Провадження №11-кп/4820/312/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Справа № 676/6188/18 Доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289,
ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 15, п.п. 3, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі :

головуючої - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
ОСОБА_12 ,
захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000083 від 29 квітня 2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.3 ст.146, ч.1 ст.304, ч.2 ст.15 п.п.3,9,12 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.2 ст.146 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_12 , захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_15 , захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_14 , потерпілого ОСОБА_7 , представника потерплої ОСОБА_16 адвоката ОСОБА_9 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2020 року:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Колибаївка Кам`янець-Подільського району, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , українця,
громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.4 ст.187, ч.3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 15, п. п. 3, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання:
- за ч. 4 ст. 187 КК України у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що є його власністю, крім житла;
- за ч. 3 ст. 289 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що є його власністю, крім житла;
- за ч. 3 ст. 146 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 15, п. п. 3, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді 11 (одинадцяти) років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань остаточно призначено ОСОБА_10 покарання у виді 12 (дванадцяти) років позбавлення волі, з конфіскацією усього майна, що є його власністю, крім житла.
ОСОБА_10 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 304 КК України, та виправдано його на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України.

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_3 , українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, в силу ст.89 КК України не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 15, п. п. 3, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання:
- за ч. 4 ст. 187 КК України у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що є його власністю, крім житла;
- за ч. 3 ст. 289 КК України у виді 7 (семи) років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що є його власністю, крім житла;
- за ч. 3 ст. 146 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 15, п. п. 3, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді 11 (одинадцяти) років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань остаточно призначено ОСОБА_11 покарання у виді 11 (одинадцяти) років 6 місяців позбавлення волі, з конфіскацією усього майна, що є його власністю, крім житла.
ОСОБА_11 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 304 КК України, та виправдано його на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України.

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та зареєстрованого по АДРЕСА_4 , жителя АДРЕСА_3 , українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.4 ст.187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст.146 КК України, та призначено йому покарання:
- за ч. 4 ст. 187 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі без конфіскації майна в силу ст. 98 КК України;
- за ч. 3 ст. 289 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі без конфіскації майна в силу ст. 98 КК України;
- за ч. 2 ст. 146 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі;
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань остаточно призначено ОСОБА_12 покарання у виді 8 (восьми) років 6 (шести) місяців позбавлення волі, без конфіскації майна в силу ст. 98 КК України.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 залишено попередній тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 визначено рахувати з 27 січня 2020 року, зарахувавши строк тримання під вартою з 12 липня 2018 року по 26 січня 2020 року включно.

Строк відбування покарання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 визначено рахувати з 27 січня 2020 року, зарахувавши строк тримання під вартою з 07 травня 2018 року по 26 січня 2020 року включно.

Цивільні позови потерпілих цивільних позивачів ОСОБА_7 та ОСОБА_16 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданих злочином, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_10 :
40 827 (сорок тисяч вісімсот двадцять сім) грн. 01 коп. майнової шкоди та 125 000 (сто двадцять п`ять тисяч) грн. моральної шкоди, завданих злочинами, на користь потерпілого ОСОБА_7 ;
5000 грн. моральної шкоди, завданої злочином, на користь потерпілої ОСОБА_16 .
Стягнуто з ОСОБА_11 :
40 827 (сорок тисяч вісімсот двадцять сім) грн. 01 коп. майнової шкоди та 125 000 (сто двадцять п`ять тисяч) грн. моральної шкоди, завданих злочинами, на користь потерпілого ОСОБА_7 ;
5000 грн. моральної шкоди, завданої злочином, на користь потерпілої ОСОБА_16 .
Стягнуто з ОСОБА_12 :
33 000 (тридцять три тисячі) грн. майнової шкоди та 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. моральної шкоди, завданих злочинами, на користь потерпілого ОСОБА_7 ;
5000 грн. моральної шкоди, завданої злочином, на користь потерпілої ОСОБА_16 .
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Конфісковано на користь держави телефон «Aelion» з сім карткою ПрАТ «Київстар» та картою пам`яті об`ємом 8 Гб в рахунок конфіскації майна обвинуваченого ОСОБА_11 .
Конфісковано на користь держави телефон марки «Нокіа» моделі «RM 1110» з сім картою ПрАТ «Київстар» в рахунок конфіскації майна обвинуваченого ОСОБА_10 .
Скасовано арешт, накладений ухвалами слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 квітня та 10 травня 2018 року на майно, вилучене в ході проведення слідчих дій.
Долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.

