ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8631/19
провадження № 1-кп/753/443/21
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2021 р. м. Київ
Дарницький районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0001840 від 28.02.2018 р. за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва українця, громадянина України, з вищою освітою, ФОП « ОСОБА_8 », зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

08.02.2018, приблизно об 11 години 07 хвилин, ОСОБА_7 керуючи автомобілем марки «Ford Focus», державний номерний знак НОМЕР_1 , допустив порушення вимог п.п. 10.1, 16.11 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 р. №1306 (далі - ПДР), а саме:
п. 10.1 - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
п. 16.11 - на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.
Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_9 виразились в тому, що він, керуючи вищевказаним транспортним засобом, під час початку руху по другорядній дорозі вулиці Вересневої м. Києва, в напрямку вулиці Тростянецької і виїзду на нерегульоване перехрестя з вулицею Російською, не переконався, що даний маневр буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не надавши перевагу в русі велосипедисту ОСОБА_4 , що рухався по головній дорозі проїзної частини вулиці Російської в напрямку вулиці Санаторної, внаслідок чого, з необережності, допустив наїзд на останнього.
Порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_9 знаходяться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме: заподіянню велосипедисту ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тяжких тілесних ушкоджень, які виразились у вигляді закритої черепно-мозкової травми: садна лобної ділянки, крововиливів у речовину головного мозку у правій лобній частці, перелому правої лобної кістки, з розповсюдженням ліній перелому на лобну пазуху, перелому вилицево-орбітального комплексу, крововиливів на рівні переломів, закритої травми правої кисті: садна у ділянці правої кисті, перелому діалізу в дистальній третині 5-ї п`ясної кістки правої кисті зі зміщенням уламків, множинних саден верхніх та нижніх кінцівок.
Таким чином, ОСОБА_7 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, тобто скоїв злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 винним себе у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України не визнав та суду пояснив, що дійсно 08.02.2018 р. він рухався на автомобілі «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Вересневій в напрямку вул. Тростянецької з приблизною швидкістю 40-50 км/год. Наблизившись із перехрестям з вул. Російською, він зупинився перед перехрестям, впевнився у відсутності пішоходів та транспортних засобів, які рухались по вул. Російській, після чого почав рух з невеликою швидкістю. З правого боку знаходився кіоск, який обмежував видимість з правої сторони. Він повільно почав здійснювати рух та раптом побачив велосипед під керуванням ОСОБА_4 та не встигнувши загальмувати, він скоїв наїзд на велосипедиста. При цьому, швидкість руху його автомобіля під час зіткнення складала приблизно 5 км/год. Після ДТП він разом з іншими перехожими перенесли потерпілого з проїзної частини. Просив суд ухвалити виправдувальний вирок, цивільний позов не визнав.
Разом з тим, вина обвинуваченого в обсязі дій, зазначених у мотивувальній частині вироку, підтверджується сукупністю наступних доказів, встановлених та досліджених у судовому засіданні.
Так, потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що 08.02.2018 р. в денний час він рухався на велосипеді по проїзній частині вул. Російської в бік вул. Санаторної з приблизною швидкістю 10 км/год. На перехресті з вул. Вересневою з правого боку на нього здійснив наїзд автомобіль «Форд» під керуванням ОСОБА_7 , який рухався з великою швидкістю (приблизно 60 км/год), внаслідок чого він впав та втратив свідомість, після чого прийшов до тями в автомобілі швидкої медичної допомоги. Після цього його госпіталізували до лікарні. Відстань, на якій знаходився автомобіль «Форд» перед зіткненням складала приблизно 50 м.
Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що 08.02.2018 р. в денний час доби бригада швидкої медичної допомоги, в складі якої він перебував, надавала медичну допомогу потерпілому ОСОБА_4 , а він повідомив працівників поліції про ДТП із постраждалим.
Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що 08.02.2018 р. йому подзвонив його знайомий ОСОБА_7 та повідомив йому, що здійснив наїзд на людину та попросив приїхати. Оскільки він поруч проживав, він приїхав на місце ДТП, де побачив автомобіль «Форд» та пошкоджений велосипед.
Крім того, вина обвинуваченого підтверджується наступними доказами.
Протоколом огляду місця ДТП від 13.03.2018 р. зафіксована ділянка проїзної частини на перехресті вул. Вересневої та вул. Російської, де відбулась ДТП із зображенням на фототаблиці та схемі ДТП транспортних засобів /т.1 а.с. 151-153/
