ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/431/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.3 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 Запорізької області ОСОБА_9 , захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Запоріжжя, громадянка України, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судиму 17 вересня 2012 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч.1 ст.307, ч.2 ст.307, ч.2 ст.309 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 років.

На підставі ст.71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2012 року та призначено остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст.100 КПК України

Згідно зі змістом вироку, 24 жовтня 2013 року у вечірній час ОСОБА_7 , керуючись умислом на крадіжку, діючи з корисливих мотивів шляхом підбору штатного ключа, незаконно проникла до квартири АДРЕСА_2 , звідки таємно викрала належну ОСОБА_10 дитячу коляску «ZIPPY» блакитного кольору вартістю 3700 гривень, чим завдала останній матеріальну шкоду на вказану суму.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини обвинуваченої та кваліфікацію судом її дій, вважає призначене ОСОБА_7 покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції недостатньо врахував тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, а також дані про особу обвинуваченої, яка раніше притягувалась до кримінальної відповідальності, має судимість, вчинила інкримінований їй злочин в період іспитового строку, на теперішній час перебуває на обліку в органі пробації, але належних висновків для себе не зробила та продовжила вчиняти злочину.

Також зазначає, що обвинувачена у вчиненні злочину не розкаялася, вину визнала частково, під час судового розгляду та дачі показань не усвідомлювала ступінь суспільної небезпечності своїх дій, фактично намагаючись виправдати свої дії відсутністю умислу, перебуває на обліку у нарколога, у період з 05 червня 2014 року по 23 січня 2017 року перебувала у розшуку.

Крім того, призначаючи обвинуваченій покарання, суд першої інстанції не врахував рецидив злочинів як обставину, що обтяжує покарання.

Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки та на підставі ч.1 ст.71 КК України призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_8 просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, ухвалити виправдувальний вирок, а кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_7 закрити.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що висновки суду першої інстанції про часткове визнання обвинуваченою своєї вини спростовуються технічним записом судових засідань, оскільки ОСОБА_7 в суді лише визнала факт користування коляскою для перевезення дитячих речей, яку вона побачила у відкритому нежилому приміщенні, де відбувались ремонтні роботи.

Так, з метою отримання дозволу на тимчасове використання коляски, обвинувачена стукала у двері та піднімалась на другий поверх, але їй ніхто не відчинив двері, у зв`язку з чим, вона вирішила скористатись коляскою, а на наступний день збиралась її повернути. Разом з тим, через хворобу свого сина вона не змогла відразу цього зробити, а коли через тиждень направилась з коляскою до того місця, де її позичила, вона була затримана співробітниками поліції.

Свої ж показання на стадії досудового розслідування обвинувачена надавала лише тому, що у неї не було захисника, а слідчий запевняв, що оскільки вартість коляски незначна та її повернуто потерпілій, то і факт визнання нею крадіжки не призведе до покарання.

Судом першої інстанції не було досліджено жодного доказу на спростування таких пояснень обвинуваченої, який підтвердив би наявність у неї корисливого мотиву, встановлення якого є обов`язковим для кваліфікації дій за ст.185 КК України.

Маючи можливість розпорядитися коляскою на власний розсуд, обвинувачена цього не зробила, а намагалась її повернути, що підтверджується розпискою про добровільну видачу дитячої коляски, але суд вказані обставини до уваги не взяв та в порушення вимог ч.4 ст.95 КПК України обґрунтовував свій вирок поясненнями ОСОБА_7 , які вона надала на стадії досудового розслідування.

Крім того, на обґрунтування доведеності вини обвинуваченої суд послався на протокол огляду місця події від 27 жовтня 2013 року, який на підставі ст.87 КПК України необхідно було визнати недопустимим доказом, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані про власника приміщення та про його згоду на огляд приміщення, а також ухвала слідчого судді, на підставі якої проводився обшук.

Більше того, відсутні докази того, що вказане приміщення є квартирою, оскільки з показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вбачається, що вказане приміщення спочатку було нежитловим, а в подальшому визнане житловим та виділене працівникам прокуратури.

Також, суд першої інстанції необґрунтовано послався на протокол слідчого експерименту від 15 листопада 2016 року, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутня добровільна згода власника на проведення вказаної слідчої дії у приміщенні, або ж ухвала слідчого судді про надання дозволу.

