ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року
м. Київ
справа № 190/139/20
провадження № 51-639км21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання ОСОБА_4 ,
учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5 ,
захисники ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді провадження, захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на вирок П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000953, стосовно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає в АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК України).

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах аналогічного змісту захисники ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, виклали вимогу до суду касаційної інстанції (далі Суд) про скасування судових рішень та закриття кримінальногопровадження за відсутністю в діях ОСОБА_8 складу злочину.

Свою вимогу захисники мотивують тим, що судовий розгляд проведено незаконним складом суду, оскільки суддя ОСОБА_9 під час досудового розслідування розглянув та відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_8 про відвід слідчого судді ОСОБА_10 , який розглядав клопотання слідчого про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Посилаються на те, що винуватості засудженого ОСОБА_8 в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження не доведено поза розумним сумнівом належними та допустимими доказами, також не перевірено і не спростовано версії сторони захисту про отримання потерпілим тілесних ушкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП). Зокрема, суд не взяв до уваги наявність на місці події певної кількості уламків пластмасових частин, схожих на уламки бампера автомобіля. Слідчим хоч і було проведено огляд автомобіля «Volkswagen Golf», який належить ОСОБА_11 , проте фактично не було встановлено, чи проводилися ремонтні роботи вказаного автомобіля. Звертають увагу, що травми, отримані потерпілим, є характерними для ДТП або падіння з висоти. Суд задовольнив клопотання сторони захисту про витребування з Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУ НП в Дніпропетровській області аудіозапису повідомлення свідка ОСОБА_12 до поліції про те, що він знайшов на дорозі потерпілого, травмованого, можливо, внаслідок ДТП, проте аудіозапису не надійшло і в подальшому суд повторного його не витребував, що також вказує на невстановлення всіх обставин провадження.
Указують, що ОСОБА_8 у суді вину не визнав та повідомив, що завдав потерпілому лише один удар в обличчя, а показання при допиті його як підозрюваного та під час слідчого експерименту надав під психологічним та фізичним тиском працівників поліції. Проте суд навів у вироку зміст його показань під час досудового розслідування.
Указують, що, визнавши протокол слідчого експерименту за участю обвинуваченого недопустимим доказом унаслідок проведення його без участі захисника, суд фактично визнав порушення під час досудового розслідування права ОСОБА_8 на захист, проте не надав цьому відповідної оцінки.
Зазначають, що показання потерпілого ОСОБА_13 , який під час події також перебував у стані алкогольного сп`яніння та вів себе зухвало, є сумнівними та спрямованими на обмовляння ОСОБА_8 з мотивів уникнення від кримінальної відповідальності товариша потерпілого свідка ОСОБА_11 . У ході слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_13 не зміг розкрити механізм спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень, що також підтверджується висновками судово-медичної експертизи про неправильне зазначення потерпілим кількості ударів. Крім того, не встановлено механізму утворення специфічних пошкоджень на одязі потерпілого ОСОБА_13 , які зафіксовано протоколом огляду, тоді як, на думку сторони захисту, ці ушкодження одягу не могли утворитися від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею (кулаків чи взуття).

Стверджують, що в провадженні немає належних і допустимих доказів винуватості засудженого. Так, протокол огляду одягу ОСОБА_8 , яким встановлено наявність на одязі слідів крові, не може бути допустимим доказом, оскільки останній виявив на дорозі лежачого потерпілого і надавав йому допомогу. Немає жодного свідка очевидця побиття потерпілогоОСОБА_8 , а показання свідків, наведені у вироку, навпаки свідчать про його невинуватість, проте суд надав їм іншу оцінку. Крім того, суд не допитав другого понятого ОСОБА_14 .
Вважають висновок судово-медичної експертизи недопустимим доказом, оскільки сторона обвинувачення не надала доказів на підтвердження того, що експертизу проведено уповноваженою особою; слідчий (прокурор) особисто не попередив експерта про кримінальну відповідальність; у матеріалах провадження відсутні дані про попереднє витребування слідчим якихось медичних документів, що мали бути направлені на експертизу. Клопотання сторони захисту про призначення комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи з метою встановлення механізму отримання потерпілим тілесних ушкоджень, а також експертизи «цілого по частинам», судово-психологічної експертизи обвинуваченого з використанням поліграфа, судово-психологічної експертизи комунікативної діяльності особи судом безпідставно залишено без задоволення.