Відповідно до відповіді КП «Центр організації дорожнього руху» від 06.07.2018 р. на перехресті вул. Російська та вул. Вереснева не передбачений світлофорний об`єкт. /т.1 а.с. 167-168/.
Відповідно до висновку експерта № 12-1/1099 від 25.06.2018 р. на момент огляду автомобіля «Форд» гальмівна система, система рульового керування та ходова частина знаходились в працездатному стані /т.1 а.с. 172-181/. В судовому засіданні експерт ОСОБА_12 підтримав вказаний висновок.
В ході проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_4 останній на ділянці, де сталась ДТП підтвердив механізм виникнення ДТП /т.1 а.с. 190-195/
Дослідженням висновку експерта № 12-2/253 від 11.03.2019 р. судом встановлено, що під час перебігу подій, які досліджуються судом, а саме в даній дорожній ситуації, яка передувала ДТП- водій автомобіля «Форд» обвинувачений ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути ДТП шляхом виконання вимог п.п. 10.1, 16.11 ПДР України, та невідповідність вимогам цих пунктів вбачається в діях водія ОСОБА_7 та є причиною ДТП. В свою чергу в діях потерпілого ОСОБА_4 з технічної точки зору також вбачаються невідповідності вимогам п. 16.12 ПДР України, що також є причиною виникнення ДТП /т.1 а.с. 201-207/. В судовому засіданні експерт ОСОБА_13 підтримав складений ним висновок.
Дослідженням висновку експерта № 042-639-2019 від 19.04.2019 р. встановлено, що внаслідок ДТП, обставини якого досліджуються судом, потерпілий ОСОБА_4 отримав тяжкі тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми: садна лобної ділянки, крововиливів у речовину головного мозку у правій лобній частці, перелому правої лобної кістки, з розповсюдженням ліній перелому на лобну пазуху, перелому вилицево-орбітального комплексу, крововиливів на рівні переломів, закритої травми правої кисті: садна у ділянці правої кисті, перелому діалізу в дистальній третині 5-ї п`ясної кістки правої кисті зі зміщенням уламків, множинних саден верхніх та нижніх кінцівок /т.1 а.с. 210 -218/.
При оцінці дій обвинуваченого, суд не може взяти до уваги та визнати належним доказом відсутності в діях обвинуваченого невідповідностей вимогам ПДР України наданий захисником та досліджений в судовому засіданні висновок експерта ОСОБА_14 № 18 від 29.01.2021 р., оскільки з наданого захисником висновку не вбачається, що експертом досліджувалось питання щодо дотримання водієм ОСОБА_7 вимог ПДР України саме під час початку руху, а в експертному дослідженні № 12-2/253 від 11.03.2019 р. таке питання досліджувалось та саме висновок експерта № 12-2/253 відповідає встановленим судом обставинам та показанням обвинуваченого, який зазначив, що перед виїздом на перехрестя він зупинився, після чого почав рух. Тобто в момент початку руху обвинувачений повинен був керуватись вимогами п. 10.1 ПДР України, які регламентують обов`язок водія перед початком руху переконатись, що це буде безпечним. Проте, обвинувачений в показаннях зазначив, що перед початком руху він дивився виключно праворуч та не дивився ліворуч, де рухався велосипедист, що також підтверджує висновок експерта ОСОБА_13 про недотримання ОСОБА_7 вимог п. 10.1 ПДР України. Крім того, на неналежність наданого захисником експертного дослідження № 18 від 29.01.2021 р. вказує та обставина, що у цьому висновку експертом досліджувалось дорожня ситуація, де ДТП сталась на пішохідному переході, проте потерпілий в судовому засіданні заперечував, що рухався на велосипеді по пішохідному переході, а навпаки зазначив, що здійснював рух по проїзній частині. Крім того, допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_13 стверджував, що зіткнення відбулось на перехресті, а не на пішохідному переході.
Таким чином, суд вважає за необхідне взяти за основу в якості належного доказу наявності невідповідностей дій водія ОСОБА_7 вимогам п.п. 10.1, 16.11 ПДР України саме висновок № 12-2/253 від 11.03.2019 р., оскільки цей висновок відповідає встановленим судом об`єктивним доказам та обставинам справи.
Оцінюючи доведеність винуватості обвинуваченого у скоєнні інкримінованого злочину, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Зокрема, у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Аналіз вищенаведених показів обвинуваченого, потерпілого, свідків та досліджених письмових доказів у їх сукупності, які суд визнає належними та допустимими, дозволяє суду зробити висновок про те, що доведеність винуватості обвинуваченого у порушенні водієм правил дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, випливає із сукупності вищевстановлених ознак та неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, що дозволяє суду поза розумним сумнівом дійти до висновку, що вина обвинуваченого у судовому засіданні у скоєнні злочинних дій, зазначених у вироку доведена повністю, та органом досудового розслідування дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України.