За вироком суду, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та неповнолітній ОСОБА_12 в період з 23 год. 00 хв. 28 квітня 2018 року по 02 год. 00 хв. 29 квітня 2018 року, за попередньою змовою між собою, за адресою: АДРЕСА_5 вчинили напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), відносно ОСОБА_7 , із проникненням до домоволодіння, в якому останній проживає, заподіявши йому тяжкі тілесні ушкодження за наступних обставин.
Так, всередині квітня 2018 року ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та неповнолітній ОСОБА_12 отримали інформацію про те, що житель с. Колодіївка Кам`янець-Подільського району ОСОБА_7 займається підприємницькою діяльністю і має значні заощадження грошових коштів. У зв`язку з цим вони, попередньо домовившись, вирішили заволодіти майном ОСОБА_7 злочинним шляхом.
Так, 28 квітня 2018 року у вечірню пору доби, з метою реалізації вищезазначеного злочинного наміру, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та неповнолітній ОСОБА_12 прибули в c. Колодіївка Кам`янець-Подільського району Хмельницької області.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на здійснення розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, того ж вечора близько 23 год. ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та неповнолітній ОСОБА_12 , діючи умисно, з корисливих мотивів, таємно проникли на територію домоволодіння по АДРЕСА_5 за місцем проживання потерпілого ОСОБА_7 , де через незамкнені вхідні двері проникли у приміщення житлового будинку і вчинили розбійний напад на потерпілого, який, почувши в будинку сторонній шум, відчинив двері кімнати в коридор та, увімкнувши світло, побачив трьох невідомих йому осіб. В цей час ОСОБА_11 , взявши в руки знайдену ним у веранді будинку дерев`яну палицю, умисно, несподівано для потерпілого ОСОБА_7 наніс один удар в потилицю, а обвинувачений ОСОБА_10 удар рукою в голову, внаслідок чого ОСОБА_7 , втративши рівновагу, впав на підлогу коридору будинку. В подальшому, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, спрямованого на вчинення розбійного нападу щодо потерпілого ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою між собою, супроводжуючи свої дії насильством, небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, що виразилось у нанесенні ними ударів руками та ногами у різні частини тіла потерпілого, в тому числі і життєво важливі органи, внаслідок чого ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді політравми: закритої травми грудної клітки, переломів 1-2-х ребер зліва та справа, забою обох легень, двостороннього пневмотораксу, пневмомедіастинуму, пневмоперикарду, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент спричинення; тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, травматичного видалення частини коронки 2го зуба на верхній щелепі справа, перелому кісток носа та нижньої щелепи зі зміщенням відламків, множинних саден, забоїв обличчя, тулуба, гематом обличчя, підшкірної гематоми обличчя, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.
Після заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 пред`явили потерпілому ОСОБА_7 вимогу видати їм грошові кошти та цінності.
Після цього ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відшукали в приміщенні будинку та незаконно заволоділи майном ОСОБА_7 , а саме: 18 мішками ядер (очищених від шкаралупи) волоських горіхів, загальною вагою близько 450 кг, вартістю 120 грн. за 1 кг., загальною вартістю 54 000 грн.; 10 блоками, місткістю по 10 пачок в кожному блоці, сигарет торгівельної марки «Бонд», синього кольору, вартістю 27 грн. за 1 пачку, загальною вартістю 2700 грн.; 2 блоками, місткістю по 10 пачок в кожному блоці, сигарет торгівельної марки «Прилуки», червоного кольору, вартістю 25 грн. за 1 пачку, загальною вартістю 500 грн.; 2 блоками, місткістю по 10 пачок в кожному блоці, сигарет торгівельної марки «Ротманс-демі», вартістю 32 грн. за 1 пачку, загальною вартістю 640 грн.; 2 блоками, місткістю по 10 пачок в кожному блоці, сигарет торгівельної марки «ЛМ» синього кольору, вартістю 32 грн. за 1 пачку, загальною вартістю 640 грн.; 2 блоками, місткістю по 10 пачок в кожному блоці, сигарет торгівельної марки «Марвел», вартістю 14 грн. за 1 пачку, загальною вартістю 280 грн.; мобільним телефоном марки «Нокіа» моделі «Х2», ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , вартістю 800 грн., з сім-картою абонентського номера НОМЕР_3 оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар»; мобільним телефоном марки «Самсунг» моделі «Гелексі j5», ІМЕІ: НОМЕР_4 , вартістю 5000 грн., з картою пам`яті формату microCD, об`ємом 16 Гб, вартістю 300 грн., з сім-картою абонентського номера НОМЕР_5 оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар».
