КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №359/8669/20 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1626/2021
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу представника Міністерства юстиції України ОСОБА_7 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2020 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2020 року задоволено клопотання Міністерства юстиції України та приведено вирок суду Лідського району Гродненської області від 25 лютого 2019 року, змінений ухвалою Гродненського обласного суду від 10 грудня 2019 року, стосовно громадянина України ОСОБА_8 у відповідність із законодавством України.

Визначено статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України ОСОБА_8 і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду Республіки Білорусь наступним чином:

ч. 3 ст. 190 КК України (шахрайство, вчинене у великих розмірах та за попередньою змовою групою осіб) - покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців;

ч. 4 ст. 190 КК України (шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах та за попередньою змовою групою осіб) - покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років без конфіскації майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з 25 лютого 2019 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року), зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_8 перебування в установах попереднього ув`язнення в період з 11 квітня 2018 року по 13 квітня 2018 року, з 14 лютого 2018 року по 24 лютого 2019 року та з 25 лютого 2019 року по 10 грудня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Виконання вироку суду Лідського району Гродненської області від 25 лютого 2019 року, зміненого ухвалою Гродненського обласного суду від 10 грудня 2019 року, в частині вирішення заявлених цивільних позовів та стягнення процесуальних витрат з ОСОБА_8 визначено продовжити на території України у встановленому законодавством України порядку.

В апеляційній скарзі представник Міністерства юстиції України, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить змінити ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2020 року в частині визначення остаточного строку позбавлення волі, що підлягає відбуванню засудженим ОСОБА_8 згідно з вироком суду Лідського району Гродненської області від 25 лютого 2019 року, зміненим ухвалою Гродненського обласного суду від 10 грудня 2019 року, а також з урахуванням постанови начальника виправної установи «Виправна колонія №15» управління Департаменту виконання покарань МВС Республіки Білорусь по Могилевській області від 28 січня 2020 року стосовно ОСОБА_8 у відповідність до законодавства України, зарахувавши в строк відбування призначеного покарання строк його затримання та тримання під вартою, а також застосування Договору між Україною та Республікою Білорусь про передачу осіб, засуджених до позбавлення волі, для подальшого відбування покарання.

На обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд, вирішуючи питання, пов`язані із приведенням вироку суду Республіки Білорусь щодо ОСОБА_8 у відповідність із законодавством України, безпідставно не врахував постанову начальника виправної установи «Виправна колонія №15» управління Департаменту виконання покарань МВС Республіки Білорусь по Могилевській області від 28 січня 2020 року, якою на підставі ч. 1 ст. 8 Закону Республіки Білорусь від 19.07.2019 №230-З "Про амністію у зв`язку з 75-річчям звільнення Білорусі від німецько-фашистських загарбників" засудженого ОСОБА_8 звільнено від подальшого відбування покарання на 1 рік; неправильно зарахував період затримання та тримання під вартою ОСОБА_8 в строк відбування призначеного покарання, а саме з 14 лютого 2018 року по 24 лютого 2019 року, хоча відповідно до вироку Лідського району Гродненської області від 25 лютого 2019 року такий загальний період визначений з 11 квітня 2018 року по 24 лютого 2019 року.

Крім того, як зазначає апелянт, судом були застосовані положення Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року та Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків 1970 року, не дивлячись на те, що Республіка Білорусь не є учасницею зазначених Конвенцій, а в даному випадку підлягали застосовуванню положення статей 11, 14 Договору між Україною та Республікою Білорусь про передачу осіб, засуджених до позбавлення волі, для подальшого відбування покарання, отже судом неправильно були застосовані норми міжнародного договору про передачу засуджених осіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених КПК України.

Глава 46 КПК України визначає порядок здійснення провадження щодо визнання та виконання вироків судів іноземних держав та передачі засуджених осіб.

Відповідно до вимог ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Україна є стороною кількох багатосторонніх міжнародних договорів, що регулюють питання визнання і виконання вироків іноземних держав, зокрема Європейської конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 22 вересня 1995 року № 337/95-ВР.

Крім того, питання визнання і виконання вироків іноземних держав на території України регулюється Європейською конвенцією про міжнародну дійсність кримінальних вироків 1970 року, що ратифікована Україною із заявами та застереженнями Законом України від 26 вересня 2002 року № 172-IV.

Разом із цим, правовою підставою для приведення вироку Республіки Білорусь у відповідність до законодавства України, окрім визначеного КПК України порядку, слугує Договір між Україною та Республікою Білорусь про передачу осіб, засуджених до позбавлення волі, для подальшого відбування покарання від 12 червня 2009 року, який ратифікований Законом України від 17 лютого 2010 року № 1904-VI, оскільки згадані Конвенції не є чинними для Республіки Білорусь.

