У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№ 335/10020/15-к
пр. 1-кп/336/51/2020
17 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 , захисника адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у закритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою по кримінальному провадженню по обвинуваченню:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 2, 3, 10 ч.2 ст. 115, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 152, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 152, ч. 3 ст. 153, ч. 2 ст. 162 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у складі колегії суддів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під головуванням судді ОСОБА_1 перебуває вищевказане кримінальне провадження.
До обвинуваченого застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Прокурором Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_3 14 грудня 2020 року через канцелярію суду подано клопотання про продовження обвинуваченому на 60 днів строку тримання під вартою.
Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.
Вимогами ч.1 ст. 186 КПК України встановлено, що клопотання про застосування або зміну запобіжного заходу розглядається слідчим суддею, судом невідкладно, але не пізніше сімдесяти двох годин з моменту фактичного затримання підозрюваного, обвинуваченого або з моменту надходження до суду клопотання, якщо підозрюваний, обвинувачений перебуває на свободі, чи з моменту подання підозрюваним, обвинуваченим, його захисником до суду відповідного клопотання.
Через тимчасову непрацездатність одного з членів колегії у період з 14 грудня по 17 грудня 2020 року виявилося неможливим у визначений КПК України строк розглянути колегією суддів клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою. При цьому, строк тримання під вартою ОСОБА_5 спливає саме 17 грудня 2020 року.
Отже, відповідно до пункту 20-5 розділу XI "Перехідні положення" КПК України клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою підлягає розгляду головуючим суддею ОСОБА_1 .
У судовому засіданні прокурор підтримав власне клопотання за вказаними у ньому доводами.
Захисник адвокат ОСОБА_4 заперечила на клопотання прокурора та просила застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід цілодобовий домашній арешт.
Обвинувачений погодився з думкою захисника, додав, що має неповнолітню дитину, до свого затримання був працевлаштований, досі підтримує родинні зв`язки зі своєю матір`ю та має право на житло за адресою реєстрації постійного місця проживання ( АДРЕСА_1 ).
Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши клопотання прокурора та перевіривши його доводи матеріалами кримінальної справи, суд, вирішуючи клопотання про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд виходить з наступного.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.
Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, ОСОБА_5 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 2, 3, 10 ч.2 ст. 115, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 152, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 152, ч. 3 ст. 153, ч. 2 ст. 162 КК України.
Під час судового розгляду суд за наслідками дослідження наданих доказів має встановити, чи доведена винуватість особи поза розумним сумнівом. Отже, до завершення судового розгляду оцінка доведеності винуватості особи є передчасною.
При продовженні ж строку дії запобіжного заходу має бути встановлена наявність трьох складових - чи є обґрунтованою підозра; чи наявні достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК України ризиків, на які вказує прокурор, чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
Питання про обрання щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою було вирішено ще на стадії досудового розслідування. Так, ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 15 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області від 30 червня 2015 року, було застосовано до ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Питання ж про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою неодноразово вирішувалося на стадії судового розгляду. Тобто це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і їй на заміну висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду вирішальним є встановлення існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого та можливість запобігання ризикам, передбаченим ч.1 ст. 177 КПК України, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.
За положенням ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення тощо.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч.1 ст. 177 цього Кодексу.
Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.
Зокрема, клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою (ч. 3 ст. 199 КПК України).
Частина 5 статті 199 КПК України зобов`язує суд відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Відповідно до практики ЄСПЛ, яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» разом із Конвенцію про права людини і основоположних свобод застосовується судами як джерело права, стосовно підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою, яке ґрунтується на презумпції, що після спливу певного проміжку часу навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням позбавлення волі, а тому судовим органам потрібно надати інші пояснення продовження тримання особи під вартою. Більше того, підстави подальшого тримання під вартою повинні бути чітко вказані національними судами («Єлоєв проти України», «Харченко проти України», п. 99).
Тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (справа «Боротюк проти України», п. 61).
У п. 62 зазначеного рішення ЄСПЛ вказав, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.
Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, суд повинний зазначити конкретні, а не абстрактні підстави для тримання особи під вартою, розглянути можливість застосування альтернативного запобіжного заходу.
При цьому, прокурором за поданим клопотанням вказано на існування зазначених ним ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, виключно виходячи з тяжкості злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_5 , та тяжкості покарання, що йому загрожує, що є неприпустимим за наведених вище підстав, при цьому, прокурор не навів жодних переконливих мотивів щодо неможливості застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.
Як вбачається з матеріалів кримінальної справи та поданого прокурором клопотання, його позиція зводиться до того, що передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України наразі продовжують існувати та не змінилися.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку обвинувачений, може вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Таким чином, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про достатню ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.
Зокрема, тяжкістю можливого для ОСОБА_5 покарання прокурор обґрунтовує ризик його переховування від органів досудового розслідування та/або суду, що, як зазначає прокурор, підтверджується тим, що обвинувачений, усвідомлюючи невідворотність покарання за вчинення особливо тяжкого злочину, може безперешкодно залишити своє місце мешкання.
Дійсно, ОСОБА_5 обвинувачується у скоєнні кількох кримінальних правопорушень, зокрема, особливо тяжких злочинів.
Натомість, як зазначалося вище, тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою.
Більш того, у справі «Ноймайстер проти Австрії» ЄСПЛ констатував, що ризик втечі неминуче зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою, оскільки строк тримання може бути вирахуваний зі строку позбавлення волі, який може очікувати особа, якщо її визнають винною, що зменшує спокусу втечі.
Так, 13 червня 2015 року ОСОБА_5 в порядку ст. 208 КПК України був затриманий по цьому кримінальному провадженню та з того часу тримається під вартою, тобто на теперішній час - більше п`яти з половиною років.
