Справа № 352/606/17
Провадження № 11-кп/4808/369/20
Категорія ч.1 ст.286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

представника потерпілого ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000800 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_10 та прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_7 на вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

виправдано через недоведеність вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, -

в с т а н о в и л а :

Відповідно до обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000800 від 03.12.2013р., ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні порушення Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

За версією обвинувачення злочин вчинено при наступних обставинах :

02.12.2013 р. приблизно о 16 год., водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «Мерседес-Бенц Спринтер 308CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався автомобільною дорогою «Калуш - Івано-Франківськ» зі сторони м. Івано-Франківська у напрямку м. Калуша. Наблизившись до перехрестя вказаної автомобільної дороги з автомобільною дорогою Н-10 «Стрий Чернівці», що зліва по напрямку його руху, ОСОБА_8 зайняв крайнє ліве положення та зупинився для виконання маневру повороту ліворуч.

В цей час зі сторони м. Калуша у напрямку м. Івано-Франківська до згаданого перехрестя, рухаючись прямолінійно, наближався автомобіль марки ВАЗ-21063, реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_10 .

Водій ОСОБА_8 перед початком та зміною напрямку руху, проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, що склалась, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити автомобіль ВАЗ-21063, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки для інших учасників руху, не надав дорогу транспортного засобу, що рухався по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо, не маючи переваги у русі, розпочав маневр повороту ліворуч, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ-21063 під керуванням ОСОБА_10 .

При цьому ОСОБА_8 порушив вимоги пунктів Правил дорожнього руху України:

п. 2.3 б), який вказує, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 10.1, згідно якого, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

п. 16.13, у відповідності до якого, перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо.

У результаті порушення ОСОБА_8 Правил дорожнього руху України, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого багато уламкового перелому правого наколінника із зміщенням уламків, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, як таких, що викликали тривалий розлад здоров`я і не є небезпечними для життя у момент спричинення.

Дії ОСОБА_8 стороною обвинувачення кваліфіковані як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 286 КК України. Виправдано ОСОБА_8 через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Цивільні позови ОСОБА_10 та Івано-Франківської обласної клінічної лікарні до ОСОБА_8 про відшкодування заподіяних злочином збитків - залишено без розгляду.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Звільнено виправдуваного за даним вироком суду ОСОБА_8 від сплати понесених по даному кримінальному провадженню судових витрат.

Не погодившись з вироком суду потерпілий ОСОБА_10 та прокурор відділу прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

Потерпілий ОСОБА_10 просив скасувати вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2020 року та прийняти новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України і призначити покарання; задовольнити вимоги цивільних позивачів: ОСОБА_10 та Івано-Франківської обласної клінічної лікарні до ОСОБА_8 про відшкодування заподіяних злочином збитків у повному обсязі.

Вважає вирок незаконним та необґрунтованим через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, застосування закону, який не підлягав застосуванню, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, та безпідставне виправдання особи, яка скоїла кримінальне правопорушення.

В доводах апеляційної скарги потерпілий вказує, що мотивом прийняття оскаржуваного вироку є твердження суду першої інстанції про те, що начебто слідчий ОСОБА_12 не мав процесуальних повноважень на здійснення будь-яких слідчих дій в межах даного кримінального провадження, а саме, призначення та проведення 24 вересня 2016 року слідчого експерименту, та застосувавши доктрину «плодів отруєного дерева» суд визнав інші похідні від цього доказу висновки експертиз №4.2-954/16 від 09.12.2016 року та №4.2-9/17 від 30.01.2017 року із дослідження виявлених в ході експерименту обставин ДТП, недопустимими.

З вказаними висновками суду потерпілий не погоджується. Вважає, що в основу вироку і мотивів його прийняття покладено вибіркові покази свідка ОСОБА_12 , при цьому залишено поза увагою достатні і допустимі докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, а саме: протокол проведення слідчого експерименту від 24 вересня 2016 року, який складено слідчим Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_13 , а не ОСОБА_12 , як про це зазначає суд першої інстанції, за участю свідка ОСОБА_14 , потерпілого ОСОБА_10 (а.п.171-173); схема до вказаного протоколу слідчого експерименту від 24.09.2016 року, підписана слідчим ОСОБА_13 та понятими (а.п.174); постанова від 01.11.2016 року про призначення комісійної інженерно-транспортної експертизи, де зазначено, що саме слідчий ОСОБА_13 , а не ОСОБА_12 , встановив обставини і у вигляді процесуального рішення призначив експертизу (а.с.176-178). Крім того, вважає, що судом неправильно застосовано норми ст.110 КПК України.

