ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/6292/20 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/3564/20 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: ст.331 КПК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілих по справі, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника та самого обвинуваченого на ухвалу Комінтернівського районного суду м.Харкова від 13.10.2020 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою, продовжено дію запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою до 11.12.2020 року, включно.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати на теперішній час.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник вказав, що надані стороною обвинувачення докази не доводять обставини, які свідчать про наявність ризиків, передбачених п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України.

Також вказав, що ОСОБА_7 до моменту його затримання за викликом слідчого з`являвся до відділу поліції, що на його думку свідчить про небажання останнього уникнути кримінальної відповідальності.

Зазначив, що обвинувачений звертався до суду першої інстанції з клопотанням про розгляд кримінального провадження стосовно нього колегіально судом у складі трьох суддів, яке було передано до канцелярії Комінтернівського районного суду м.Харкова, для автоматизованого визначення колегії суддів, та згідно даних з сайту суду до складу колегії було включено суддів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , проте питання щодо продовження строку тримання під вартою 13.10.2020 року на підготовчому судовому засіданні вирішувалось без вказаних суддів. Тому вважає, що судом першої інстанції було порушено вимоги норм матеріального та процесуального права.

Також вказав, що обвинувачений має непрацездатних батьків.

Також не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати.

В скарзі апелянта вказав, що 20.08.2020 року звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про розгляд кримінального провадження колегіально судом у складі трьох суддів, проте підготовче судове засідання було проведено одноособово.

Вказав, що стороною обвинувачення не було надано доказів існування ризиків, передбачених п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, та прокурор не врахував, що проживаючи поруч в одному помешканні обвинувачений не впливав на свідків.

В апеляційній скарзі заперечує щодо відсутності соціальних зв`язків та постійного доходу, має непрацездатних батьків та цивільну дружину.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений та його захисник підтримали доводи поданих ними апеляційних скарг, просили задовольнити їх вимоги у повному обсязі.

Прокурор вважав оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, просив залишити вимоги апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника без задоволення.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам : переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення ; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих їм злочинів може вдатися до відповідних дій.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, що є достатньою підставою вважати, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про наявність ризику втечі.

Крім того, відповідно до наявних матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, що на думку колегії суддів свідчить про відсутність постійного джерела прибутку, враховуючи тяжкість злочину, що в свою чергу свідчить про існування на теперішній час ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме впливати на свідків, оскільки як вірно встановлено судом першої інстанції, деякі з них мешкають разом в одному будинку з обвинуваченим.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_7 , даних про його особу, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, а також те, що він не має постійного законного джерела доходу, та може переховуватись від суду, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Вище викладене свідчить про неспроможність доводів апелянтів про не доведеність існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, у зв`язку з чим, колегія суддів не бере їх до уваги.

Також колегія суддів відкидає доводи захисника щодо недоведеність існування ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки наявність такого ризику не було встановлено судом першої інстанції.

Наявність у обвинуваченого непрацездатних батьків, цивільної дружини, та постійного доходу, колегією суддів вважає, що це не є безумовною підставою для скасування щодо обвинуваченого запобіжного заходу, оскільки дана обставина існувала і на час вчинення злочину, однак не стала стримуючим фактором для ОСОБА_7 від протиправних дій.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі скасування відносно нього запобіжного заходу.

Відповідно до п.20-5 розділу XI «Перехідні положення» КПК України у разі неможливості у визначений цим Кодексом строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім клопотання, поданого на розгляд до Вищого антикорупційного суду, воно може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально, або може бути передано для розгляду до іншого суду в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції або до суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів в порядку, передбаченому абзацом шостим цього пункту.

Згідно наявного в матеріалах провадження протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів (а.с.17), розгляд даного кримінального провадження проводиться колегіально, та як вбачається з журналу судового засідання (а.с.21) інші судді учасники колегії були відсутні, розгляд клопотання про продовження строку тримання під вартою було проведено головуючим по справі, у зв`язку з чим, доводи скарги захисника та обвинуваченого в цій частині є безпідставними.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційних скарг щодо порушення судом першої інстанції вимог ч.2 ст. 31 КПК України, оскільки суд першої інстанції наділений правом під час підготовчого судового засідання за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Відповідно до правової позиції викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», «розумність» строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотання про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».

З урахуванням обставин вчинених обвинуваченим ОСОБА_7 особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, який є злочином небезпечним для суспільства, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в повній мірі та у визначеному законом порядку враховано всі обставини, особу обвинуваченого та його соціальні зв`язки, та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, що може бути виправдано, наявністю конкретного суспільного інтересу по даній справі.
Тому колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .
Також колегія суддів, вважає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.
Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду не встановлено.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг.
Керуючись ч.2 ст. 376, ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Комінтернівського районного суду м.Харкова від 13.10.2020 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 ,- залишити без змін.

Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

_____________ ______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3