Судом також окремо відзначається неналежна процесуальна поведінка захисника ОСОБА_6 , який у судовому засіданні 2.02.2021 заявляв безпідставні клопотання про проведення додаткової експертизи та про відкладення справи для можливості проведення такої експертизи, але після прийняття ухвали судом про відмову у задоволенні вказаних клопотань надав суду вже готовий експертний висновок, який був долучений до справи та досліджений судом у повному обсязі. Вказані дії захисника свідчать про навмисне та об`єктивне намагання захисника безпідставно затягнути розгляд справи та спонукали суд до порушення розумних строків під час розгляду вказаного кримінального провадження.

При призначенні покарання суд враховує, що скоєне обвинуваченим кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

Також суд враховує відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується задовільно, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Обставин, які б помякшували та обтяжували покарання обвинуваченого, визначених в ст.ст. 66 , 67 КК України, судом не встановлено.

Також, при призначенні покарання обвинуваченому, суд керується відповідними роз`ясненнями, які викладені в п. 20 Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», де зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, особу винного, а також вину інших причетних до нього осіб, у тому числі пішоходів.

На підставі досліджених доказів судом об`єктивно встановлено, що в діях потерпілого ОСОБА_4 , як водія велосипеда в даній дорожній обстановці за вищевикладених фактичних обставинах та встановлено експертним шляхом також наявні порушення вимог п. 16.12 ПДР України, а тому суд вважає за необхідне дії потерпілого ОСОБА_4 , які передували виникненню ДТП, врахувати при призначенні покарання обвинуваченому, а також під час вирішення заявленого потерпілим цивільного позову.
Враховуючи особу обвинуваченого, характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, позицію потерпілого, який наполягав на суворому покаранні обвинуваченого, суд приходить до висновку про те, що мірою виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів має бути кримінальне покарання у виді позбавлення волі.
Разом з тим, у зв`язку із тим, що обвинувачений ОСОБА_7 вперше притягається до кримінальної відповідальності, має на утриманні двох неповнолітніх дітей ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ураховуючи позицію прокурора, який в судових дебатах просив звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, беручи до уваги, що в діях потерпілого ОСОБА_4 також було встановлено наявність невідповідностей вимогам ПДР України, що стало причиною ДТП, суд вважає за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК України з випробуванням із покладенням на обвинуваченого обов`язків, визначених ст. 76 КК України.
Обговорюючи доцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією ст.286 ч.2 КК України у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, враховуючи особу обвинуваченого, ступінь тяжкості та наслідки скоєного кримінального правопорушення, а саме: заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкождень внаслідок непрофесійного керування обвинуваченим транспортним засобом та грубого порушення ПДР України, суд приходить до висновку про необхідність застосування до обвинуваченого зазначеного додаткового покарання строком на 2 роки.
Обговорюючи законність та обґрунтованість цивільного позову, судом встановлено наступне.
Потерпілим ОСОБА_4 до початку судового розгляду був заявлений цивільний позов, вимоги за яким в ході судового розгляду були збільшені, в якому потерпілий просив стягнути з обвинуваченого на його користь матеріальну шкоду в сумі 144023 грн. 42 коп., яка складається із витрат: на лікування в сумі 68862 грн. 42 коп., на послуги доглядальниці в сумі 44400 грн., на придбання бандажу в сумі 1820 грн., милиць в сумі 580 грн., ходунків в сумі 1164 грн., витрат, пов`язаних із пошкодженням одягу, телефону, часів та велосипеду на загальну суму 15194 грн., витрат на проведення експертизи із визначення моральної шкоди в сумі 4203 грн., витрат на правову допомогу в сумі 307800 грн. та моральну шкоду в сумі 250380 грн.
В обгрунтування понесених матеріальних витрат потерпілий ОСОБА_4 надав документи, які підтверджують факт понесення матеріальних витрат на лікування внаслідок отриманих в ході ДТП тілесних ушкоджень. В обгрунтування розміру моральної шкоди потерпілий зазначив, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень він зазнав моральних страждань, які виразились у перенесенні фізичної також психологічної травми, яка пов`язана із тривалим процесом лікування та реабілітації, неможливістю пересуватись без допомоги ходунків, отриманні першої групи інвалідності, втраті засобів до існування.
Обвинувачений позовні вимоги не визнав в повному обсязі, посилаючись на необгрунтованість заявленого до нього цивільного позову, оскільки він не вважає себе винним у вказаній ДТП.