Звертає увагу, що суд першої інстанції не взяв до уваги твердження сторони захисту з приводу того, що недоведеним є факт відкриття навісного замку саме долученим до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу ключем, оскільки обвинувачена пояснювала про те, що двері були не зачинені і вказані суперечності судом усунуті не були.

Також, в матеріалах кримінального провадження відсутні CD-диск, визнаний речовим доказом (згідно матеріалів службового розслідування), фотознімки зі слідчого експерименту та огляду.

Вважає, що суд у вироку викривив показання потерпілої ОСОБА_10 , яка в суді першої інстанції показала, що придбала дитячу коляску у своїх знайомих, вона раніше була у користуванні, але ціну, за яку її було придбано, вона не пам`ятає, цінності для неї вказана коляска не має, чому ціна коляски зазначена 3700 гривень їй невідомо, і вона її вже давно комусь віддала.

За таких обставин вважає, що жодних належних доказів на підтвердження вартості дитячої коляски немає, у зв`язку з чим, суд прийшов до помилкових висновків про обґрунтованість обвинувачення та не взяв до уваги доводи про сплив строку придатності дитячої коляски, яка перебувала в користуванні більше 12 років.

Звертає увагу на те, що призначаючи обвинуваченій покарання, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що вона не була ознайомлена з висновком органу пробації, добровільно повернулась в Україну та протягом півтора року з`являлась на усі виклики до суду.

Крім того, вона є матір`ю-одиначкою, має на утриманні двох малолітніх дітей, найменшому з яких в липні 2018 року виповнився 1 рік, після проходження реабілітаційного лікування вона подолала свою наркозалежність, а з обліку її не знято у зв`язку з тим, що не пройшло 5 років з моменту її лікування, після повернення в Україну та до пологів вона працювала, наразі перебуває у відпустці по догляду за дитиною.

Захисником на апеляційну скаргу прокурора подано заперечення, в якому вона зазначає, що суд першої інстанції в повному обсязі задовольнив прохання прокурора про призначення ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі. Доводи про визнання рецидиву злочинів як обставини, що обтяжує покарання є необґрунтованими, з висновком органу пробації обвинувачена та її захисник ознайомлені не були, а факт перебування обвинуваченої на обліку у нарколога вже був врахований судом при призначенні покарання, і з урахуванням викладеного, просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги прокурора і заперечував проти доводів апеляційної скарги захисника; обвинувачену і її захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу і заперечували проти доводів апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів, вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню з призначенням нового розгляду.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є, окрім іншого, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст.411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні мають істотні суперечності.

Згідно з положеннями ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Згідно з положеннями ч.ч.3, 4 вказаної статті обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України в разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказі.

Вирок суду щодо ОСОБА_7 зазначеним вимогам закону не відповідає.

До доказів винуватості обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, суд відніс показання потерпілої ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , та документи:

-протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 27.10.2013 року, з якого випливає, що ОСОБА_10 просить правоохоронні органи притягти до відповідальності особу, яка шляхом підбору ключа проникла у квартиру АДРЕСА_2 , звідки викрала належну їй дитячу коляску

«ZIPPY» (а. с. 246 т. 1);

-протокол огляду місця події від 27.10.2013 року, з якого випливає, що об`єктом огляду є квартира АДРЕСА_2 . Під час огляду встановлено, що вхід здійснюється через одностулкові металеві двері синього кольору. На двері є навісний замок без видимих пошкоджень, який на момент огляду був відкритий. На двері видимих пошкоджень немає. У квартирі обстановка не порушена. Навпроти вхідної двері одразу же у порога стоять три коробки. У квартирі на стінах шпалери відсутні, будь-які меблі теж відсутні. Всюди стоять коробки, мішок з будівельним сміттям (а.с. 248-249 т. 1; а.с. 1 т. 2);

-протокол огляду предмета від 06.11.2013 року про огляд металевого ключа стального кольору довжиною 5 см, який має зубці в кількості трьох штук на кільці. На одній стороні вказаний ключ має цифрове позначення із номером 46 (а. с. 4 т. 2);

