Номер провадження: 11-сс/813/750/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючий - суддя ОСОБА_2 ,
судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
представника власника майна ОК «ЖБК «Морський 1» ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України ОСОБА_8 на ухвалу слідчого суді Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2021 року, якою залишено без задоволення клопотання про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000876, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.12.2012 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч.4 ст. 190, ч.1 ст. 364, ч.4 ст. 191, ч.3 ст. 15, ч.4 ст. 190, ч.3 ст. 197-1 КК України,-

встановив:

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2021 року залишено без задоволення клопотання старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ в Одеській області ОСОБА_9 , погодженого прокурором Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 , про накладання арешту на квартири у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у кримінальному проваджені №0000876, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.12.2012 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 364, ч.4 ст. 191, ч.3 ст. 15, ч.4 ст. 190, ч. 3 ст. 197-1 КК України.
Рішення слідчого судді мотивовано тим, що в порушення ст. 64-2 КПК України із клопотанням про накладення арешту на майно третьої особи звернувся саме слідчий, а не прокурор.
Крім того, слідчий суддя послався на те, що у даному кримінальному проваджені жодній особі не повідомлено про підозру та провадження не здійснюється щодо юридичної особи у порядку передбаченому Законом.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді,прокурор відділу нагляду за СБУ та ДПСУ прокуратури Одеської області ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що ухвала підлягає скасуванню з підстав неповноти судового розгляду, невідповідністю висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що зволікання забудовника з завершенням будівництва та відсутність іншого законодавчого механізму на оформлення права власності на квартири за інвесторами не може бути формальною підставою для відмови судом у забезпеченні прав потерпілих. Звертає увагу на те, що всупереч вимогам ч. 2 ст. 173 КПК України слідчий суддя не дав належної оцінки наданим до клопотання слідчого матеріалам, в результаті чого прийшов до необґрунтованого висновку про відсутність підстав для накладення арешту на майно, зокрема як на речовий доказ у кримінальному провадженні.

Крім того, судом першої інстанції не надано об`єктивної оцінки низки доказів щодо вчинення кримінального правопорушення і визнання майна у вигляді квартир речовими доказами. Слідчим суддею взагалі не досліджено питання щодо наявності підстав для арешту майна, передбачених ч. ч. 1-3 ст. 170 КПК України.

Вважає, що слідчим суддею не враховано постанову слідчого від 05.02.2015 року, якою об`єкт будівництва по АДРЕСА_1 визначено речовим доказом.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою клопотання слідчого задовольнити.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник власника майна ОК «ЖБК «Морський 1» - адвокат ОСОБА_7 подала заперечення на апеляційну скаргу, оскільки вважає її необґрунтованою і безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Доводи заперечення обґрунтовує тим, що органом досудового розслідування невстановлено осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, а відсутність обґрунтованої підозри є достатньою підставою для відмови. зазначає, що ОК «ЖБК «Морський 1» не отримував коштів від потерпілих та не є правонаступником ПП «Інвест-прогрес», ТОВ «Інвест-прогрес», ПП «Прогрес-Ріелт» та ТОВ «Прогресбуд». Крім того вказує, що стороною обвинувачення не надано жодних доказів на підтвердження наявності у потерпілих усіх майнових прав на квартири, на які слідчий просить накласти арешт.

Просить ухвалу слідчого судді залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши: суддю-доповідача; пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; представника власника майна, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржувану ухвалу залишити без змін; перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Апеляційний суд вважає, що слідчим суддею під час його розгляду клопотання слідчого прийнято законне та обґрунтоване рішення, проте слідчий суддя не з достатньою повнотою обґрунтував свій висновок про необґрунтованість клопотання щодо накладення арешту на майно.