Потерпілий вважає безпідставними, наведені у вироку, сумніви суду у доцільності проведення та об`єктивності результатів слідчого експерименту від 24.09.2016 року через більше як 2 роки 6 місяців після події ДТП, оскільки такі висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Також потерпілий не погоджується з висновком суду про те, що начебто ОСОБА_15 було висунуто обвинувачення без фактичного повідомлення про підозру, тобто без дотримання встановленої кримінальним процесуальним законом процедури, оскільки суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на висновки оскаржуваного вироку.

Прокурор просить скасувати вирок Тисменицького районного суду від 23 червня 2020 року у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначити покарання у вигляді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.

Зокрема, прокурор вважає твердження суду про проведення слідчих дій не уповноваженою особою, оскільки в матеріалах провадження відсутня постанова керівника органу досудового розслідування про призначення слідчого, необґрунтованими і такими, що суперечать вимогам КПК України. Відповідно до ст.ст. 84,86 КПК України належним суб`єктом, що має проводити процесуальні дії з отримання доказів є слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд, а також керівник органу досудового розслідування, при цьому закон не відсилає до ст. 110 КПК України в частині щодо необхідності винесення постанови про призначення слідчого чи створення групи слідчих. Крім того, Верховний Суд в постанові від 19.05.2020 року у справі №490/10025/17 вказав на те, що КПК України не вимагає щоб кожне рішення, яке приймається у зв`язку з розслідуванням кримінального провадження, викладалося у формі постанови.

Не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження й твердження суду про те, що слідчий ОСОБА_12 не мав повноважень проводити 24.09.2016 року слідчий експеримент. Разом з тим, станом на 24.09.2016 року досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювалось слідчим СВ Тисменицького ВП ОСОБА_13 , що підтвердив під час допиту у судовому засіданні й слідчий ОСОБА_12 .

Вказує, що суд безпідставно застосував доктрину «плодів отруєного дерева» до протоколу слідчого експерименту від 24.09.2016 року та висновків експертів №4.2-954/16 від 09.12.2016 року та №4.2-9/17 від 30.01.2017 року, оскільки саме під час повторного слідчого експерименту було усунуто недоліки, допущені при проведенні слідчого експерименту 15.03.2014 року, у вихідних даних якого було зазначено стан проїзної частини, що не відповідав встановленому на момент ДТП 02.12.2013, а зазначені часові проміжки не фіксувались за допомогою секундоміра. Таким чином, вказану доктрину необхідно було застосовувати до протоколу слідчого експерименту від 15.03.2014 року та похідних від нього висновків інженерно-транспортних експертиз Івано-Франківського НДЕКЦ №09/17-188 та Львівського НДІСЕ №2093.

Вважає, що вироку суду не відповідає вимогам ст.370 КПК України, оскільки в ньому недостатньо обґрунтовано причини визнання доказів недопустимими. А також, виправдавши ОСОБА_8 , суд першої інстанції застосував закон, який не підлягав до застосування.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_16 просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг прокурора та потерпілого, а вирок суду залишити без змін;

- потерпілий ОСОБА_10 та його представник ОСОБА_11 просили задовольнити вимоги апеляційної скарги потерпілого та підтримали доводи апеляційної скарги прокурора;

- прокурор підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, а також не заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до вимог ст. 374 КПК України суд першої інстанції в мотивувальній частині обвинувального вироку повинен дати аналіз всім зібраним у справі доказам щодо їх допустимості, достовірності і достатності, викласти формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обґрунтувати свій висновок в частині доведеності вини обвинуваченого конкретними доказами, вказати які саме фактичні дані підтверджують обставини вчиненого злочину і навести мотиви за якими суд не бере до уваги окремі докази.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою в мотивувальній частині вироку суд першої інстанції повинен зазначити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції не було дотримано.

