Ухвала

03 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 757/38389/15-к
провадження № 51-2738км20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
осіб, стосовно яких закрито
кримінальне провадження, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_5 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 05 березня 2020 року у кримінальному провадженні № 0001495 стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 ,
встановив:
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у провадженні № 51-2738км20 справу призначено судді-доповідачеві ОСОБА_1 . До складу колегії входять судді ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Зазначену справу було витребувано ухвалою судді Верховного Суду ОСОБА_1 від 09 липня 2020 року (справа № 757/38389/15-к, провадження № 51-2738ск20) за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 05 березня 2020 року у кримінальному провадженні № 0001495 стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 .
Так, оскарженою ухвалою місцевого суду, залишеною без змін апеляційним судом, звільнено від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 364, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, у зв`язку з набранням чинності законом, яким скасована кримінальна відповідальність за вказані діяння, та закрито кримінальне провадження стосовно них.
У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись з вищезазначеними судовими рішеннями, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог, крім іншого, зазначає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, що полягає у неправильному тлумаченні закону, яке суперечить його змісту. А саме визнано, що з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України» від 13 травня 2014 року № 1261-VIIвідбулася часткова декриміналізація злочинів, передбачених статтями 364, 366 КК України, і обов`язковою ознакою складів цих злочинів стало настання внаслідок їх вчинення тяжких наслідків виключно матеріального характеру, тоді як наслідки діянь, у яких обвинувачуються ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , носять немайновий характер.
При цьому, аргументуючи свою позицію щодо незгоди з таким висновком судів, у касаційній скарзі прокурор посилається на окрему думку судді ОСОБА_1 , висловлену нею як суддею Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України, у справі № 5-99кс16 (постанова Верховного Суду України від 27 жовтня 2016 року), відповідно до якої вищевказаним законом було змінено лише примітку до ст. 364 КК України і зазначено, що тяжкими наслідками у статтях 364-367 КК України вважаються такі наслідки, які у двісті п`ятдесят і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян. Однак не внесено зміни до диспозиції цієї статті. Відтак незмінними залишилися об`єкт кримінально-правової охорони суспільні відносини, пов`язані із законним, у межах наданих повноважень, здійсненням відповідною особою своїх службових повноважень, та умови настання кримінальної відповідальності завдання істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб. Оскільки інше не зазначено в диспозиції статті, а примітка до статті не може змінювати зміст самої статті, то немає підстав звужувати об`єкт кримінально-правової охорони лише до матеріальних аспектів.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.
У рішенні від 10 грудня 2009 року в справі «Мироненко і Мартенко проти України» (Заява № 4785/02) Європейський суд з прав людини, констатуючи порушення Україною п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод щодо незабезпечення безсторонності суду, зазначив, що наявність безсторонності має визначатися за допомогою як суб`єктивного, так і об`єктивного критеріїв, і якщо за першим оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, то відповідно до другого визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. У цій справі суд, не встановивши існування ознак, які вказують на прояв особистої упередженості з боку судді, який розглядав справу заявників, дійшов висновку, що суд не був безстороннім за об`єктивним критерієм, оскільки, повертаючи справу на додаткове розслідування, суд вдався до формулювань, які могли викликати обґрунтовані побоювання, що у судді уже сформувалася думка про вину заявників і що це може позначитися на його безсторонності в разі повторного направлення йому матеріалів цієї справи для розгляду.
У кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду (п. 38 рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства" від 10 червня 1996 року).
У цьому зв`язку навіть видимі ознаки можуть мати певне значення або, іншими словами, має не лише здійснюватися правосуддя ще має бути видно, що воно здійснюється (п. 26 рішення у справі Де Куббер проти Бельгії від 26 жовтня 1984 року). Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість (п. 45 рішення у справі Кастільо Альгар проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року).
У зв`язку з наведеними обставинами, з метою усунення об`єктивних сумнівів у небезсторонності судді ОСОБА_1 нею заявлено самовідвід.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши думки учасників судового провадження, Суд вважає, що заява судді ОСОБА_1 про самовідвід є обґрунтованою та має бути задоволена, а кримінальне провадження підлягає передачі для здійснення автоматизованого розподілу відповідно до ст. 35 КПК України.
Керуючись ст. ст. 35, 75, 80, 81 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
постановив:
Задовольнити заяву судді ОСОБА_1 про самовідвід у кримінальному провадженні № 0001495 стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 .
Кримінальне провадження № 0001495 (справа № 757/38389/15-к, провадження № 51-2738км20) передати для здійснення автоматизованого розподілу відповідно до ст. 35 КПК України.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3