Указують, що більшість судових засідань суду першої інстанції проводилась за відсутності потерпілого. Крім того, було порушено порядок розгляду справи: допит обвинуваченого проводився після допиту інших учасників, проте суддя протягом усього судового слідства задавав питання обвинуваченому, на які той відповідав.

Зазначають, що апеляційний суд не дослідив повторно обставини, на які звертала увагу сторона захисту, не перевірив усіх доводів апеляційних скарг та не навів в ухвалі ґрунтовних мотивів на їх спростування.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись наістотне порушення вимог кримінального процесуальногозакону, виклав вимогу до Суду про зміну судових рішень та виключення з їх мотивувальних частин посилання як на докази винуватості обвинуваченого на показання ОСОБА_8 , надані ним у ході досудового розслідування при допиті як підозрюваного у присутності захисника, а також показання, надані слідчому судді при обранні запобіжного заходу, оскільки ці докази не були предметом безпосереднього дослідження суду, а тому не можуть вважатися допустимими.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2020 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
За ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року апеляційні скарги прокурора,захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.
ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 07 грудня 2019 року близько 03:40, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння біля приміщення кафе-бару «М`ята» на АДРЕСА_2 , під час сварки на ґрунті особистих неприязних відносин із неповнолітнім ОСОБА_13 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, завдав йому одного удару кулаком в обличчя, від якого потерпілий впав на землю, після чого завдав ногою близько 3-4 ударів по тулубу, 2-3 удари в голову в ділянку правої вушної раковини, не менше 2 ударів по ребрах, заподіявши ОСОБА_13 тілесні ушкодження у вигляді політравми: закритої травми живота, грудної клітки, розривів 7-го сегмента печінки, внутрішньочеревної кровотечі, геморагічного шоку, струсу головного мозку, часткової ампутації правої вушної раковини, лівобічного євстрахіїту, закритого перелому правої ключиці, закритих переломів 3-го, 7-го, 8-го ребр справа, закритого перелому правої лопатки, забою правої легені, забою поперекової ділянки, забою правої нирки та інші, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя.

Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисники підтримали свої касаційні скарги та частково касаційну скаргу прокурора; прокурор заперечив проти задоволення касаційних скарг захисників та підтримав подану касаційну скаргу прокурора.

Мотиви Суду
Щодо меж перегляду
Згідно з вимогами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України)Судперевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За змістом касаційних скарг захисників останні, крім іншого, посилаються на неповноту судового слідства (відхилення судом клопотань сторони захисту про допит певних осіб та проведення певних експертиз), невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (неврахування судом окремих доказів, які могли істотно вплинути на його висновки) та просять дати доказам іншу оцінку, ніж та, яку надали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень Суду законом не віднесено. Водночас ці обставини були предметом розгляду апеляційного суду та їм дано належну оцінку.

Отже, суд касаційної інстанції виходить з фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судами, та не втручається у правильність проведеної оцінки доказів, зібраних у цьому провадженні.
З урахуванням меж перегляду Судом судових рішень та підстав для їх скасування або зміни, визначених у ч. 1 ст. 438 КПК України, касаційний перегляд здійснено в частині перевірки доводів, викладених у касаційних скаргах, щодо посилань на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Щодо доведеності винуватості та кваліфікації дій ОСОБА_8 .
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у завданні потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження зроблено з додержанням ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено перевіреними під час судового розгляду доказами, а їх оцінка не суперечить ст. 94 цього Кодексу.

