ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1938/20 Справа № 199/718/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000265 від 12 листопада 2019 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2020 року щодо
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпро, громадянина України, зареєстрованого та фактичного проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,
за участю:
секретаря ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин. Цим вироком цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної, моральної шкоди та судових витрат задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 222 грн. 80 коп., моральну шкоду в розмірі 3000 грн. 00 коп. та судові витрати в розмірі 4000 грн. 00 коп.
ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за таких обставин.
Так, 28 жовтня 2019 року, близько о 15 год. 30 хв., ОСОБА_5 перебував на території власного домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 , де побачив через паркан свого сусіда ОСОБА_9 , який мешкає поряд, за адресою: АДРЕСА_2 . В ході розмови між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 сталася сварка. ОСОБА_5 почав висловлюватись нецензурною лайкою у бік останнього.
В цей час, у ОСОБА_5 , раптово виник злочинний умисел, направлений на умисне спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 . Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне спричинення тілесних ушкоджень, в той же день, тобто 28.10.2019, близько 15 год. 40 хв., ОСОБА_5 , діючи умисно, знаходячись у безпосередній близькості до ОСОБА_9 , протягнув свою ліву руку поверх паркану, який огороджує територію його домоволодіння та схопив потерпілого за комір кофти, після чого підтягнув ОСОБА_9 ближче до себе. Далі, ОСОБА_5 продовжуючи утримувати ОСОБА_9 за комір вдягнутої на ньому кофти, знаходячись обличчям до останнього, кулаком своєї правої руки, наніс три послідовні удари, зверху вниз, в тім`яну область голови ліворуч. В свою чергу, ОСОБА_9 , намагаючись захистити себе та уникнути подальшого спричинення тілесних ушкоджень, нахилив голову до низу та прикрив її долонями обох рук.
Далі, ОСОБА_5 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, кулаком своєї правої руки, в напрямку зверху вниз, наніс ще не менше 5 ударів, в область верхніх кінцівок ОСОБА_9 , якими останній закривав голову та обличчя, в результаті чого удари прийшлись в область внутрішньої поверхні лівого плеча, в область лівого ліктьового суглобу та лівого передпліччя, в ліву надплічну область, в область задньо-внутрішньої поверхні правого плеча, в область правого променево - зап`ястного суглобу та тильну поверхню правої кисті. Після цього, не зупиняючись на досягнутому, ОСОБА_10 пальцями своєї лівої руки обхопив шию ОСОБА_9 та застосовуючи фізичну силу почав їх стискати, чим позбавив останнього можливості дихати на певний час. Злочинні дії ОСОБА_5 , було виявлено та зупинено ОСОБА_11 . Після чого, ОСОБА_5 вважаючи свої злочинні дії доведеними до кінця, відпустив ОСОБА_9 та з місця вчинення злочину пішов у невідомому напрямку.
Отже, своїми умисними діями, ОСОБА_5 , спричинив ОСОБА_9 , тілесні ушкодження у вигляді: внутрішньо-шкіряного крововиливу в тім`яній області ліворуч; 12-ти саден по задньо-бічній поверхні шиї праворуч у верхній третині, по внутрішній поверхні лівого плеча у нижній третині з переходом відповідно на проекції лівого ліктьового суглобу, по передньо-внутрішній та внутрішній поверхням лівого передпліччя у нижній третині, по передній поверхні правого променево-зап`ясного суглобу, по тильній поверхні правої кисті в проекції нігтьового ложа 4-го пальця, в надплічній області ліворуч; п`яти синців по задньо-внутрішній поверхні лівого плеча від верхньої до нижньої третини, по задньо-внутрішній поверхні правого плеча у середній та нижній третинах, що відноситься до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок скасувати та провадження у справі закрити, скасувати витрати на правову допомогу потерпілого в розмірі 4000 гривень.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги обвинувачений посилається на незаконність рішення суду першої інстанції. Так, обвинувачений не погоджується із висновками суду про його винуватість через відсутність в його діях складу кримінального правопушення. Вказує на недопустимість як доказів показань потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 , оскільки вони є зацікавленими особами. Разом з цим, зазначає, що за результатами висновку судово-медичної експертизи від 16.12.2019 № 3784е, експерт ОСОБА_13 , підтверджує лише частину механізму утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 . На думку обвинуваченого, суд, при ухваленні оскаржуваного рішення, належним чином не врахував, що за місцем основної роботи обвинувачений виконує суспільно-корисну працю з метою проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, якісно і чітко виконує свої трудові обов`язки, платить податки, підвищує виробничу кваліфікацію, бережливо відноситься до обладнання та інструменту, дотримується правил праці та техніки безпеки, добросовісно виконує всі доручення керівництва у складний для країни час, а також наявність у нього на утриманні хворої матері. Крім цього, обвинувачений не погоджується із цивільним позовом в частині витрат на правову допомогу, оскільки адвокат потерпілого не надав опису кількості затраченого часу на складання процесуальних документів і їх складність.