Враховуючи переживаючу (ультрактивну) дію Закону України № 838-VIII від 26.11.2015, згідно з яким зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, у разі визнання ОСОБА_5 винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів, у строк можливого покарання зарахується строк тримання під вартою, що вже на даний час становитиме більше 11 років.
Зазначене, на думку суду, зменшує ризик переховування настільки, що він не може виправдати подальше тримання обвинуваченого під вартою.
Ризик перешкоджання кримінальному провадженню та вчинення іншого кримінального правопорушення прокурором обґрунтовується тим, що « ОСОБА_5 скоїв особливо тяжкий злочин, що свідчить про нехтування ним прийнятих у суспільстві норм моралі, дотримання законності безпринципне ставлення до людського життя як найвищої цінності».
Натомість, як вже зазначалося судом, до завершення судового розгляду оцінка судом доведеності винуватості особи є передчасною, а покладення на обвинуваченого обов`язку носити електронний засіб контролю із забороною цілодобово залишати житло на переконання суду істотно зменшить ризик вчинення ОСОБА_5 іншого кримінального правопорушення.
Ризик впливу на свідків прокурором обґрунтовується тим, що, «враховуючи характер скоєного злочину, ОСОБА_5 може на них вплинути та залякати тощо». При цьому, вирішуючи клопотання прокурора, суд звертає увагу на те, що стороною обвинувачення у власному клопотанні лише викладена констатація існування ризика, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КК України, натомість доказів на підтвердження його наявності прокурором суду взагалі надано не було.
Більш того, на даному етапі кримінального провадження такий ризик може бути усунений шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, з покладанням відповідної заборони спілкуватися із зазначеними особами.
При оцінці можливості застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується по своїй суті перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші, більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.
При цьому, норми чинного КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на ньогої процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Разом з цим, суд враховує закріплену в п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і розтлумачену в п. 86 рішення ЄСПЛ у справі «Макаренко проти України» (Makarenko v. Ukraine) від 30 січня 2018 року «презумпцію на користь звільнення» з урахуванням того, що запобігти встановленому ризику можливо шляхом застосування до обвинуваченого домашнього арешту з покладенням обов`язків.
Суд наголошує, що значна тривалість судового розгляду, за відсутності відомостей щодо явного зловживання стороною захисту процесуальними правами, про що слідує з рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 05.12.2019 року, яким було відмовлено у порушенні дисциплінарної справи відносно захисників ОСОБА_5 , не може перекладатися на обвинуваченого шляхом обмеження права на свободу, яке відносно ОСОБА_5 носить довготривалий характер, навіть за наявності обґрунтованого обвинувачення, й, при цьому очікуване покарання не слід ототожнювати із застосуванням запобіжного заходу.
Суд звертає також увагу на положення ч. 1 ст. 318 КПК України, п. 3 ст. 5 Конвенції про права людини і основоположних свобод, які визначають право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.
На підставі викладеного, зваживши всі обставини в їх сукупності, в тому числі строк перебування обвинувачеого під вартою, тривалий строк судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, суд доходить до висновку, що запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, та забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_5 можливо шляхом застосування до останнього запобіжного заходу у виді домашнього арешту із, зокрема, забороною обвинуваченому залишати цілодобово житло за адресою реєстрації його постійного місця проживання ( АДРЕСА_1 ), спілкуватися з потерпілими, свідками та покладанням на нього обов`язку носити електронний засіб контролю, що буде достатнім та необхідним для забезпечення виконання ОСОБА_5 й покладених на нього, як на обвинуваченого, відповідних процесуальних обов`язків.
У зв`язку зі зміною запобіжного заходу обвинуваченого ОСОБА_5 слід звільнити з-під варти в порядку ч. 3 ст. 202 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 34, 55, 61, 62, 181, 183, 197, 199, ст. ст. 331, 392 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів та звільнити негайно з-під варти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і зобов`язати його невідкладно прибути до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Змінити запобіжний захід у виді тримання під вартою та застосувати відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю, заборонивши йому цілодобо залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 60 днів, визначивши строк дії цієї ухвали по 15 лютого 2021 року включно.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки:
1) прибувати в суд за першим викликом;
2) повідомляти суду про зміну свого місця проживання;
3) не відлучатися за межі населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду;
4) утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками по даному кримінальному провадженню;
5) носити електронний засіб контролю.
Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до вимог ч.5 ст.181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.
Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч.5 ст.195 КПК відмова від носіння засобу електронного контролю, умисне зняття, пошкодження або інше втручання в його роботу з метою ухилення від контролю, а рівно намагання вчинити зазначені дії є невиконанням обов`язків, покладених судом на обвинуваченого при обранні запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Цю ухвалу передати для виконання Дніпровському відділу поліції ГУНП в Запорізькій області за місцем проживання обвинуваченого, зобов`язавши названий орган негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту з покладанням вищеперелічених обов`язків.
Копію ухвали суду надіслати Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор», вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.
Термін дії обов`язків, покладених судом на обвинуваченого визначити в межах дії запобіжного заходу, тобто до 15 лютого 2021 року включно.
У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому ст. 199 КПК. Після закінчення строку, в тому числі продовженого, на який на обвинуваченого були покладені відповідні обов`язки, ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію і обов`язки скасовуються.
Ухвала щодо застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту підлягає виконанню після її проголошення.
Повний текст ухвали проголошено 22 грудня 2020 року о 9-00 годині.
Ця ухвала оскарженню не підлягає.
Ухвала підлягає негайному виконанню.

Головуючий суддя: ОСОБА_1