Зокрема, суд першої інстанції визнав логічними, чіткими і такими, що не змінювалися протягом усього досудового розслідування та судового розгляду, показання потерпілого ОСОБА_13 про обставини вчиненого стосовно нього злочину. Так, потерпілий, категорично заперечуючи отримання ним тілесних ушкоджень унаслідок ДТП, зазначив, що тілесних ушкоджень йому завдав саме обвинувачений, та вказав механізм і локалізацію їх спричинення. Стверджував, що до приїзду швидкої допомоги він не переміщався, знаходився на одному місці, весь час був у свідомості, а ОСОБА_8 жодної першої медичної допомоги йому не надав, що спростовує відповідні доводи у скаргах захисників.
Суд першої інстанції встановив, що показання потерпілого ОСОБА_13 узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , експерта ОСОБА_19 та об`єктивнопідтверджуються даними протоколівогляду місця події, слідчого експерименту за участю потерпілого, огляду одягу, огляду автомобілів, висновками експерта щодо походження слідів крові, судово-медичної експертизи, актом судово-медичного дослідження та іншими доказами.

Суд першої інстанції з`ясував позицію ОСОБА_8 щодо пред`явленого обвинувачення та перевірив висунуту останнім на свій захист версію про непричетність до вчиненого злочину та отримання потерпілим тілесних ушкоджень внаслідок ДТП, вмотивовано спростувавши її у вироку.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 17 січня 2020 року № 03-Е, який підтвердив у судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_19 , потерпілому ОСОБА_13 завдано не менше семи ударів з великою силою та обмеженою жорсткою поверхнею на рівні контакту, якими могли бути стопи ніг, взуті в жорстке взуття, або інші предмети, що мають подібні властивості для їх завдання. Механізм спричинення тілесних ушкоджень може відповідати обставинам, на які вказав потерпілий під час проведення з ним слідчого експерименту, але кількість ударів зазначено потерпілим неправильно (менше). Тілесних ушкоджень у потерпілого, які б могли свідчити про ДТП, у медичній документації не вказано, а на тілі тілесних ушкоджень від первинного контакту не виявлено. Як роз`яснив у суді експерт ОСОБА_19 , немає об`єктивних підстав вважати, що тілесні ушкодження потерпілий отримав у результаті ДТП, оскільки в такому разі він отримав би й інші тілесні ушкодження, які неможливо не отримати при виявлених у потерпілого тілесних ушкодженнях.
Таким чином, вказаний висновок підтверджує тяжкість тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_13 , час, локалізацію та механізм їх утворення та спростовує доводи захисту щодо завдання тілесних ушкоджень потерпілому в результаті ДТП, а не внаслідок побиття.
Суд першої інстанції врахував і показання свідка, допитаного з метою перевірки показань ОСОБА_8 , ОСОБА_18 , який брав участь як спеціаліст при огляді слідчим автомобілів «Volkswagen Golf» та ВАЗ-2108, власником яких є ОСОБА_11 , про те, що бампери та кріплення бамперів цих автомобілів не мали механічних пошкоджень або ознак, які б вказували на їх заміну чи ремонт, що відповідає даним протоколів огляду зазначених автомобілів і також спростовує доводи захисту щодо завдання тілесних ушкоджень потерпілому в результаті ДТП.
Водночас ураховуючи принцип змагальності сторін, сторона захисту не надала будь-яких доказів, які б свідчили про виклик на місце ДТП працівників поліції, складання ними відповідних протоколів, пошуку та допиту свідків ДТП, заходів щодо встановлення транспортного засобу, який за версією захисників ОСОБА_8 здійснив наїзд на потерпілого, а посилаючись на наявність на місці події пластикових уламків, схожих на бампер, будь-яких доказів того, що вказані уламки могли належати автомобілю ОСОБА_11 та що вони взагалі є уламками від бампера транспортного засобу.
Що стосується задоволеного судом клопотання сторони захисту про витребування з Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУ НП в Дніпропетровській області аудіозапису повідомлення свідка ОСОБА_12 до поліції про виявлення ним на дорозі потерпілого, травмованого, можливо, внаслідок ДТП, то доводи касаційних скарг захисників про неотримання відповіді на цей запит не відповідають матеріалам провадження, оскільки на виконання ухвали суду з ГУ НП надійшов лист, з якого вбачається, що надати копію аудіозапису повідомлення ОСОБА_12 07 грудня 2019 року на спецлінію «102» немає можливості, оскільки термін зберігання аудіозаписів таких повідомлень не перевищує 3 місяців і на момент надходження ухвали суду вже закінчився (т. 2, а.п. 20).
Отже, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості та достовірності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зібрані докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_8 .
За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК України.
Щодо допустимості як доказу висновку судово-медичної експертизи
Доводи сторони захисту щодо недопустимості висновку судово-медичної експертизи від 17 січня 2020 року № 03-Е через те, що його складено не повноважною особою; експерта не попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову від виконання обов`язків експерта; невідомо, як експертом отримано медичну карту хворого ОСОБА_13 , визнано судами першої та апеляційної інстанцій безпідставними і такими, що прямо протирічать дослідженим у провадженні доказам. Так, суди встановили, що постанова про призначення експертизи містить вказівку про направлення на дослідження експерту медичної карти та історії хвороби ОСОБА_13 , а висновок експертизи дані про експерта, який проводив експертизу: судовий експерт вищої кваліфікаційної категорії, четвертого кваліфікаційного класу, стаж експертної роботи 25 років, займає посаду завідувача П`ятихатським ВКЗ «Дніпропетровське обласне бюро СМЕ» ДОР», а також попередження про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України.
Щодо доводів про застосування незаконних методів ведення слідства
Твердження обвинуваченого про здійснення на нього на початку досудового розслідування фізичного та морального тиску, внаслідок чого він вимушений був себе обмовити, були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження. Крім того, суди врахували, що сторона захисту із заявами, скаргами на перевищення працівниками поліції меж їх службових повноважень, фізичного та морального тиску на ОСОБА_8 не зверталась, під час допиту його як підозрюваного за участю захисника та в суді при обранні запобіжного заходу заяв або тверджень аналогічного змісту від сторони захисту не надходило.
Щодо доводів про порушення апеляційним судом вимог статей 404, 419 КПК України
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
Водночас у касаційних скаргах захисники не наводять будь-яких обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПКУкраїни, які б могли бути підставою для повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 20 квітня 2017 року (справа № 5-465кс(15)16), зі змісту якого вбачається, що якщо апеляційний суд по-новому (інакше) не тлумачить докази, оцінені в суді першої інстанції, то в апеляційного суду не виникає обов`язку досліджувати всю сукупність доказів з дотриманням засади безпосередності.