В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор ставить питання про залишення вироку без змін, а апеляційної скарги - без задоволення. Прокурор вказує, що оскаржуваний вирок є законним, а обставини вказані у вироку та дослідженні судом докази є належними, допустимими та достовірними і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу правопорушення. Також, зазначає, що цивільний позов в частині витрат на правову допомогу є обґрунтованим та документально підтвердженим.
В запереченнях на апеляційну скаргу потерпілий просить скаргу обвинуваченого відхилити, а вирок залишити без змін. Потерпілий вважає, що вирок ухвалений із дотриманням норм процесуального та матеріального права, оскільки обставини викладені в ньому є встановленими, а доводи скарги обвинуваченого не відповідають дійсності. Разом з цим зауважує, що обвинувачений вину не визнав та не вибачився.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, потерпілого, який просив вирок залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах поданих апеляційних скарг.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та є обґрунтованим.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінльного правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.
Так, обвинувачений в судовому засіданні суду першої інстанції вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав повністю, при цьому, обставини конфлікту з потерпілим 28 жовтня 2019 року не заперечував. Підтвердив, що він дійсно схватив ОСОБА_9 за руку та почав тягнути на себе, однак заперечував факт нанесення потерпілому тілесних ушкодженнь, вказував, що потерпілий сам собі спричинив всі виявлені у нього тілесні ушкодження.
Не зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_5 вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, не визнав, його винуватість повністю підтверджується дослідженими в ході судового розгляду показаннями потерпілого та свідків.
Так, потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, де, коли і за яких обставин стався конфлікт з обвинуваченим ОСОБА_5 , та вказав на механізм нанесення обвинуваченим йому тілесних ушкоджень, а саме те, що ОСОБА_5 схопив його за комір, та почав наносити послідовні удари рукою в область голови та рук, а потім притиснувши до паркану почав душити, через що була подрана шия, та зазначив, що опору ОСОБА_5 він не чинив взагалі, лише намагався себе захистити. Окрім цього, вказав, що його дядько, ОСОБА_11 намагався їх відтягнути один від одного.
Свідок ОСОБА_11 вказав, де, коли та за яких обставин відбулася сварка між Сюсюком та потерпілим ОСОБА_9 , вказав місце його знаходження під час сварки, а саме, те, що він стояв на відстані трьох метрів від потерпілого та вказав на місце та механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілому обвинуваченим, а саме, те, що ОСОБА_5 раптово протягнув свою ліву руку поверх паркану, та схопив ОСОБА_9 за комір кофти, після чого підтягнув його ближче до себе, та наніс 4 удари кулаком в область голови, а потім тримаючи однією рукою за горло почав його душити. Разом з цим, свідок вказав, що він намагався розборонити обвинуваченого та потерпілого, тим самим уникнути настанню більш тяжких наслідків, та, на його думку, якби він не вжив заходів, для зупинки конфлікту, то ОСОБА_5 міг би вбити потерпілого.
Свідок ОСОБА_14 вказав на причини, місце та час виникнення конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, зазначив, що самої бійки та механізму нанесення тілесних ушкоджень обвинуваченим потерпілому він не бачив, а лише чув, що ОСОБА_9 погрожував зарубати того півня.
На думку колегії суддів, покази вказаних потерпілого та свідків є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та підтверджують винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Окрім того, винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується й наявними в матеріалах провадження та дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами.
Протоколом проведення слідчого експерименту від 09.12.2019 з фототаблицею до нього, за участі двох понятих, статиста та потерпілого ОСОБА_9 , відповідно до якого потерпілий показав механізм спричинення ОСОБА_5 йому тілесних ушкоджень 28.10.2019 близько 15.30 у м. Дніпро вул. Ростовська, буд.159.