Крім того, обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відшукали у будинку та незаконно заволоділи ювелірними виробами ОСОБА_7 , а саме: золотим ланцюжком, 585 проби, вагою близько 12 грам, вартістю 1114 грн. за 1 г, загальною вартістю 11140 грн., золотим хрестиком у вигляді православного розп`яття, 585 проби, вагою 8 грам, вартістю 1114 грн. за 1 грам, загальною вартістю 8912 грн., золотим перснем, у вигляді квадрата, 585 проби, вагою близько 10 грам, вартістю 1114 грн. за 1 гр., загальною вартістю 11140 грн., а також грошовими коштами в сумі 10 000 гривень та 200 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 28 квітня 2018 року становить 5 246 грн.
Таким чином, обвинувачені завдали потерпілому ОСОБА_7 матеріальних збитків на загальну суму 111298 грн.
Заволодівши внаслідок вчинення розбійного нападу вищезазначеним майном та грошовими коштами потерпілого ОСОБА_7 та знайшовши ключі від автомобіля марки «Volkswagen» моделі «t4», жовтого кольору, д.н.з. НОМЕР_6 , номер кузова шасі НОМЕР_7 , 2003 року випуску, що належить потерпілій ОСОБА_16 та перебуває у користуванні потерпілого ОСОБА_7 , 29 квітня 2018 року близько 02 години ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та неповнолітній ОСОБА_12 , за попередньою змовою між собою, повторно незаконно заволоділи вказаним транспортним засобом вартістю 66905 грн., який знаходився в незачиненому гаражі цього ж домогосподарства та в який завантажили викрадене майно та помістили потерпілого ОСОБА_7 , з метою вивезення його за межі населеного пункту, та залишили місце вчинення злочину на цьому автомобілі.
Крім того, 29 квітня 2018 року близько 02 години ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та неповнолітній ОСОБА_12 за попередньою змовою між собою, з приміщення будинку за адресою: АДРЕСА_5 , після вчинення розбійного нападу та незаконного заволодіння автомобілем марки «Volkswagen» моделі «t4», д.н.з. НОМЕР_6 , умисно, з метою приховання вчинених злочинів, порушуючи вимоги ст. 33 Конституції України, якою гарантується свобода пересування кожної людини і громадянина, помістили ОСОБА_7 у вищевказаний автомобіль та протиправно, проти його волі, перевезли з місця постійного проживання у безлюдне місце до лісового насадження поблизу с. Княжпіль Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, де ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , за попередньою змовою між собою, маючи на меті позбавити життя ОСОБА_7 , з метою приховування вчинених ними спільно з неповнолітнім ОСОБА_12 злочинів, обмотали шию ОСОБА_7 невстановленим предметом та почали його стягувати у різні сторони, внаслідок чого заподіяли потерпілому тілесні ушкодження у вигляді перелому хрящів гортані, масивної емфіземи м`яких тканин шиї, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя в момент спричинення.
Одночасно за вказаних вище обставин ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , за попередньою змовою між собою, з метою приховування вчинених ними спільно з неповнолітнім ОСОБА_12 злочинів, умисно вчинили закінчений замах на вбивство викраденого ними ОСОБА_7 .
Так, 29 квітня 2018 року після 02 години ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та неповнолітній ОСОБА_12 , після спільного вчинення розбійного нападу на ОСОБА_7 , незаконного заволодіння транспортним засобом потерпілої ОСОБА_16 , незаконного викрадення потерпілого ОСОБА_7 , автомобілем марки «Volkswagen» моделі «t4», прибули до лісового насадження неподалік с. Княжпіль Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, де перемістили потерпілого ОСОБА_7 з автомобіля до безлюдного місця поблизу території лісового насадження.
Обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на вбивство викраденого потерпілого ОСОБА_7 , з метою приховання вчинених ними спільно з неповнолітнім ОСОБА_12 злочинів, обмотали шию потерпілому ОСОБА_7 невстановленим предметом та почали його стягувати у різні сторони. Внаслідок стискання шиї ОСОБА_7 , ОСОБА_10 спільно з ОСОБА_11 спричинили йому тілесні ушкодження у вигляді перелому хрящів гортані, масивної емфіземи м`яких тканин шиї, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент спричинення. Тобто ОСОБА_10 та ОСОБА_11 виконали усі дії, які давали підстави вважати, що вони вчинили умисне вбивство ОСОБА_7 , та були впевнені, що вони протиправно заподіяли йому смерть, однак злочин ними не був доведений до кінця з причин, які не залежали від їх волі.

