Справа 366/2339/20
Провадження № 1-кс/366/321/20
У Х В А Л А
19 жовтня 2020 року слідчий суддя Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 в порядку ч. 4 ст. 107 КПК України, розглянув клопотання прокурора про арешт тимчасово вилученого майна за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000388 від 27.09.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В:
Відповідно до автоматизованого авторозподілу, 05.10.2020 року до слідчого судді надійшло клопотання прокурора Іванківо-Чорнобильського відділу Броварської місцевої прокуратури Київської області про арешт тимчасово вилученого майна, шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування автомобілем марки ЗАЗ 1102, д. н. з. НОМЕР_1 ; трактором ЮМЗ моделі 6АКЛ д. н. з. НОМЕР_2 та причіпом господарського призначення «Сівалка СЗУ3.6; свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (марки ЗАЗ 1102, д. н. з. НОМЕР_1 ) серії НОМЕР_3 ; посвідченням водія на ім`я ОСОБА_3 серії НОМЕР_4 ; полісом цивільного страхування на автомобіль марки ЗАЗ 1102, на прізвище ОСОБА_4 , комплексним договором автострахування ТОВ СГ Оберіг на ім`я ОСОБА_5 , свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 на трактор ЮМЗ моделі 6АКЛ; посвідченням тракториста-машиніста на ім`я ОСОБА_6 серії НОМЕР_6 .

В обґрунтування даного клопотання, прокурор посилається на те, що слідчим відділенням Іванківського відділення поліції Вишгородського відділу поліції ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000388 від 27.09.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 26.08.2020 року, приблизно о 17 годині, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем ЗАЗ 1102, на 25 км автодороги Іванків-спец під`їзд до зони ЧАЕС, між населеними пунктами с. Дитятки та с. Оране, не вибрав безпечної швидкості та не дотримався дистанції, здійснив зіткнення з трактором ЮМЗ моделі 6АКЛ д. н. з. НОМЕР_2 та причіпом господарського призначення «Сівалка СЗУ3.6, який рухався в попутному напрямку, під керуванням ОСОБА_6 , внаслідок чого пасажир автомобіля марки ЗАЗ ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у виді відкритого перелому лівої ноги в районі гомілки.

Враховуючи зазначене, прокурор вважає, що у відповідності до ч. 3 ст. 170 КПК України, є достатні підстави вважати, що автомобіль марки ЗАЗ 1102, трактор ЮМЗ моделі 6АКЛ д. н. з. НОМЕР_2 та причіп господарського призначення «Сівалка СЗУ3.6; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (марки ЗАЗ 1102, д. н. з. НОМЕР_1 ) серії НОМЕР_3 ; посвідчення водія на ім`я ОСОБА_3 серії НОМЕР_4 ; поліс цивільного страхування на автомобіль марки ЗАЗ 1102, на прізвище ОСОБА_4 , комплексний договір автострахування ТОВ СГ Оберіг на ім`я ОСОБА_5 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 на трактор ЮМЗ моделі 6АКЛ; посвідчення тракториста-машиніста на ім`я ОСОБА_6 серії НОМЕР_6 , відповідають критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України та незастосування заходів забезпечення кримінального провадження шляхом накладення арешту на таке майно може призвести до його відчуження, знищення, перетворення або зміни, а тому у слідства виникла необхідність у накладенні арешту на зазначене майно.

У судове засідання прокурор не з`явився. Відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України, (неприбуття прокурора у судове засідання, не перешкоджає розгляду клопотання по суті), розгляд клопотання проводився без участі прокурора.

Слідчий суддя, ознайомившись з матеріалами якими прокурор обгрунтовує клопотання, перевіривши відповідність даного клопотання вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню.

Так, згідно з положеннями ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Відповідно до вимог ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутись прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.
Відповідно до положень ч. 2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За ч. 2 ст. 170 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

-Правову підставу для арешту майна;

-Можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні;

-Наявність обгрунтованої підозри у вчинені особою кримінального правопорушення;

-Розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

За ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.
За ч. 2 ст. 100 КПК України, речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 100 КПК України, речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню, повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.
Згідно п. 32 Порядку, фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання.
Крім того, за ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

-правову підставу для арешту майна;

-можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні;

-наявність обгрунтованої підозри у вчинені особою кримінального правопорушення;

-можливість спеціальної конфіскації майна;

-розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;

-розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

-наслідки арешту майна для третіх осіб.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» (Hentrich v. France)» від 22 вересня 1994 року, серія А № 296-А, пункт 42, та «Кушоглу проти Болгарії» 10 травня 2007 року, заява № 48191/99, підпункти 4962). Будь-яке втручання державного органу у права осіб повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, пункти 69, 73, серія A № 52).
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції регламентує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішеннях Європейського суду з прав людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою.
Пунктом 1 частини сьомої статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судді, з-поміж іншого, зобов`язані при здійсненні правосуддя справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.
Згідно зі статтею 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Так, окрім всього, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини має існувати розумна пропорційність між заходами і метою, заради якої їх застосовано (рішення у справі «Літтоу та інші проти Сполученого Королівства»). Справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення у справі «Брумареску, Трегубенко проти України»). Судам належить з`ясувати, чи дотримано справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу і вимогами захисту основних прав громадян (рішення у справах «Спорронг і Льонрог проти Швеції», «Іатрідіс проти Греції»).
Аналізуючи матеріали клопотання поданого в рамках кримінального провадження слідчий суддя приходить до висновку, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання, як арешт врожаю у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження. Крім того, а у клопотанні слідчого відсутні посилання на співрозмірність та розумність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також не враховано негативні наслідки для власника майна, а тому застосування арешту на врожай сільськогосподарських культур (Соняшнику та Кукурудзи), може завдати суттєвих збитків та свідчити про порушення вимог статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції з захисту прав людини, що є неприпустимим та непропорційним.
Таким чином, з огляду на викладене вище, прокурором не доведено необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, відмова в задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
За ч. 3 ст. 169 КПК України, слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направлення повідомлення про його виконання слідчому судді.
За таких обставин, керуючись вимогами ст. ст.131, 167, 170-172, 369, 309 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В:
Клопотання прокурора Іванківо-Чорнобильського відділу Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_8 про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000388 від 27 вересня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, - залишити без задоволення.
Контроль за виконанням ухвали покласти на процесуального прокурора Іванківо-Чорнобильського відділу Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_8 .
Ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про арешт тимчасово вилученого майна передати для виконання уповноваженому на те органу.
Копію ухвали вручити прокурору та надати іншим заінтересованим особам.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя /підпис/