Крім того, захисник у відзиві на позовну заяву просив врахувати, що обвинуваченим добровільно було відшкодовано потерпілому матеріальну шкоду в сумі 17510 грн. 47 коп. Також у відзиві захисник посилався на необґрунтованість заявлених позовних вимог потерпілого в частині відшкодування одягу та речей, необґрунтованих витрат на правову допомогу, які вочевидь не відповідають матеріальному стану потерпілого. Крім того, вважав належним відповідачем у даній справі страховика ПрАТ «Страхова компанія «Провідна», яка і має відшкодувати потерпілому витрати на лікування.
Обговорюючи позицію захисника про необхідність визнання належним відповідачем ПрАТ «Страхова компанія «Провідна», де застрахована цивільно-правова відповідальність обвинуваченого, суд не вбачає підстав для залучення страховика в якості співвідповідача за цивільним позовом, оскільки позивач із позовною заявою до страховика не звертався, а звернувся із вимогою про відшкодування шкоди безпосередньо до заподіювача шкоди. Зазначене ґрунтується на вимогах закону та правових позиціях з цього питання Верховного Суду України, яким, у постанові від 20 січня 2016 року за результатами розгляду справи № 6-2808цс15, зроблено правовий висновок про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним. При цьому, як прямо зазначено у згаданій постанові Верховного Суду України, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди,застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.
Враховуючи відсутність клопотань про залучення у якості відповідача страховика з боку потерпілого, який скористався своїм абсолютним правом на заявлення вимоги про відшкодування шкоди її заподіювачем, суд позбавлений можливості самостійно залучити страхову компанію у якості відповідача за цивільним позовом.
Обговорюючись наявність підстав для задоволення цивільного позову потерпілого та дослідивши докази на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Судом встановлено, що внаслідок ДТП потерпілий ОСОБА_4 отримав тяжкі тілесні ушкодження та у зв`язку із цим потерпілим були понесені витрати на лікування в сумі 68862 грн. 42 коп., та ці витрати належним чином підтверджені чеками. Крім того, судом встановлено, що потерпілий поніс витрати на придбання бандажу в сумі 1820 грн., милиць в сумі 580 грн., ходунків в сумі 1164 грн., що підтверджено належними доказами, а тому загальний розмір матеріальної шкоди, яка підтверджена належними доказами, складає 72426 грн. 42 коп. Разом з тим ,суд ураховує, що обвинувачений добровільно відшкодував потерпілому грошові кошти на лікування в сумі 17510 грн. 47 коп., що також підтвердив в ході судового розгляду потерпілий. Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого матеріальну шкоду пов`язану із понесенням витрат на лікування з відрахуванням суми, яку відшкодував потерпілому обвинувачений,тобто в сумі 54915 грн. 95 коп. (72426 грн. 42 коп. 17510 грн. 47 коп.) та задовольнити цивільний позов потерпілого в цій частині частково.
Що стосується позовних вимог в частині відшкодування витрат на послуги доглядальниці в сумі 44400 грн., а також пов`язаних із пошкодженням одягу, телефону, часів та велосипеду на загальну суму 15194 грн., суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки зазначені витрати не підтверджені належними доказами, тобто документами, які б обґрунтовували зазначений розмір та підтверджували факт понесення матеріальних витрат, зокрема на придбання одягу та на оплату послуг доглядальниці. Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в цій частині.
Обговорюючи обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення на користь потерпілого витрат на правову допомогу, суд керується наступним.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 118 КПК України - процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу.
Відповідно до ч.1 ст. 124 КПК України - у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. Правовою підставою відшкодування таких витрат є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що з одного боку процесуально підтверджують надання правових послуг представником, а з іншого боку свідчать про сплату вартості зазначеної правової допомоги.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Судом встановлено, що потерпілим було сплачено представнику- адвокату ОСОБА_17 гонорар за виконання робіт згідно з договору від 26.07.2019 р. в сумі 7800 грн. В подальшому потерпілим були додатково залучені у якості представників адвокати ОСОБА_5 та ОСОБА_18 відповідно до договорів від 28.10.2019 р. Відповідно до квитанцій потерпілим було сплачено адвокату ОСОБА_5 гонорар в сумі 150 000 грн., та адвокату ОСОБА_18 в сумі 150 000 грн. Таким чином, потерпілий просив стягнути витрати на правову допомогу в сумі 307800 грн.
При визначенні необхідного розміру витрат на правову допомогу, суд керується відповідними правовими позиціями, які зафіксовані Верховним Судом, зокрема в Постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18, де зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Також констатовано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Таким чином, керуючись принципами справедливості та верховенством права, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, виходячи з обставин кримінальної справи, беручи до уваги фінансовий стан обвинуваченого, наявність на його утриманні неповнолітніх дітей, наявність в даній дорожній ситуації невідповідностей в діях потерпілого вимогам ПДР України, суд вважає, що розумним та справедливим розміром понесених потерпілим витрат на правову допомогу слід вважати витрати на суму 15 000 грн., які підлягають стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого.