Не погоджуючись з рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_12 , захисники обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , потерпілий та представник потерпілої подали апеляційні скарги.

Так, у поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_12 просить оскаржуваний вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Свої вимоги аргументує тим, що висновки суду про доведеність його вини у вчиненні інкримінованих злочинів не відповідають фактичним обставинам справи.

Наголошує, що в ході судового розгляду не здобуто жодного доказу на заволодіння ним транспортного засобу.

Зазначає, що інші обвинувачені та потерпілий не вказували на нього, як особу, яка вчиняла даний злочин.

Заперечує обвинувачений і обсяг викраденого майна та розмір майнової і моральної шкоди, спричиненої злочинними діями.

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_15 просить оскаржуваний вирок щодо обвинуваченого в частині визнання його винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.146, ч.2 ст.15, п.п.3,9,12 ч.2 ст.115 КК України, скасувати, закривши провадження в цій частині.

Цей же вирок в частині призначеного покарання за ч.3 ст.289 та ч.4 ст.187 КК України змінити, пом`якшивши покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Свої вимоги аргументує відсутністю доказів факту замаху на умисне вбивство потерпілого та наявністю доказів (слідчий експеримент, негласні слідчі дії), які вказують на протилежне.
Наголошує, що ніщо не заважало обвинуваченим довести злочин до кінця, однак вони не бажали цього, тому і залишили потерпілого поблизу с. Княжпіль, відтягнувши від дороги, щоб останній не загинув.
Зазначає, що потерпілий сам погодився їхати в автомобілі, а тому факту викрадення останнього не було.
Звертає увагу, що Крупський є особою молодого віку, вчинив злочин вперше, раніше не судимий, сприяв на досудовому розслідуванні у розкритті злочину, погодився на проведення слідчого експерименту, щиро розкаявся, а тому у місцевого суду були обґрунтовані підстави для призначення покарання з врахуванням положень ст.69 КК України.

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_14 просить оскаржуваний вирок щодо обвинуваченого змінити, в частині визнання його винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.3 ст.146 КК України, перекваліфікувати на ч.3 ст.187, ч.2 ст.289, ч.2 ст.146 КК України та на підставі ст.70 КК України призначити покарання із застосуванням ст.69 КК України, а за ч.2 ст.15, п.п.3,9,12 ч.2 ст.115 КК України закрити провадження за недоведеністю у його вчиненні.

Свої вимоги аргументує тим, що прокурором не доведено умислу на позбавлення життя потерпілого, а тому будь-які сумніви тлумачаться на користь обвинуваченого.

Зазначає, що досліджені докази в судовому засіданні, зокрема, показання як обвинувачених так і потерпілого, так і показання судово-медичного експерта, вказують на те, що в ході вчинення розбійного нападу та незаконного заволодіння авто, потерпілому було нанесено 2-3 удари в голову та груди, які за своєю важкістю не були тяжкими тілесними ушкодженнями та не були небезпечними для життя та здоров`я останнього. Після заподіяння тілесних ушкоджень потерпілий самостійно пересувався по будинку та самотужки сідав в автомобіль, де вживав з обвинуваченими спиртні напої. Тяжкі тілесні ушкодження потерпілому були заподіяні виключно в лісосмузі поблизу села Княжпіль.

Наголошує, що ОСОБА_17 після його затримання дав правдиві та послідовні показання, в яких повністю розкрив не тільки свою участь у вчиненні злочинів, але й дав свідчення про дії інших співучасників, які підтвердив під час проведення слідчого експерименту, а тому слідчим обґрунтовано його поведінка була врахована як така, яка пом`якшує покарання, в силу положень ст.66 КК України. В той же час суд, виключивши пом`якшуючі покарання обставини, діяв безпідставно.
Звертає увагу захисник і на положення ст.63 КК України, які місцевий суд проігнорував, призначивши обвинуваченому покарання за ч.2 ст.15, п.п.3,9,12 ч.2 ст.115 КК України у розмірі, що перевищує його граничний строк.

