Справа № 550/1517/20
Провадження № 1-кп/550/24/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2021 року смт.Чутове

Чутівський районний суд Полтавської області

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,
захисників потерпілого - адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт. Чутове кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000204 від 13.03.2017 про обвинувачення:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Червоноармійське Друге, Вовчанського району Харківської області, українки, гр. України, з вищою освітою, заміжньої, працюючої головою Вовчанського районного суду Харківської області, зареєстрованої та мешканки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України, -

У С Т А Н О В И В:

09.12.2020 року до суду надійшли матеріали кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України із затвердженим обвинувальним актом, відповідно до якого суддя ОСОБА_7 постановила завідомо неправосудну постанову в інших особистих інтересах за наступних обставин.

Указом Президента України від 09.01.2003 № 13/2003 ОСОБА_7 призначено на посаду судді Вовчанського районного суду Харківської області строком на п`ять років.

ОСОБА_7 26.03.2004 склала присягу судді та присягнула чесно і сумлінно виконувати обов`язки судді, здійснювати правосуддя, підкоряючись тільки закону, бути об`єктивною і справедливою.

Постановою Верховної Ради України від 22.05.2008 № 300- VI ОСОБА_7 обрано на посаду судді безстроково.

Незважаючи на обов`язок неухильно дотримуватись закону, суддя Вовчанського районного суду Харківської області ОСОБА_7 , будучи службовою особою і носієм судової влади, маючи відповідну фахову підготовку та великий досвід роботи, знехтувала вимогами законодавства і постановила завідомо неправосудне рішення у справі про адміністративне правопорушення, яким визнано ОСОБА_4 винним за ст. 185 КУпАП, чим незаконно обмежила гарантоване, Європейською Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцією України, право громадян на справедливий суд.

Зазначеною незаконною постановою, проголошеною суддею ОСОБА_7 від імені України, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злісної непокори вимозі поліцейського та накладено на нього максимальне адміністративне стягнення, передбачене санкцією статті, у вигляді адміністративного арешту строком на 15 діб.

Внаслідок виконання винесеної суддею ОСОБА_7 завідомо неправосудної постанови ОСОБА_4 був незаконно позбавлений волі строком на 9 діб, оскільки відбував призначене покарання з 14.11.2016 по 23.11.2016 в умовах ізолятора тимчасового тримання Вовчанського ВП ГУНП в Харківській області.

Постанову від 14.11.2016, винесену суддею ОСОБА_7 у справі № 617/1546/16-п, якою ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, та піддано адміністративному арешту строком на 15 діб, оскаржено останнім до апеляційного суду Харківської області та за результатами розгляду ухвалою від 23.11.2016 скасовано, ОСОБА_4 звільнено, а матеріали адміністративної справи повернуто до Вовчанського ВП ГУНП в Харківській області на доопрацювання.

Надалі постановою Великобурлуцького районного суду Харківської області від 03.02.2017 провадження у справі про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст. 185 КУпАП закрито на підставі п.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В результаті умисних злочинних дій, пов`язаних з постановленням завідомо неправосудної постанови, суддею Вовчанського районного суду Харківської області ОСОБА_7 потерпілому завдано істотну шкоду у вигляді порушення законних прав, передбачених ст. 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі права громадянина на справедливий суд, внаслідок чого ОСОБА_4 незаконно позбавлено волі строком на 9 діб.

Таким чином, за вказаних обставин ОСОБА_7 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 375 КК України, тобто постановлення завідомо неправосудної постанови, вчинене в інших особистих інтересах.