-протокол огляду предмета від 06.11.2013 року про огляд дитячої коляски з написом «ZIPPY» (а.с. 7-8 т. 2);

-власноручна заява ОСОБА_7 про добровільну видачу співробітникам міліції дитячої коляски чорно-синього кольору «ZIPPY» та ключа від навісного замка вхідної двері (а.с. 2 т. 2);

-постанови від 06.11.2013 року про визнання металевого ключа та дитячої коляски «ZIPPY» речовими доказами (а.с. 3, 6 т. 2);

-розписка потерпілої ОСОБА_10 від 06.11.2013 року про те, що вона отримала від співробітників міліції належну їй коляску синього кольору «ZIPPY» (а.с. 9 т. 2 );

-протокол проведення слідчого експерименту від 15.11.2013 року, в ході якого обвинувачена дала наступні показання, що 24.10.2013 року у денний час вона знаходилася в районі вулиці Аваліані у м. Запоріжжі. Коли проходила мимо одного з домів, розташованих по вказаній вулиці, вирішила зайти в один з під`їздів для того, щоб переодягнути колготки, точна адреса будинку їй невідома. Знаходячись у під`їзді вказаного будинку на першому поверсі, вона переодягнула колготки, після чого звернула увагу на металеві двері, які були обладнані навісним замком. В цей час вона вирішила перевірити, чи є будь-які цінні речі за даними дверми, так як у неї при собі був ключ, який як їй здалося міг би відчинити вищевказаний замок. Потім за допомогою ключа вона відчинила замок і проникла до квартири, де побачила дитячу коляску марки «ZIPPY» блакитного кольору. Взявши коляску, вона підняла її на другий поверх, так як їй здалося, що хтось заходе у під`їзд . Після чого, знаходячись на другому поверсі вона побачила невідомого їй чоловіка, який побачивши її, запропонував свою допомогу, а саме запропонував спустити коляску на перший поверх, на що вона погодилась і він допоміг їй винести коляску на вулицю. Потім вона попрямувала в сторону площі «Профспілок», де сховала коляску у кущі й попрямувала додому. 05.11.2013 року вона була запрошена співробітниками міліції до Шевченківського районного відділення міліції, де зізналась у вчиненні даного злочину. Після чого вона була опитана і добровільно видала співробітникам міліції раніше викрадену нею коляску та ключ, за допомогою якого відчинила навісний замок, про що власноручно написала заяву. Після дачі показань учасники слідчої дії вийшли з приміщення Шевченківського районного відділення міліції, сіли до службового транспорту та за вказівкою ОСОБА_7 попрямували до будинку АДРЕСА_3 , після чого підійшли до квартири АДРЕСА_4 , зупинившись біля якої остання пояснила, що з даної квартири вона вчинила крадіжку коляски (а.с. 10-11 т. 2);

Суд першої інстанції даючи аналіз переліченим доказам зазначив, що вони узгоджуються один з одним, послідовні, достовірні здобуті у встановленому процесуальним законом порядку, і підстав для визнання їх недопустимими немає.

Під час судового розгляду обвинувачена ОСОБА_7 свою вину в інкримінованому їй злочину визнала частково і пояснила, що 24.10.2013 року перебувала під впливом наркотичних засобів. За проханням своєї матері пішла до знайомої, яка проживає по АДРЕСА_5 , щоб забрати дитячі речі. На той час вона мала дитину у віці трьох років. Коли забрала речі та поверталась додому, пішов дощ. Зайшла у під`їзд будинку АДРЕСА_3 , побачила, що в квартирі АДРЕСА_4 відкриті двері, подзвонила у квартиру, але ніхто не вийшов. Тоді вона зайшла у квартиру, побачила у ній дитячу коляску, більше ніяких речей у квартирі не було, подумала, що це нежиле приміщення. Взяла коляску для того, щоб перевезти дитячі речі додому, в подальшому мала намір повернути її, привезла коляску додому, а 05.11.2013 року повезла коляску в то місце, де її взяла, але в районі магазину «Сільпо» до неї підійшли два працівника міліції, яким вона видала коляску добровільно. Умислу на крадіжку коляски не мала.