Під час дослідження матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Наведені в апеляційних скаргах доводи, які за своїм змістом аналогічні доводам, викладеним у касаційних скаргах, належним чином перевірено й спростовано. Ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Щодо доводів про інші порушення вимог кримінального процесуального закону
Твердження сторони захисту про розгляд справи неналежним складом суду такожбули предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження. Так, у ході розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_8 заявив відвід головуючому судді ОСОБА_9 , посилаючись на те, що останній розглядав його заяву про відвід судді ОСОБА_10 , яка під час досудового розслідування обрала йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, що викликало в обвинуваченого сумніви щодо об`єктивності та неупередженостісудді ОСОБА_9 . Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2020 року в задоволенні відводу судді ОСОБА_9 було відмовлено з наведенням відповідних мотивів. Апеляційний суд, розглядаючи вказаний довід апеляційних скарг, в ухвалі обґрунтовано послався на ст. 76 КПК України, відповідно до вимогякої не має права брати участі у кримінальному провадженні суддя, який під час досудового розслідування брав участь у цьому ж провадженні саме як слідчий суддя, а не як суддя, який розглянув заяву про відвід. Заборони щодо взяття участі в розгляді матеріалів кримінального провадження суддями, які раніше вирішували питання про відвід інших суддів, положення КПК України не містять. Суддя ОСОБА_9 як слідчий суддя участі на стадії досудового розслідування не брав, а тому підстав вважати, що судовий розгляд проведено неповноважним складом суду, не встановлено.
Доводи в касаційних скаргах про порушення під час досудового розслідування права ОСОБА_8 на захист унаслідок проведення з ним слідчого експерименту без участі призначеного останньому захисника також є необґрунтованими, оскільки згідно з матеріалами провадження захисники брали участь у всіх слідчих (процесуальних) діях з обвинуваченим (підозрюваним), окрім проведення 07 грудня 2019 року слідчого експерименту, протокол якого визнано судом недопустимим доказом.