Щодо позовних вимог потерпілого до обвинуваченого про відшкодування моральної шкоди, суд керується наступними вимогами закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.
У відповідності ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Судом об`єктивно встановлено, що потерпілий ОСОБА_4 внаслідок вчинення обвинуваченим злочину зазнав моральних переживань, які були викликані фактом отримання внаслідок ДТП тяжких тілесних ушкоджень, що призвело до погіршення його здоров`я та завдало фізичних страждань у зв`язку із хірургічними втручаннями, неможливістю пересуватись без допомоги ходунків, отриманням першої групи інвалідності.
Вказані обставини свідчать про заподіяння потерпілому ОСОБА_4 з вини обвинуваченого моральної шкоди.
Обговорюючи обґрунтованість заявленого потерпілим розміру моральної шкоди в сумі 250 380 грн., суд визнає недопустимим доказом наданий на обґрунтування цього розміру потерпілим висновок соціально-психологічного дослідження № 22-07-19, складений за методикою проф. ОСОБА_19 , оскільки 29 січня 2016 року рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України методика ОСОБА_19 про визначення розміру відшкодування моральної шкоди була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз та внесена до Переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури. Системний аналіз ст. 242 КПК України свідчить про те, що призначення досліджень для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду та може бути доведено іншими належними та допустимими доказами.
Водночас, згідно з положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України саме судом визначається розмір грошового відшкодування моральної шкоди. При цьому законодавець встановлює лише загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні цього питання: залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; з урахуванням вимог розумності і справедливості. Тобто визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди складає предмет оцінної діяльності суду.
Зазначені правові висновки щодо визначення розміру моральної шкоди констатовані в постановах Верховного Суду від 09.04.2020 р. (справа № 127/21014/17), від 06.02.2019 р. (справа № 718/447/16-ц), від 26.02.2020 р. (справа № 372/4399/15-ц).
Таким чином, ураховуючи наведені обставини та наявні докази на підтвердження заподіяної моральної шкоди, а також ураховуючи, що причиною ДТП були також невідповідності дій потерпілого вимогам ПДР України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову в цій частині у розмірі 100 000 тисяч гривень.
У зв`язку із цим також не підлягають задоволенню позовні вимоги потерпілого про стягнення з обвинуваченого на його користь витрат, пов`язаних із замовленням експертизи щодо визначення розміру моральної шкоди в сумі 4203 грн., оскільки цей доказ судом визнаний неналежним та не враховувався при визначенні розміру заподіяної моральної шкоди.
А в цілому позовні вимоги потерпілого підлягають частковому задоволенню.
Процесуальні витрати на залучення експерта підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави
Питання речових доказів суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.
Запобіжний захід щодо обвинуваченого не обирався.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 373, 374,375,376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Визнати винним ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 / чотири/ роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 /два/ роки.
На підставі положень ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 / два/ роки.

На підставі вимог ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 до ОСОБА_7 «Про відшкодування матеріальної та моральної шкоди» - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь потерпілого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 матеріальну шкоду в сумі 54915 /п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот п`ятнадцять/ гривень 95 копійок.

Стягнути з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь потерпілого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 моральну шкоду в сумі 100 000 /сто тисяч/ гривень.

Стягнути з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь потерпілого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 витрати на правову допомогу в сумі 15 000 /п`ятнадцять тисяч/ гривень.

Стягнути з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 процесуальні витрати на залучення експерта в сумі 7311 /сім тисяч триста одинадцять/ гривень 80 коп. на користь держави.

Речові докази:
-велосипед «Білорусь» - залишити у власності ОСОБА_20 ;

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_1