10.12.2020 до суду надійшло письмове клопотання від обвинуваченої ОСОБА_7 , в якому вона просила закрити кримінальне провадження стосовно неї, у зв`язку із рішенням Конституційного Суду України від 11 червня 2020, за яким ст. 375 КК України визнано такою, що не відповідає Конституції України. В підготовчому судовому засіданні 11.05.2021 обвинувачена ОСОБА_7 підтримала вказане клопотання та просила кримінальне провадження стосовно неї у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 375 КК України закрити на підставі п.4 ч.1 ст. 284 КПК України.
Прокурор ОСОБА_3 в підготовчому судовому засіданні 11.05.2021 просила кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000204 від 13.03.2017 про обвинувачення ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 375 КК України закрити на підставі п.4 ч.1 ст. 284 КПК України.
Потерпілий ОСОБА_4 в підготовчому судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання ОСОБА_7 щодо закриття кримінального провадження у вчиненні останньою кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 375 КК України на підставі рішення Конституційного Суду України від 11 червня 2020 № 7-р/2020 у справі за конституційним поданням 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 375 Кримінального кодексу України. Вважає, що вказане рішення прийняте суддями Конституційного Суду України в умовах конфлікту інтересів, є невмотивованим і порушує принцип юридичної визначеності. Також потерпілий зазначає, що вказане рішення Конституційного Суду України не є підставою для закриття кримінального провадження згідно вимог п.4 ч.1 ст. 284 КПК України, оскільки Верховною Радою України, закон, яким би була скасована кримінальна відповідальність за діяння, інкриміноване обвинуваченій ОСОБА_7 - не приймався. Тому вважає, що клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 про закриття кримінального провадження є передчасним, а суд має здійснити кримінальне провадження у цій справі з додержанням принципу верховенства права.
Адвокати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в підготовчому судовому засіданні підтримали позицію потерпілого ОСОБА_4 щодо відсутності законних підстав для закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 на підставі рішення Конституційного Суду України від 11 червня 2020 № 7-р/2020.
Заслухавши думку учасників підготовчого провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження суд встановив.
Згідно ст.4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Відповідно до ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Пунктом 4 частини 1 статті 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою.
Суд зауважує, що відповідно до статті 9 КПК України, під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства та у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, судом можуть застосовуватися загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
Статтею 7 КПК України визначено перелік загальних засад кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться верховенство права та законність.
Частиною 1 статті 8 КПК України визначено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.
Рішенням Конституційного Суду України №7-р/2020 від 11.06.2020 (справа №1-305/2019 (7162/19) статтю 375 КК України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), і визначено, що вона втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Статтею 147 Конституції України встановлено, що Конституційний Суд України вирішує питання, зокрема про відповідність Конституції України законів України. Відповідно до статті 151-2 Конституції України, рішення, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
За статтею 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Таким чином вказане рішення Конституційного Суду України набрало законної сили 11.12.2020 та є обов`язковим.
Тобто, в даному випадку не відбулось скасування норми, яка передбачала кримінальну відповідальність, шляхом прийняття закону Верховною Радою України, разом з тим стаття 375 КК України, за якою обвинувачується ОСОБА_7 , втратила чинність з 11.12.2020 внаслідок визнання її неконституційною за рішенням Конституційного Суду України.
Таким чином, на час вчинення інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, на момент повідомлення їй про підозру стаття 375 КК України діяла, а з 11.12.2020 року стаття 375 КК України втратила чинність.
З урахуванням вказаних норм законодавства, суд дійшов висновку, що підставою для втрати чинності закону в цілому або його частин є визнання єдиним органом законодавчої влади - Верховною Радою України - такого закону або його окремих положень такими, що втратили чинність, або визнання їх такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні - Конституційним Судом України, оскільки його рішення належить сприймати як загальнообов`язковий правовий акт, який діє на усій території України та є обов`язковим для виконання усіма суб`єктами права. Оскільки і в першому і в другому випадках правовими наслідками є втрата законом чи його частиною чинності, втрата чинності законом (чи частини закону) внаслідок визнання їх неконституційними є тотожними набранню чинності законом, яким скасовується кримінальна відповідальність. Тобто у обох випадках у особи з`являється право бути не притягнутим до кримінальної відповідальності та уникнути негативних наслідків застосування кримінального закону. А тому суд не погоджується із доводами потерпілого та його представників щодо неможливості закриття кримінального провадження на підставі рішення Конституційного Суду України від 11.06.2020 року № 7-р/2020. При цьому слід звернути увагу, що в межах цієї справи суд першої інстанції не наділений повноваженнями надавати оцінку законності і обґрунтованості вищевказаного рішення Конституційного Суду України.