Також захисники у скаргах вказують на те, що більшість судових засідань суду першої інстанції проводилась за відсутності потерпілого. Разом із тим Суд не вбачає істотного порушення кримінального процесуального закону внаслідок цього з урахуванням того, що потерпілому належним чином повідомлялось про дату, час і місце судових засідань, допит потерпілого проведено судом відповідно до ст. 353 КПК України, інтереси потерпілого в суді представляли адвокат ОСОБА_20 та законний представник ОСОБА_21 .

Порушень кримінального процесуального закону при проведенні допиту обвинуваченого в суді першої інстанції, на що посилаються в скаргах захисники, за матеріалами кримінального провадження також не встановлено.
Щодо посилання у судових рішеннях як на докази на показання ОСОБА_8 , надані ним у ході досудового розслідування
Доводи в касаційних скаргах прокурора та захисників про допущення істотного порушення кримінального процесуального закону внаслідок врахування судом показань ОСОБА_8 , наданих ним у ході досудового розслідування 07 грудня 2019 року при допиті як підозрюваного та при обранні запобіжного заходу,як доказів його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, Суд вважає обґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 ст. 7 КПК України). Тому засада безпосередності є необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, а недотримання її судом, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 23 та ст. 86 цього Кодексу, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення судом, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом.

Зі змісту вироку та ухвали вбачається, що суди першої та апеляційної інстанцій в обґрунтування винуватості ОСОБА_8 поклали його показання як підозрюваного, в яких він повністю визнавав свою винуватість в умисному спричиненні потерпілому тілесних ушкоджень відповідно до пред`явленої підозри. Крім того, суд апеляційної інстанції послався на показання обвинуваченого, надані слідчому судді при обранні йому запобіжного заходу, в яких він також повністю визнав свою винуватість за ч. 1 ст. 121 КК України. Проте докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, а саме вищевказані показання ОСОБА_8 , надані на початку досудового розслідування, які надалі ним було змінено, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення. Зазначене свідчить про допущення судами істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, що не може залишитися поза увагою Суду і є підставою для зміни судових рішень відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 436, п. 1 ч. 1 ст. 412 КПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
На думку Суду, з урахуванням того, що винуватість засудженого ОСОБА_8 доведено вищевказаними наведеними у вироку доказами в повному обсязі, зазначене порушення може бути усунуто в судовому засіданні суду касаційної інстанції шляхом виключення з мотивувальних частин судових рішень посилання як на докази винуватості обвинуваченого на його вищевказані показання, у зв`язку з чим касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а касаційні скарги захисників частковому задоволенню.
Водночас обґрунтованих доводів, які б спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 та правильності кваліфікації його дій, у касаційних скаргах захисників не наведено, а тому з огляду на вищевказане відсутні підстави для задоволення вимог, викладених в їх касаційних скаргах, про скасування судових рішень та закриття кримінальногопровадження за відсутністю в діях ОСОБА_8 складу злочину.

Даних, які б свідчили, що судові рішення в іншій частині прийнято з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, або неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, не виявлено.

З урахуванням наведеного судові рішення підлягають зміні .
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:

Касаційні скарги захисниківОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити частково, касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Вирок П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_8 змінити, виключити з мотивувальних частин судових рішень посилання на показання ОСОБА_8 , надані ним під час досудового розслідування.
В іншій частині судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3