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим відділом УСБУ в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000876, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.12.2012 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 364, ч. 4 ст. 191 та ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 197-1 КК України, а саме за фактом шахрайських дій посадовими особами ТОВ «Добробут», ОК «ЖБК «Морський 1», ТОВ «Прогресбуд» та ПП «Прогрес-Ріелт», які за попередньою змовою, шляхом обману інвесторів, отримавши відповідні кошти, внесені інвесторами з будівництва житлово-готельного комплексу «Південний» («Золотий берег») на рахунки даних підприємств, заволоділи ними коштами, однак зобов`язань, визначених договорами, перед інвесторами не виконали.
У подальшому, з метою поновлення будівельних робіт, 31.08.2015 року ТОВ «Добробут», як замовник будівництва багатофункціонального громадсько-житлово-готельного комплексу «Південний», за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 118-а, передав до ОК «ЖБК «Морський 1» цільовий внесок у майновому вигляді, у вигляді результатів будівельних робіт, що виконані та прийняті ТОВ «Добробут» в період створення БФГЖГК «Південний» станом на 31.08.2015 року в сумі 100 890 282, 00 гривень. Крім того, ТОВ «Добробут» передав ОК «ЖБК «Морський 1» обтяження об`єкта незавершеного будівництва, а саме його зобов`язання перед невизначеним колом осіб, які разом можуть бути визнані такими, що мають право вимагати від нового власника всі результати будівельних робіт з будівництва БФГЖГК «Південний», а також разом з об`єктом незавершеного будівництва передав права замовника будівництва.
11.01.2016 року Департаментом комунальної власності Одеської міської ради передано ОК «ЖБК «Морський 1» права замовника будівництва вказаного об`єкта та 21.11.2017 року на підставі договору оренди №286 Одеською міською радою, з метою організації добудови об`єктом незавершеного будівництва БФГЖГК «Південний», ОК «ЖБК «Морський 1» передано в оренду земельну ділянку, виділену для будівництва за зазначеною вище адресою.
Надалі новий забудовник ОК «ЖБК «Морський 1» здійснює будівельні роботи та запропонував інвесторам БСЖГК «Південний» (ЖК «Золотий берег»), укласти нові меморандуми з будівництва даного об`єкта та сплатити за кожний кв. м. ще додатково по 84,5 доларів США, а відмова укласти новий меморандум з новим забудовником здійснює неможливим оформлення права власності на квартиру у БСЖГК «Південний» та не зобов`язує ОК «ЖБК «Морський 1» добудовувати об`єкти, на які не укладено нових договорів про пайову участь у даному будівництві.
13.04.2016 року за заявами інвесторів ЖК «Золотий Берег» внесено відомості до ЄРДР у вказаному вище кримінальному провадженні, за фактом замаху, на вчинення шахрайських дій ОСОБА_10 (посадова особа ОК «ЖБК «Морський 1»), в особливо великих розмірах, шляхом заволодіння грошовими коштами інвесторів під приводом отримання права власності на об`єкти житлових приміщень ЖК «Золотий Берег», починаючи з 31.07.2015 року (а.п. 27).
В подальшому 16.08.2016 року за заявою ОСОБА_11 внесено відомості до ЄРДР у цьому ж кримінальному провадженні за фактом здійснення службовими особами ОК «ЖБК «Морський 1» та ТОВ «Югстрой-СУ-1» самовільного будівництва будівель та споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці (а.п.28).
07.11.2016 року за заявою ОСОБА_12 внесено відомості до ЄРДР у даному кримінальному провадженні про те, що посадові особи ТОВ «Добробут» та ОК «ЖБК «Морський 1» незаконно заволоділи майном інвесторів незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 (а.п.28).
03.08.2018 року за заявами інвесторів ЖГК «Золотий берег» (Аквамарин) щодо посадових осіб ОК «ЖБК «Морський 1», які у період з 2017-2018 роки, шляхом обману, з метою заволодіння грошовими коштами інвесторів, незаконно здійснюють перепланування квартир для подальшого перепродажу (а.п.29).
21.08.2019 року слідчим відділом УСБУ в Одеській області прийнято до провадження вищевказане кримінальне провадження, яке надійшло з Генеральної прокуратури України, відповідно до постанови про визначення підслідності.
08.04.2021 року з метою забезпечення збереження майна, яке підлягає спеціальній конфіскації та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення подано клопотання про арешт майна, яке 27.04.2021 року відмовлено слідчим суддею Приморського районного суду м. Одеси у повному обсязі.
У поданому слідчим клопотанні слідчий послався на те, що на теперішній час до СВ УСБУ в Одеській області надійшли заяви від інвесторів щодо посадових осіб ОК «ЖБК «Морський 1», які намагаються незаконно здійснити повторний продаж як майнових прав на квартири так і безпосередньо квартир, які розташовані у БФГЖГК «Південний» за вищевказаною адресою.
Саме ці обставини на думку прокурора свідчать про вчинення посадовими особами ОК «ЖБК «Морський 1» кримінальних правопорушень, дані щодо яких внесено до ЄРДР.
Натомість аналізуючи додані до клопотання заяви, апеляційний суд вважає, що викладені в них показання щодо протиправних, на їхню думку, дій, з боку посадових осіб ОК «ЖБК «Морський 1» є необґрунтованими.
В клопотанні зазначено, що ці 40 заявників є потерпілими особами у даному кримінальному провадженні, цивільними позивачами та інвесторами з будівництва БСЖГК «Південний», проте лише 7 осіб надало договори про інвестування, якими підтверджується належність зазначених квартир. Інші особи не надали будь-яких даних, що підтверджують зазначений факт.