Суд також не погоджується із доводами потерпілого ОСОБА_4 щодо передчасності клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 про закриття кримінального провадження виходячи з наступного.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 січня 2021 року (справа № 0306/7567/12, провадження № 13-73кс19), зазначила, що особу може бути піддано кримінальному переслідуванню виключно за діяння, яке визнано злочином за нормами КК, тоді як втрата чинності нормою Особливої частини КК означає, що передбачені нею дії або бездіяльність вже не містять ознак діяння, за яке цим Кодексом встановлювалася кримінальна відповідальність. Офіційна констатація невідповідності правової норми Конституції України анулює її юридичну силу, що за змістом є рівнозначним виключенню такої норми на законодавчому рівні. Отже, дія чи бездіяльність перестають вважатися злочином як на підставі закону про скасування кримінальної відповідальності, так і у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення про неконституційність норми КК, що встановлювала цю відповідальність.
Як зауважила Велика Палата Верховного Суду в названому рішенні, на користь висновку про ретроспективну дію рішень Конституційного Суду України, якими констатовано невідповідність Основному Закону положень КК щодо криміналізації певних дій або бездіяльності, свідчить і зміст п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК. Згідно з цією нормою процесуального права встановлення неконституційності закону, застосованого судом під час вирішення справи, визнається виключною обставиною і підставою для перегляду судових рішень, що набрали законної сили, в порядку екстраординарного провадження. З цих підстав може бути перевірено і скасовано обвинувальний вирок про засудження особи за діяння, скоєні в період чинності зазначеного вище закону, а також ухвалу, постанову судів апеляційної та касаційної інстанцій, винесені до прийняття Конституційним Судом України відповідного рішення.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду (п. 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 січня 2021 року) у зв`язку з втратою чинності статтею 375 КК відпали необхідність і доцільність вирішення питання про наявність чи відсутність у діях особи на час скоєння інкримінованого йому діяння складу злочину, передбаченого цією статтею, а також формування правових висновків щодо її застосування. З урахуванням зазначеного Велика Палата не розглядала поставленої перед нею виключної правової проблеми і не перевіряла по суті доводів касаційної скарги, зміст яких зводився до існування підстав для застосування цієї кримінально-правової норми на час винесення оскаржуваної ухвали.

Отже, практика Верховного Суду виходить із того, що, на відміну від п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК, положення п. 4 цієї статті не передбачають можливості продовження кримінального провадження в цілях реабілітації засудженого або з інших причин. Це пов`язано із тим, що втрата чинності законом, який раніше визнавав те чи інше діяння кримінальним правопорушенням, унаслідок його скасування чи визнання неконституційним робить подальше кримінальне провадження безпредметним - особу в будь-якому разі не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, якщо відповідне діяння не є злочином відповідно до чинного КК, а отже сторона обвинувачення не може доводити його винуватості.
З урахуванням викладеного та загальних засад кримінального провадження (зокрема верховенства права та законності) суд вважає необхідним закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 за ч.2 ст.375 КК України на підставі пункту 4 частини 1 статті 284 КПК у зв`язку з тим, що рішенням Конституційного Суду України від 11.06.2020 року статтю 375 КК України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною).
При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини як джерела права, суд зобов`язаний обґрунтовувати своє рішення, але це не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від його характеру (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Салов проти України», рішення від 06.09.2005, параграф 89; «Проніна проти України», рішення від 18.07.2006, параграф 23).

Що стосується цивільного позову, суд зазначає наступне.

Статтею 129 КПК України передбачено вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні, а саме: ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. У разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення суд відмовляє в позові. У разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Тобто Кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено вирішення цивільного позову одночасно із вирішенням питання про закриття кримінального провадження.