Стосовно вказаних показів обвинуваченої суд першої інстанції оцінив їх у відповідності до положення ст.94 КПК України у співставленні з іншими фактичними даними, вважав показання ОСОБА_7 щодо відсутності умислу щодо інкримінованого їй діяння хибними, оскільки вони спростовуються сукупністю інших доказів, наведених судом.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позиція обвинуваченої, яка нічого не протиставляє фактичним даним, які її викривають, є виявом позиції захисту від обвинувачення, яку особа, що не є суб`єктом кримінального переслідування за давання неправдивих показань, вправі обирати на власний розсуд.

Разом з тим слід зазначити, що відповідно до п.3 ч.1 ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат

Таким чином, кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд на основі всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи з`ясувати, зокрема характер і розмір матеріальної шкоди, заподіяної злочином і у вироку дати належну оцінку зазначеним обставинам.

В межах заявлених захисником доводів та вимог підлягає перевірці дотримання судом першої інстанції вимог щодо дослідження доказів в порядку ст.94 КПК України, зокрема обставини щодо вартості та належності конкретного предмету злочину.

Так, слід зауважити, що жоден з вказаних доказів не підтверджує розмір завданої потерпілій матеріальної шкоди, а будь-які інші докази, якими визначається вартість викраденої дитячої коляски, матеріали кримінального провадження не містять, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 фактичним обставинам справи не відповідають, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які довідки на підтвердження вартості майна чи відповідні висновки експертизи.

Будь-яких інших даних з приводу вартості викраденої коляски, окрім показань вищезазначених потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , матеріали кримінального провадження не містять.

Таким чином, встановлюючи факт викрадення майна та покладаючи в основу обвинувального вироку покази потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , як доказ вартості викраденої дитячої коляски, суд першої інстанції належним чином не встановив такий елемент складу злочину як розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи сторони захисту, дійшов висновку, що районний суд, визнаючи ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального правопорушенні, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, не надав доказам юридичної оцінки з дотриманням вимог ст.94 КПК України, що слід визнати істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вказане порушення є підставою для скасування вироку.

Виходячи з такої засади кримінального провадження як безпосередність дослідження доказів відповідно до п.16 ч.1 ст.7, ст.23 КПК України та правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду в рішенні від 05.12.2018 у справі № 301/2178/13-к (п.31), беручи до уваги доводи апеляційних скарг сторони захисту згідно ч.1 ст.404 КПК України і враховуючи відсутність клопотання відповідно до ч.3 ст.404 КПК України щодо повторного дослідження доказів або дослідження доказів, які не досліджувалися в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо наданих доказів не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.

Таким чином, апеляційний суд, з огляду на сукупність вище наведених обставин, позбавлений можливості проаналізувати з дотриманням вимог ст.94 КПК України доводи сторони захисту.

Приймаючи до уваги встановлені факти неповноти судового розгляду та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, який допущено судом першої інстанції, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме вимог ст.7 КПК України, ч.6 ст.9 КПК України, оскаржуваний вирок, на підставі п.3 ч.1 ст.409, ч.1 ст.412, ст.415 КПК України, підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Відповідно ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Під час апеляційного розгляду сторона захисту заявляла клопотання про дослідження доказів судом апеляційної інстанції, однак захисник не навела підстав для повторного дослідження цих доказів, передбачених до ч.3 ст.404 КПК України, тому суд апеляційної інстанції відмовив в задоволенні цього клопотання.

З огляду на вказані обставини суд апеляційної інстанції, не може без належних підстав досліджувати і давати оцінку тим доказам, які були досліджені, однак не оцінені належним чином судом першої інстанції, тому вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду.

При цьому, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність чи недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та призначення покарання. А тому, при новому розгляді районному суду належить з`ясувати всі фактичні обставини справи у порядку визначеному кримінальним процесуальним законом.

При новому розгляді суду необхідно усунути порушення, з дотриманням встановленого законом порядку повно та всебічно перевірити доводи сторони захисту.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що вимоги і доводи апеляційної скарги прокурора в частині призначення покарання не можуть бути розглянуті і задоволенні, оскільки це питання вирішується, після висновку про винуватість особи, який після скасування вироку, залишається не прийнятим.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 Запорізької області ОСОБА_9 та захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2018 року щодо ОСОБА_7 , скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Матеріали кримінального провадження направити до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4