Процедура розгляду судом питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України регламентована положеннями ст. 610 КПК України, частиною 1 якої передбачено, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України відповідно до частини третьої статті 609 цього Кодексу розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні або за місцем знаходження Міністерства юстиції України протягом одного місяця з моменту його надходження. Судовий розгляд здійснюється за участю прокурора.

Цих законодавчих приписів суд першої інстанції не дотримався.

Як встановлено колегією суддів, що слідує з матеріалів судового провадження, суд першої інстанції розглянув клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Республіки Білорусь щодо громадянина України ОСОБА_8 у відповідність із законодавством України за відсутності прокурора, участь якого виходячи з положень ч. 1 ст. 610 КПК України є обов`язковою.

Крім того, застосувавши положення Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року та Європейської конвенції про міжнародну діяльність кримінальних вироків 1970 року, суд не врахував, що Республіка Білорусь не є учасницею зазначених Конвенцій, водночас між Україною та Республікою Білорусь укладено Договір про передачу осіб, засуджених до позбавлення волі, для подальшого відбування покарання від 12 червня 2009 року, який ратифікований Законом України від 17 лютого 2010 року № 1904-VI.

Зокрема, відповідно до статті 11 Договору, держава виконання вироку повинна забезпечити виконання вироку у повному обсязі, керуючись своїм законодавством, не погіршуючи становища засудженої особи; призначене покарання відбувається засудженою особою на підставі вироку суду держави винесення вироку; суд держави виконання вироку, виходячи з винесеного вироку, приймає рішення про його виконання; у строк покарання у виді позбавлення волі зараховується строк, відбутий у державі винесення вироку.

Між тим, суд, приймаючи рішення про зарахування строку, відбутого у державі винесення вироку, у строк покарання, неправильно його визначив, на що обґрунтовано звертає увагу представник Міністерства Юстиції України в апеляційній скарзі, а саме в частині зарахування періоду з 14 лютого 2018 року по 24 лютого 2019 року, хоча відповідно до вироку Лідського району Гродненської області від 25 лютого 2019 року такий загальний період визначений з 11 квітня 2018 року по 24 лютого 2019 року та не врахував постанову начальника виправної установи «Виправна колонія №15» управління Департаменту виконання покарань МВС Республіки Білорусь по Могилевській області від 28 січня 2020 року, якою на підставі ч. 1 ст. 8 Закону Республіки Білорусь від 19.07.2019 №230-З «Про амністію у зв`язку з 75-річчям звільнення Білорусі від німецько-фашистських загарбників» засудженого ОСОБА_8 звільнено від подальшого відбування покарання на 1 рік.

Крім того, рішення суду щодо застосування ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону від 26.11.2015 № 838-УІІІпри вирішенні питання про зарахування у строк покарання у виді позбавлення волі строку, відбутого у державі винесення вироку, не узгоджується з положеннями Договору між Україною та Республікою Білорусь про передачу осіб, засуджених до позбавлення волі, для подальшого відбування покарання від 12 червня 2009 року та вимогами ст.ст. 610-611 КПК України і суперечить вироку суду Лідського району Гродненської області від 25 лютого 2019 року в частині зарахування засудженому періоду його затримання та тримання під вартою в строк покарання.

Вказана норма кримінального закону України підлягає застосуванню за певних умов при призначенні покарання за вчинення злочину на території України, і, на думку колегії суддів, не застосовується при приведенні вироку іноземної держави у відповідність до законодавства України, якщо кримінальним законом іноземної держави не передбачено аналогічного правила. Органи держави виконання вироку, в даному випадку на підставі положень Договору між Україною та Республікою Білорусь про передачу осіб, засуджених до позбавлення волі, для подальшого відбування покарання від 12 червня 2009 року можуть співвідносити міру покарання з мірою покарання за внутрішнім законодавством за аналогічний злочин, однак вони не можуть скорочувати строк відбування покарання, окрім як у випадках, передбачених ст. 610 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності прокурора, крім випадків, коли його участь, не є обов`язковою.

За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Республіки Білорусь щодо ОСОБА_8 у відповідність із законодавством України суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема, розглянув клопотання за відсутності прокурора, участь якого відповідно до ч. 1 ст. 610 КПК України є обов`язковою та не застосував міжнародний договір, який підлягав застосуванню, ухвала суду першої інстанції згідно зі ст.ст. 409, 412, 415 КПК України підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, під час якого суд повинен врахувати вищенаведене, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону щодо процедури судового розгляду та міжнародного договору розглянути питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

За наведених обставин апеляційна скарга представника Міністерства юстиції України підлягає задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника Міністерства юстиції України ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2020 року, якою задоволено клопотання Міністерства юстиції України та приведено вирок суду Лідського району Гродненської області від 25 лютого 2019 року, змінений ухвалою Гродненського обласного суду від 10 грудня 2019 року, стосовно громадянина України ОСОБА_8 у відповідність із законодавством України - скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4