Висновком експерта від 16.12.2019 № 3784е, згідно з яким у потерпілого ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: внутрішньо-шкіряного крововиливу в тім`яній області ліворуч; 12-ти саден по задньо-бічній поверхні шиї праворуч у верхній третині, по внутрішній поверхні лівого плеча у нижній третині з переходом відповідно на проекції лівого ліктьового суглобу, по передньо-внутрішній та внутрішній поверхням лівого передпліччя у нижній третині, по передній поверхні правого променево-зап`ясного суглобу, по тильній поверхні правої кисті в проекції нігтьового ложа 4-го пальця, в надплічній області ліворуч; п`яти синців по задньо-внутрішній поверхнілівого плеча від верхньої до нижньої третини, по задньо-внутрішній поверхні правого плеча у середній та нижній третинах. Виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження спричинені в короткий проміжок часу, в термін 1-1,5 доби до моменту огляду, тобто і в термін на який вказує обстежений та слідчий у постанові, встановити послідовність їх нанесення не представляється можливим у зв`язку з відсутністю судово-медичних даних. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки, які не є небезпечними для життя, так як вони не спричинили загрозливі для життя явища. Разом з цим, виявлені тілесні ушкодження не відображають на собі характерологічні особливості травмуючого предмету, можливо лише вказати, що вони могли утворитися від дії тупого твердого предмету (предметів), яким могла бути і рука, і нога або інший предмет з аналогічними властивостями та частина яких з обмеженою контактуючою поверхнею. Виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження знаходяться в анатомічних ділянках, доступних для нанесення їх власною рукою. Враховуючи характер, локалізацію та кількість виявлених у нього тілесних ушкоджень, можливо вказати, що вони є не характерними для спричинення їх при одномоментному падінні з висоти властного росту. Локалізація та характер виявлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 в області голови, лівої верхньої кінцівки та шиї не суперечить механізму їх утворення на який вказує останній в ході проведення слідчого експерименту за його участі.
Проколом слідчого експерименту від 18.01.2020 з фототаблицею до нього, за участі двох понятих та обвинуваченого ОСОБА_5 , де він показав, як потерпілий ОСОБА_9 , 28 жовтня 2019 року приблизно о 16:00 годині, завдав сам собі тілесні ушкодження, а саме намагаючись спіймати півня падав на землю та ударявся.
Висновком експерта від 23.01.2020 за № 325е, відповідно до якого, локалізація та характер виявлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 суперечить механізму їх утворення на який вказує ОСОБА_5 в ході проведення слідчого експерименту за його участю. Разом з цим, локалізація та характер виявлених тілесних ушкоджень у гр. ОСОБА_9 в області голови, лівої верхньої кінцівки та шиї не суперечить механізму їх утворення на який вказує він ході проведення слідчого експеримент за його участю.
Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_13 повністю підтвердила висновки експертиз № 3784е та № 325е, й пояснила, що спричинені тілесні ушкодження ОСОБА_9 , за обставин, на які вказував ОСОБА_5 не можливі при одномоментному падінні з висоти власного росту, а ушкодження виявлені під час проведення експертизи могли утворитися лише від дії тупого твердого предмету, яким могла бути і рука, і нога або інший предмет з аналогічними властивостями. Разом з цим, експерт повністю виключила можливість отримання тілесних ушкоджень потерпілим за обставин вказаних обвинуваченим ОСОБА_5 та зазначила, що локалізація та характер виявлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 в області голови, лівої верхньої кінцівки та шиї не суперечить механізму їх утворення на який вказував потерпілий в ході проведення слідчого експеримент за його участю.
Надаючи оцінку цим доказам у сукупності, колегія суддів вважає їх належними, допустимими і достовірними, й достатніми для доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, та не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Перевіряючи доводи обвинуваченого, щодо неправдивості показів потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 , колегія суддів вважає їх необгрунтованими, з таких підстав.
Як видно із журналу та технічного запису судових засідань від 27.02.2020 та 02.03.2020, й наявних в матеріалах провадження розписок потерпілого та цього свідка, їм було роз`ясненно їх права і обов`язки, й попереджено про кримінальну відповідальність, та приведено до присяги. При цьому, з матеріалів провадження видно, що свідок та потерпілий під час судового розгляду давали логічні, послідовні показання, які узгоджуються між собою та із іншими, вищенаведеними доказами, дослідженими судом й наведеними у вироку.
Щодо доводів обвинуваченого про суперечливі висновки проведених у цьому провадженні експертиз, то колегія суддів вважає їх безпідствними та необгрунтованими, оскільки судом першої інстанції було допитано експерта, яка пояснила суду, що саме вона проводила ці експертизи та повністю підтвердила викладені в них висновки, й спростувала припущення обвинуваченого про те, що тілесні ушкодженні потерпілий наніс собі сам, та цим доводам судом була надана належна оцінка.
Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дослідженні всі обставини кримінального провадження, кожен перелічений доказ оцінено з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, що є підставою для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_5 .
Перевіряючи доводи обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання його особі та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, суд вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело права, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 та «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним», а у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції вказаних вимог закону було дотримано в повній мірі.
Матеріалами провадження підтверджено, що призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді громадських робіт, в межах санкцї статті, за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, в повному обсязі відповідає наведеним вище нормам закону.
Так, призначаючи покарання ОСОБА_5 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який працевлаштований, за місцем його проживання скарг не надходило, не перебуває на обліку у лікарів нарколога і психіатра, не має на утриманні малолітніх та непрацездатних осіб, а також зухвале ставлення до вчиненого ним кримінального правопорушення, поєднане з упередженістю до потерпілого.
Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченому, згідно ст.ст. 66, 67 КК України, судом не встановлено.
Вказаним обставинам, суд надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку й дійшов законного і справедливого висновку про неможливість застосування у провадженні положень ст.ст. 69, 75 КК України та необхідність призначення покарання обвинуваченому у виді громадських робіт в межах санкції інкримінованого кримінального правопорушення з його реальним відбуванням.
Згідно ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
В силу ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що покарання ОСОБА_5 призначене у виді громадських робіт, в межах санкції інкримінованого йому кримінального правопорушення, з реальним його відбуттям, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, тому підстав вважати призначене покарання явно несправедливим у наслідок суворості у суду не має.
Посилання обвинуваченого в скарзі на те, що суд не в повній мірі врахував тих обставин, що за місцем роботи обвинувачений виконує суспільно-корисну працю з метою проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, якісно і чітко виконує свої трудові обов`язки, платить податки, а також наявність у нього на утриманні хворої матері, є необгрунтованими, оскільки ці обставини судом враховано при призначенні покарання у сукупності з іншими обставинами.
Отже, призначене судом покарання ОСОБА_5 в повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, оскільки, на переконання колегії суддів, воно є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та підстав вважати його занадто суворим, не убачається, й не знаходить підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому з мотивів, які наведені в його апеляційній скарзі.
Разом з цим, перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого про завищений та необгрунтований розмір витрат на правову допомогу, заявлений в цивільному позові потерпілого, колегія суддів приходить до таких висновків.
Частиною 5 статті 128 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку із цивільним позовом, КПК не врегульовані, до них застосовується норми ЦПК.
Згідно з ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України, до процесуальних витрат відносяться витрати на правову допомогу.
Виходячи з положень ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру.
Згідно з до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Положеннями частини 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ст.ст. 26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Як убачається з матеріалів провадження, потерпілий ОСОБА_9 заявив позовні вимоги про відшкодування обвинуваченим судових витрат, понесених на правничу допомогу адвоката в розмірі 4000 грн., які судом першої інстанції було задоволено в повному обсязі.
З матеріалів провадження видно, що між потерпілим ОСОБА_9 та адвокатським бюро Станіслава Казанцева «ДЖАСТІС», в особі керуючого бюро ОСОБА_15 , 04 лютого 2020 року було укладено договір № 101 про надання правової допомоги та додаткова угода № 1 до договору про надання правової допомоги №101, у цьому кримінальному провадженні, яким було узгоджено вартість послуг адвоката та порядок оплати гонорару (т. 1 а.п. 38-39, 40).
Відповідно до Рахунку на оплату №060220-101 від 06 лютого 2020 року потерпілий ОСОБА_9 сплатив адвокатському бюро Станіслава Казанцева ДЖАСТІС за юридичні послуги, а саме: складання процесуальних документів (позовної заяви) 2000 грн.; повний супровід судової справи (участь у судових засіданнях) 2000 грн. (т.1 а.п. 44).
Разом з цим з матеріалів провадження видно, що адвокатське бюро в особі адвоката ОСОБА_16 в повному обсязі виконало свої обовязки та надало весь спектр правничих послуг, передбачених договором, тому, з урахуванням принципу співмірності, складності кримінального провадження, часу витраченого адвокатом для виконання послуг, наданих потерпілому, їх обсягу, колегія суддів вважає, що розмір витрат у сумі 4000 грн. на правничу допомогу адвоката є співмірним та таким, що узгоджується із вимогами закону, а доводи апеляційної скарги обвинуваченого в цій частині є необгрунтованими.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість і належну вмотивованість оскаржуваного вироку, який зміні чи скасуванню з викладених в апеляційних скаргах мотивів не підлягає.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2020 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4