У поданих апеляційних скаргах потерпілий та представник потерпілої просять оскаржуваний вирок скасувати, ухвалити новий, яким призначити обвинуваченим максимальну міру покарання та задовольнити позовні вимоги у повному розмірі.

Свої вимоги аргументують тим, що обвинувачені не розкаялись, не відшкодували завдану шкоду, вчинили особливо тяжкі злочини у стані алкогольного сп`яніння, спричинивши важкі наслідки своїми діями у виді спричинених потерпілому тілесних ушкоджень, небезпечних для життя та здоров`я в момент їх заподіяння.

Зазначають про відсутність у вироку суду належного обґрунтування в частині призначеного покарання та розміру завданих збитків.

Наголошують, що внаслідок злочинних дій потерпілі вимушені тривалий час лікуватися, в тому числі у психіатричній лікарні, що призвело до понесення ними великих фінансових витрат.

У запереченні на апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 , захисників обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , потерпілий та представник потерпілої вважають їх безпідставними та необґрунтованими, які підлягають відхиленню.

Вказують, що кваліфікація дій обвинувачених підтверджується сукупністю доказів по справі, які належним чином досліджені судом та правильно оцінені.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо змісту судового рішення з коротким викладом суті вимог апеляційних скарг, пояснення обвинувачених та їх захисників, потерпілого та його представника, представника потерпілої на підтримку поданих апеляційних скарг з підстав наведених у них, прокурора щодо законності та обґрунтованості судового рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, надавши обвинуваченим останнє слово та право виступу в судових дебатах, колегія суддів вважає, що вони задоволенню не підлягають.

Розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні, доведеності та переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
В обґрунтування висновку про винність обвинувачених в скоєному, судом першої інстанції підставно покладені показання самих обвинувачених, потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , дані, зафіксовані у протоколі огляду місця події, протоколі обшуку помешкання ОСОБА_27 , протоколах пред`явлення для впізнання за фотознімками, слідчих експериментах, протоколах про результати негласних слідчих розшукових дій та висновках судово-медичних та психіатричних експертиз.

Зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що суд, відповідно до вимог ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив та зазначив місце, час, мотив та спосіб вчинення інкримінованих обвинуваченим злочинів, наслідків що настали, зазначив дії кожного обвинуваченого.

Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності для ухвалення вироку. В основу обвинувального вироку покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.

Позиція сторони захисту про відсутність в діях обвинувачених такої кваліфікуючої ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, як спричинення тяжких тілесних ушкоджень, не приймається колегією суддів до уваги, у зв`язку з наступним.

Вирішуючи питання про наявність в діях винних осіб названої кваліфікуючої ознаки, місцевий суд з`ясував, які саме тілесні ушкодження були заподіяні потерпілому в процесі розбійного нападу.

З матеріалів кримінального провадження, зокрема, показань самих обвинувачених та потерпілого вбачається нанесення тілесних ушкоджень останньому, як в коридорі будинку, в тому числі за допомогою дерев`яної палиці в голову, від яких потерпілий впав на підлогу, так і в кімнаті будинку на ліжку за допомогою рук та ніг у різні частини тіла потерпілого, в тому числі життєво важливі органи.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 06 червня 2018 року, який стороною захисту не оспорюється, заподіяні потерпілому тілесні ушкодження у вигляді політравми: закритої травми грудної клітки, переломів 1-2-х ребер зліва та справа, забою обох легень, двостороннього пневмотораксу, пневмомедіастинуму, пневмоперикарду, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент їх спричинення, та виникли за обставин вказаних потерпілим.

Не заслуговують на увагу аргументи сторони захисту про відсутність доказів вини обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.п.3,9,12 ч.2 ст.115 КК України.

Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово висловлював правову позицію про те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

При цьому якщо винна особа відмовилася від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до частини другої статті 15 КК, як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема із показань потерпілого ОСОБА_7 , дії обвинувачених в ході нападу свідчили про їх намір в кінцевому результаті позбавити його життя. Про це він зрозумів від кількості та тяжкості заподіяних йому тілесних ушкоджень.

Згідно показань обвинуваченого ОСОБА_11 , він разом з ОСОБА_10 накинули футболку на шию потерпілого та стискали з обох боків поки останній не перестав подавати ознаки життя.