Частиною п`ятою статті 128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Отже, відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, суд вирішує питання розгляду цивільного позову в кримінальному процесі які не врегульовані КПК, згідно положень цивільного процесуального законодавства.

Згідно ч.2 ст. 257 ЦПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутись до суду повторно.

Частиною 7 ст. 128 КПК України передбачено, що особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Як вже зазначалось, в межах Кримінального процесуального кодексу України суд позбавлений можливості вирішувати цивільний позов одночасно із вирішенням питання про закриття кримінального провадження.

З урахуванням наведеного, заявлений адвокатом ОСОБА_6 в інтересах потерпілого ОСОБА_4 цивільний позов до обвинуваченої ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням слід залишити без розгляду, що не позбавляє позивача можливості звернутися до суду із аналогічним позовом в порядку цивільного судочинства.

Згідно з реєстром матеріалів досудового розслідування, доданим до обвинувального акту, в цьому кримінальному провадженні прийняті процесуальні рішення щодо таких речових доказів:
- за постановою про залучення речових доказів від 03.09.2018 визнано речовими доказами копії документів витягу із Указу Президента України від 09.01.2013 № 13 "Про призначення суддів" , що зберігається в сторони обвинувачення;
- за постановою про залучення речових доказів від 03.09.2018 визнано речовими доказами копії журналу судового засідання від 14.11.2016 у справі " 1-кп/617/25/16" та аудіо запис судового засідання від 14.11.2016 , що зберігається в сторони обвинувачення;
- за постановою про залучення речових доказів від 03.09.2018 визнано речовими доказами копії матеріалів адміністративної справи за ст. 185 КУпАП стосовно ОСОБА_4 , що зберігається в сторони обвинувачення;
- за постановою про залучення речових доказів від 04.09.2018 визнано речовими доказами наданий ОСОБА_4 . DVD диск з записом судового засідання від 14.11.2016, що зберігається в сторони обвинувачення;
Згідно з частиною 1 статті 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу .
Частиною 3 статті 100 КПК України зокрема визначено, що документ повинен зберігатися протягом усього часу кримінального провадження.
Частиною 9 статті 100 КПК України встановлено, що питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.
Згідно з пунктом 7 частини 9 статті 100 КПК України документи, що є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.
З урахуванням зазначеного, суд дійшов до висновку, що визнані речовими доказами за постановами від 03.09.2018 копії документів та аудіозапис судового засідання повинні бути залишені у матеріалах кримінального провадження, а визнаний речовим доказом згідно постанови від 04.09.2018, наданий ОСОБА_4 DVD диск, повинен бути повернутим його володільцю.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 100, 128-129, 284, 314,315, 369, 371- 372, 376, 395,532 КПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 про закриття кримінального провадження задовольнити.
Кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000204 від 13.03.2017 про обвинувачення ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 375 КК України закрити на підставі п.4 ч.1 ст. 284 КПК України.

Заявлений адвокатом ОСОБА_6 в інтересах потерпілого ОСОБА_4 цивільний позов до обвинуваченої ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - залишити без розгляду.

Роз`яснити цивільному позивачу право звернення з вказаним позовом в порядку цивільного судочинства.

Вирішити питання щодо долі речових доказів таким чином:
- Залишити у матеріалах даного кримінального провадження такі речові докази: визнані за постановами про залучення речових доказів від 03.09.2018 копії документів витягу із Указу Президента України від 09.01.2013 № 13 "Про призначення суддів"; копії журналу судового засідання від 14.11.2016 у справі " 1-кп/617/25/16" та аудіо запис судового засідання від 14.11.2016; копії матеріалів адміністративної справи за ст. 185 КУпАП стосовно ОСОБА_4
- Повернути володільцю ОСОБА_4 такий речовий доказ: DVD диск з записом судового засідання від 14.11.2016, що зберігається в сторони обвинувачення.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1