При цьому долучені до клопотання матеріали не містять жодні дані на підтвердження факту здійснення перепродажу забудовником спірних квартир. Ці дані також не підтверджено під час апеляційного розгляду стороною обвинувачення. Окрім цього прокурор на надав жодних конкретних доказів, які б свідчили про наявність в діях посадових осіб ОК «ЖБК «Морський 1» ознак кримінальних правопорушень, дані щодо яких внесені до ЄРДР і як пояснив прокурор в апеляційному суді, ці обставини окрім показів потерпілих нічим не підтвердженні.
При цьому в судовому засіданні апеляційного суду прокурор зазначила, що злочин на даному етапі можливо і не існує, але поведінка теперішнього забудовника свідчить про обставини можливого скоєння злочину в подальшому, що вказує на відсутність обґрунтованої на даний час підозри щодо вчинення посадовими ОК «ЖБК «Морський 1» інкримінованих кримінальних правопорушень.
Водночас прокурор не міг надати раціонального пояснення щодо мети накладення арешту на майно, пославшись лише на необхідність проведення відповідних судових експертиз та також підтвердив, що з часу внесення даних до ЄРДР жодній особі у даному об`єднаному кримінальному провадженні не повідомлено про підозру.
Представник ОК «ЖБК «Морський 1» заперечував проти накладення арешту та вказав, що на даному етапі наявний ряд судових рішень відповідно до яких потерпілим, які звернулися в порядку цивільного судочинства із позовними заявами до суду відмовлено у підтверджені майнових прав на спірні квартири об`єкта незавершеного будівництва.
На думку апеляційного суду правовідносини, які склалися між потерпілими, які у даному випадку є інвесторами та ОК «ЖБК «Морський 1» мають ознаки цивільно-правових відносин, способи захисту яких, у разі порушення прав будь-якої сторони, повинні вирішуватись виключно в судовому порядку в рамках цивільного судочинства.
При цьому апеляційний суд зважає на те, що відповідно до матеріалів провадження 03.12.2019 року за ОК «ЖБК «Морський 1» зареєстровано право власності на об`єкт незавершеного будівництва БГЖГК «Південний» (на три будинки), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та свідчить про отримання цього права забудовником на законних підставах (а.п. 30).
В поданих до СВ УСБУ в Одеській області заявах потерпілі просять накласти арешт на певні квартири, при цьому апеляційний суд погоджується з доводами викладеними в запереченнях представника ОК «ЖБК «Морський 1», щодо порушення права власності інших інвесторів у разі накладення арешту, враховуючи, що членами ОК «ЖБК «Морський» є 969 осіб, які заінтересовані у завершені будівництва та отриманні своїх квартир.
Разом з тим накладення арешту на окремі квартири обґрунтоване з метою можливого незаконного перепродажу майнових прав потерпілих керівництвом ОК «ЖБК «Морський 1», з посиланням на підставу необхідності накладення арешту на зазначені в клопотанні квартири з метою забезпечення збереження майна, яке підлягає спеціальній конфіскації та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 96-2 КПК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: 1) одержані внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від такого майна; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення злочину, фінансування та/або матеріального забезпечення злочину або винагороди за його вчинення; 3) були предметом злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави; 4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.
Таким чином, дані квартири не є предметом спеціальної конфіскації в розумінні вимог ст. 96-1 КПК України.
При цьому посилання прокурора на визнання цих квартир речовим доказом у даному провадженні не може слугувати єдиною умовою для накладення арешту, оскільки не є визначеною законом підставою для цього.
Інших доказів, які свідчили би про наявність в діях посадових осіб ОК «ЖБК «Морський 1» ознак кримінального правопорушення, органом досудового розслідування та прокурором надано не було.
Таким чином, доводи прокурора про необґрунтованість та безпідставність прийнятого слідчим суддею рішення про відмову в накладенні арешту на майно не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки спростовуються матеріалами провадження, а також дослідженими під час апеляційного розгляду доказами, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає їх необґрунтованими.
Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає та прокурором надано не було.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді по суті постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального Закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим така апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає та прокурором наведено не було.
У відповідності до положень п.1 ч.3 ст.407 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу слідчого судді залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргупрокурора відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України ОСОБА_8 ,-залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2021 року, якою залишено без задоволення клопотання про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000876, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.12.2012 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. ст. 358, ч.4 ст. 190, ч.1 ст. 364, ч.4 ст. 191, ч.3 ст. 15, ч.4 ст. 190, ч.3 ст. 197-1 КК України,- залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4