Відповідно до показань обвинуваченого ОСОБА_12 , після зупинки біля с. Княжпіль потерпілий не хотів виходити з автомобіля, пару разів крикнув «ай», після чого його відвели в поле, посадили на землю. Він ударів йому не наносив та повернувся у салон автомобіля, але за хвилин 20 хтось його покликав, тому він знов вийшов і побачив, що потерпілий сидить без свідомості з опущеною головою, з ОСОБА_11 підняли і попід руки відтягли в лісосмугу, поклали на спину і залишили.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 271 від 06 червня 2018 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в ході дій, спрямованих на вбивство ОСОБА_7 , спричинили йому тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя у момент спричинення у вигляді політравми, перелому хрящів гортані, масивної емфіземи м`яких тканин шиї, що могли утворитися внаслідок прикладання значної ударно-стискаючої травмуючої сили в область передньої поверхні шиї та надключичні ділянки зліва і справа.

Крім того, відповідно до роз`яснень експерта ОСОБА_28 , з огляду на локалізацію тяжких тілесних ушкоджень, кількість та локалізацію решти виявлених травм (саден, гематом), він дійшов висновку про те, що такі тілесні ушкодження потерпілому були нанесені у прагненні позбавити його життя.

Таким чином, характер і динамічність дій обвинувачених, їхня поведінка під час вчинення злочину, завдання ними множинних цілеспрямованих ударів у життєво-важливі органи потерпілого, а також поведінка після вчинення злочину, а саме те, що потерпілому допомоги не надали, швидку допомогу не викликали, залишили потерпілого в темну пору доби в кущах біля ставка, в сукупності свідчить про те, що обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у цьому випадку діяли із прямим умислом на позбавлення життя потерпілого та вчинили для цього всі необхідні дії, які були для них завідомо такими, що потягнуть смерть останнього. Однак смертельний наслідок не настав лише через обставини, які не залежали від волі обвинувачених.

Заперечення сторони захисту факту незаконного заволодіння транспортним засобом, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у приміщення, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та невизнання вини обвинуваченими у викраденні потерпілого, повністю спростовано матеріалами кримінального провадження, зокрема:
показаннями потерпілого ОСОБА_7 , в тому числі в апеляційному суді, який пояснив, що до моменту розбійного нападу автомобіль «Volkswagen T4» знаходився в приміщенні гаража, ключі від нього перебували в житловому будинку, будь-якої згоди на користування автомобілем обвинуваченим він не давав, з помешкання його вивели обвинувачені та силою посадили в автомобіль;
спільними, послідовними діями обвинувачених, де вони, в приміщенні будинку, відшукали ключі від автомобіля «Volkswagen T4»; ОСОБА_11 утримував потерпілого ОСОБА_7 ; ОСОБА_10 завів автомобіль та виїхав ним з гаражного приміщення; ОСОБА_12 виніс з будинку викрадене майно та погрузив його в автомобіль; а в подальшому вони, проти волі потерпілого, вивели його з будинку та посадили в автомобіль, що свідчить про узгодженість їхніх дій та попередню домовленість на незаконне заволодіння транспортним засобом та викрадення людини.
Висновком судово-медичної експертизи № 271 від 06 червня 2018 року, відповідно до якого, насильство, застосоване до потерпілого ОСОБА_7 , по епізоду незаконного заволодіння транспортним засобом, є тяжким тілесним ушкодженням, небезпечними для життя в момент спричинення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторони захисту не містять в собі доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, як щодо доведеності вини обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм злочину, так і правильності юридичної кваліфікації скоєних ними кримінальних правопорушень.

Що стосується призначеного покарання обвинуваченим, то воно, на думку колегії суддів, відповідає вимогам ст.65 КК України та роз`ясненням, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами, внесеними Постановами № 18 від 10 грудня 2004 року і № 8 від 12 червня 2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Зокрема, суд першої інстанції, обираючи вид та міру покарання обвинуваченим, кожному зокрема, врахував конкретні обставини вчинених кримінальних правопорушень, ступінь тяжкості злочинів, характер і ступінь їхньої суспільної небезпеки, сукупність всіх даних, які характеризують їх особи, в тому числі й ті, на які є посилання сторони захисту у поданих апеляційних скаргах.

Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення місцевого суду, вмотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченим покарання, в апеляційних скаргах не наведено.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що щире каяття як таке, характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

Часткове визнання вини обвинувачених, заперечення ряду фактичних обставин справи, а також цивільного позову потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди, на переконання колегії суддів, не може свідчити про наявність у обвинувачених такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття.

Спростовуються матеріалами кримінального провадження і доводи сторони захисту про наявність у діях обвинувачених ознак активного сприяння розкриттю злочинів.

Активне сприяння розкриттю злочину означає, що винний у будь-якій формі надає допомогу органам правосуддя у з`ясуванні тих обставин вчинення злочину, які мають істотне значення для повного його розкриття (наприклад, викриття інших співучасників злочину, визначення ролі кожного у його вчиненні, передачу речових доказів чи предметів, здобутих злочинним шляхом).

Однак, у результаті перевірки матеріалів провадження не було встановлено жодних даних, які б свідчили про наявність у діях обвинувачених ознак активного сприяння розкриттю протиправних діянь, які ставляться їм у вину, а добросовісна поведінка винних під час досудового слідства, часткове визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

З положень ч.1 ст.69 КК України слідує, що перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання або призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, можливий лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. З урахуванням того, що таких обставин встановлено не було, відповідно, відсутні підстави для застосування даної норми кримінального закону.

Доводи сторони захисту про порушення судом вимог ч.3 ст.68 КК України є такими, які суперечать правовому висновку, викладеному у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 02 грудня 2019 року (справа №664425/16-к), відповідно до якого, при призначенні покарання особам, винним у вчиненні замаху на злочин, за яким санкцією статті Особливої частини КК альтернативно передбачено захід примусу довічне позбавлення волі, правила ч.3 ст.68 КК України не застосовуються, оскільки найбільш суворим видом покарання у санкції закону залишається довічне позбавлення волі, а воно є таким, що виключає можливість визначення його двох третин.

Що стосується доводів потерпілого та представника потерпілої щодо м`якості призначеного покарання, то слід зазначити наступне.

Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При цьому, покарання більш суворого строку має призначатися за умови неможливості досягти його цілей шляхом призначення менш суворого.

Як убачається з матеріалів справи, при виборі обвинуваченим заходу примусу суд, керуючись указаними нормами права, разом зі ступенем тяжкості кримінального правопорушення, врахував роль кожного з обвинувачених у вчиненні злочинів, наслідки що настали, відсутність обставин, які обтяжують покарання та наявність у ОСОБА_12 пом`якшуючої покарання обставини, а саме вчинення злочину у неповнолітньому віці.

З огляду на це суд обґрунтовано визнав неможливим досягнення мети виправлення засуджених без ізоляції від суспільства, а тому призначив їм покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій інкримінованих їм злочинів.

Заявлені у справі цивільні позови потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_16 місцевим судом вирішено відповідно до вимог закону.

Так, статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України і роз`яснень, наданих в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Цих вимог в частині стягнення з обвинувачених на користь потерпілих відшкодування моральної шкоди судом в повній мірі дотримано.

Враховано характер протиправних діянь обвинувачених, тяжкість та глибину страждань потерпілих (пов`язаних з фізичним болем від отриманих ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, в ході його лікування та подальшої реабілітації, а також з урахуванням факту присвоєння потерпілому другої групи інвалідності довічно, крім того, тяжкість душевних страждань потерпілої ОСОБА_16 , завданих фактом заподіяння її брату тілесних ушкоджень, у зв`язку з якими він тривалий час лікувався, а також, враховуючи причинно-наслідковий зв`язку між цими подіями та хворобою потерпілої, у зв`язку з якою вона перебувала на лікуванні у психіатричній лікарні, тяжкість її страждань у зв`язку із незаконним заволодінням її майном, яким вона фактично не користувалася, оскільки автомобіль перебував у фактичному володінні ОСОБА_7 ), вартість викраденого майна, ступінь вини обвинувачених, роль кожного з них.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду про доведеність вини обвинувачених, правильність кваліфікації їхніх дій, законність виду і розміру призначеного покарання та розмір стягнутої моральної шкоди.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

У зв`язку із наведеним, керуючись ст.ст. 404-405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2020 року щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 , захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_15 , захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_14 , потерпілого ОСОБА_7 , представника потерплої ОСОБА_16 адвоката ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженими, які утримуються під вартою, з дня отримання ними копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4