги тому, що обвинувачений ОСОБА_8 , будучи особою працездатного віку, ніде не працює та суспільно-корисною працею не займається, постійного законного джерела прибутку не має, що і стало підґрунтям для вчинення корисливого тяжкого злочину.

В той же час, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, що характеризує ОСОБА_8 , як особу схильну до вчинення корисливих злочинів проти власності.

При цьому, раніше ОСОБА_8 вже звільнявся від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, однак останній, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив умисний злочини, що вказує на стійку злочинну спрямованість ОСОБА_8 та його небезпечність для суспільства.

Відповідно до характеристики, виданої старостою Борщівського Старостинського округу, Куяльницької сільської ради, Подільського району, Одеської області від 26.03.2020 року, ОСОБА_8 характеризується виключно з негативної сторони, ніде не працює, веде паразитичний спосіб життя, вживає алкогольні напої, неодноразово був помічений громадянами в дрібних крадіжках, дебоширив з односельчанами.

Згідно досудової доповіді, наданої Кодимським РС філії державної установи «Центр пробації» в Одеській області, ризик вчинення повторного правопорушення ОСОБА_8 має високий рівень та середній рівень небезпеки для суспільства, враховуючи який, а також інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства (у тому числі для окремих осіб).

За таких обставин апеляційний суд вважає, що обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченого та запобігання новим злочинам.

Без відбування обвинуваченим покарання такі заходи не здатні забезпечити реалізацію визначеної у ст.50 КК України мети, захистити права і свободи інших осіб від протиправних посягань, а відтак застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 ст.75 КК України не сприятиме досягненню справедливого балансу між його правами та свободами й інтересами держави та суспільства.

Зважаючи на ці обставини в сукупності з характером встановлених конкретних дій обвинуваченого, апеляційний суд вважає неможливим досягнення мети попередження вчинення нових злочинів і виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що справедливим для обвинуваченого ОСОБА_8 є покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально.

За таких обставин висновок суду про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, не ґрунтується на досліджених обставинах кримінального провадження та вимогах закону, а тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції застосований закон про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню.
Санкція ч.2 ст.289 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді конфіскації майна, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Як вбачається з оскарженого вироку суд першої інстанції врахував обставини справи та суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_8 злочину, відсутність даних про наявність майна в матеріалах кримінального провадження, у зв`язку з чим дійшов висновку про недоцільність призначення ОСОБА_8 додаткового виду покарання у виді конфіскації майна.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що коли санкцією статті КК України передбачено конфіскацію майна як факультативне (необов`язкове) додаткове покарання, суд повинен обговорити питання про можливість його застосування, навівши у вироку мотиви прийнятого рішення.

Відповідно до положень ст. 59 КК України, покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК.

Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, якщо його вчинено із корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями слід розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що ОСОБА_8 на викраденому мотоциклі з місця вчинення злочину зник, розпорядившись ним на власний розсуд.

Оцінюючи викладені обставини апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про недоцільність призначення ОСОБА_8 додаткового виду покарання, оскільки не в повній мірі врахував суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_8 злочину та даних, що характеризують особу винуватого, який, будучи неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, в тому числі і за ч.2 ст.289 КК України, на шлях виправлення не став та знову вчинив умисний корисливий злочин проти власності.

Зважаючи на ці обставини в сукупності з характером встановлених конкретних дій обвинуваченого, апеляційний суд вважає неможливим досягнення мети попередження вчинення нових злочинів і виправлення обвинуваченого без застосування до нього додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Апеляційний суд, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , відповідно до ст.65 КК України, враховує: суспільну небезпечність та ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який згідно з ст.12 КК України є тяжким злочином, данні про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не працює, на обліках в лікувальних та профілактичних закладах не знаходиться, не одружений, що свідчить про відсутність в останнього міцних соціальних зв`язків та відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до п.3) ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення на підставі п.2) ч.1 ст.413 КПК України, є, застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до пунктів 2) та 4) ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування більш суворого покарання та неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга прокурора є частково обґрунтованою, в зв`язку з чим оскаржений вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначення покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку, яким необхідно призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч.2 ст.289 КК України, з конфіскацією усього належного йому майна, але без застосування ст.75 КК України.

Керуючись статтями 370, 372, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу виконувача обов`язків заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 частково задовольнити.

Вирок Балтського районного суду Одеської області від 08 вересня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000091 від 03 березня 2020 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України - скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 за ч.2 ст.289 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з конфіскацією усього належного йому майна.

Строк відбування покарання засудженому відраховувати з моменту набрання вироком законної сили, а саме з 10 серпня 2021 року.

В решті оскаржений вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4