Справа № 487/1344/16-к
Провадження № 1-кс/487/4771/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.08.2020 року м. Миколаїв
Слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Миколаєві клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0001017 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України
ВСТАНОВИВ:
24.07.2020 року, ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді із клопотанням, в якому просив скасувати арешт на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , що належить йому на праві приватної власності.
В обґрунтування клопотання заявник зазначив, що ухвалою слідого судді Заводського районного суду м.Миколаєва від 16.03.2016 року у рамках кримінального провадження №0001017 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.358 КК України, було накладено арешт на належну йому на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_1 . До теперішнього часу жодній особі у вказаному кримінальному мпровадженні про підозру не повідомлено та весь цей час він, як законний власник майна та як добросовісний набувач, позбавлений права вільно розпоряджатись власним майном. Протягом більш як чотирьох років не проводилися будь-які процесуальні дії щодо арештованого майна. З урахуванням зазначеного, вважав, що на даний час відпала потреба у застосуванні арешту нерухомого майна.

У судовому засіданні представник власника майна - адвокат ОСОБА_4 , вимоги викладені у клопотанні підтримала та просила про його задоволення, в подальшому до судового засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд клопотання за відсутності її та заявника.
Слідчий Заводського ВП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_5 у судовому засіданні у задоволені клопотання просив відмовити за необгрунтованістю, в подальшому до судового засідання не з`явився.
Прокурор Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду клопотання був повідомлений належним чином.
Розгляд клопотання було проведено за відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч.2 ст.174 КПК України.
Дослідивши матеріали клопотання ОСОБА_3 , клопотання про накладення арешту на майно (провадження 1-кс/487/213/16), матеріали кримінального провадження №0001017, заслухавши пояснення представника володільця майна та слідчого, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст.170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
З матеріалів клопотання встановлено, що СВ Заводського ВП ГУ НП в Миколаївській області, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001017 за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.185, ч.4 ст. 358 КК України.
Як встановлено органом досудового розслідування, відповідно до договору купівлі-продажу від 08.02.2016 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за реєстр. №5-37, ОСОБА_7 продав ОСОБА_3 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Вказана квартира належала продавцю на праві приватної власності на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.11.1995 року у справі №2-4-3249/00. Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.12.2015 року, № запису 12517958, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.
Згідно з вказаним рішенням від 14.11.1995 року, що винесено суддею Центрального районного суду міста Миколаєва суддею ОСОБА_8 , визнано дійсним договір купівлі продажу зазначеної квартири між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .
Відповідно до інформації Центрального районного суду м. Миколаєва, в архіві суду за алфавітними покажчиками 1994-2000 років вказана судова справа не значиться.
Згідно з інформацією КП «ММБТІ» право власності на квартиру АДРЕСА_1 станом на 28.12.2012 року не було зареєстровано.
Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєві від 16.03.2016 року, було накладено арешт на вищезазначену квартиру.
Арешт майна було застосовано, з метою реалізації завдань кримінального провадження на зазначеній стадії, оскільки майно відповідало критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.
Крім того, слідчий суддя посилаючись на п. 3 ч. 2 ст. 167 КПК України, зазначив, що є достатні підстави вважати що вказана квартира є предметом кримінального правопорушення.
Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Арешт майна застосовується з метою досягнення дієвості кримінального провадження.
Відповідно до ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Так, з матеріалів кримінального провадження №0001017 вбачається, що на даний час, жодній особі не повідомлено про підозру у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч. 4 ст. 358 КК України.
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомості №216894003, станом на 20.07.2020 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 .
Право власності заявника на вказане нерухоме майно у передбачений законом спосіб не скасовано, крім оспорюваного арешту, квартира під іншими обтяженнями не перебуває.
Одночасно, слідчим суддею встановлено, що процесуальний статус ОСОБА_3 на даний час у даному кримінальному провадженні не визначений та жодні слідчі дії за його участі не проводилися.
Також, з матеріалів кримінального провадження №0001017, вбачається що останні слідчі дії, спрямовані на здійснення досудового розслідування, були вчинені органом досудового розслідування у 2018 році.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008, яким встановлено порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції», заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series А N 52).
З урахуванням встановлених обставин, а також враховуючи практику ЄСПЛ у справі «Бакланов проти Російської Федерації», в якій суд зазначив, що з урахуванням положень ст..1 Протоколу до Конвенції, будь-яке втручання публічної влади у праву на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги має вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним, слідчий суддя приходить до висновку, що заявлене клопотання щодо скасування арешту на вищевказану квартиру слід задовольнити, оскільки, на даний час, з урахуванням обставин та стадії кримінального провадження, у ньому відпала потреба, та його подальше застосування виправдовує такий ступінь втручання у права власника майна ОСОБА_3 ..
При цьому слідчий суддя зазначає, що при розгляді клопотання, уповноваженими особами Заводського ВП ГУ НП в Миколаївській області та прокурором не доведено, що скасування арешту з зазначеного майна, може мати наслідком перешкоджання кримінальному провадженню та встановленню істини у ньому.
Керуючись ст.ст. 170-174, 309 КПК України, слідчий суддя
УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_3 задовольнити.
Арешт накладений ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.03.2016 року у справі №487/1344/16-к, провадження № 1-кс/487/213/16 у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001017 на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 скасувати.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя: ОСОБА_1