Так, зі змісту мотивувальної частини вироку суду першої інстанції вбачається, що суд прийшов до висновку, що вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення не доведено допустимими і достатніми доказами, а тому виправдав обвинуваченого за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Зокрема, суд вказав на те, що під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000800 щодо ОСОБА_8 органи досудового розслідування діяли поза межами визначених КПК України повноважень, оскільки начальником відділу розслідування злочинів в сфері транспорту СУ ГУ НП в Івано-Франківській області ОСОБА_17 процесуальне рішення про призначення слідчим ОСОБА_12 не було винесено у формі відповідної постанови.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що постанова чи письмове рішення (доручення) керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого (групи слідчих) для розслідування даного кримінального провадження не існувало, незважаючи на відповідний запис в Реєстрі матеріалів досудового розслідування № 0000800 від 09.03.2017 р.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність достатніх та допустимих доказів, які підтверджують вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Разом з тим, такі висновки суду не засновані на законі, носять суперечливий характер і не відповідають вимогам ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Зокрема, суд першої інстанції фактично встановивши, що розслідування кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України на законних підставах здійснювалось відділом розслідування злочинів в сфері транспорту СУ ГУ НП в Івано-Франківській області в подальшому прийшов до безпідставного висновку, що орган досудового розслідування діяв поза межами визначених КПК України повноважень.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Відповідно до п.17 ч.1 ст.3 КПК України слідчий, це службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу Державного бюро розслідувань, Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Зі змісту витягу з кримінального провадження № 0000800 для здійснення досудового розслідування вбачається, що ОСОБА_12 разом з ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 зазначені як слідчі, які мають право здійснювати досудове розслідування вказаного кримінального провадження. (Т.2 а.п 51)

Колегія суддів вважає, що під час розгляду кримінального провадження не встановлено даних, які свідчать про те, що слідчий ОСОБА_12 не відповідав вимогам п.17 ч.1 ст.3 КПК України, не мав відповідних повноважень щодо здійснення досудового розслідування та діяв без відповідного рішення керівника органу досудового розслідування.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до постанови колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 травня 2020 року ( справа № 490/10025/17, провадження № 51-6116 км 19) КПК не вимагає, щоб кожне рішення, яке приймається у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи, викладалося у формі постанови. Частина 3 статті 110 КПК передбачає, що постанова виноситься слідчим або прокурором лише у випадках, передбачених цим Кодексом, або коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Аналіз положень КПК свідчить про те, що визначення слідчого чи прокурора не є тим випадком, для якого Кодекс вимагає винесення постанови. Цей висновок можна зробити зі співставлення двох пунктів частини 2 статті 39 КПК: в пункті 1, який стосується визначення слідчого, слідчих або старшого слідчої групи керівником органу досудового розслідування, постанова не згадується, у той час як пункт 2, для відсторонення слідчого від розслідування прямо вимагає вмотивованої постанови. Частина 1 статті 37 КПК не визначає, у якому вигляді має прийматися рішення про визначення процесуального керівника у розслідуванні.

Верховний суд вказав на те, що не вбачає підстав додавати до тексту закону не висловлену в ньому вимогу і вважає, що відсутність у відповідних положеннях, які прямо стосуються регулювання цього питання, згадки про необхідність постанови, означає необов`язковість такої постанови для визначення конкретного слідчого або прокурора, яким доручається виконання відповідних повноважень у певній справі.

Верховний суд також вказав на те, що відповідно до частини 5 статті 110 КПК, обов`язковими елементами постанови слідчого або прокурора є мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу. У випадку визначення конкретного слідчого та/або прокурора для проведення розслідування рішення приймається, виходячи здебільшого з організаційних міркувань, які не можуть бути обґрунтовані вимогами КПК і розголошення яких в певних випадках може бути шкідливим як для розслідування, так і для функціонування відповідного органу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відомості про те, які слідчі ведуть досудове розслідування і які прокурори здійснюють процесуальне керівництво, були внесені в Єдиного реєстру досудових розслідувань. Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що проведення досудового розслідування, використання слідчими та прокурорами ресурсів своїх органів та інші фактори провадження свідчать про те, що розслідування і процесуальне керівництво цими особами проводилося за відповідними рішеннями керівників.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є явно незаконним, оскільки суд першої інстанції визнавши недопустимими докази, до отримання яких мав відношення слідчий ОСОБА_12 , передчасно прийшов до висновку про відсутність достатніх та допустимих доказів, які підтверджують вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення та не надав оцінки іншим доказам в даному кримінальному провадженні.

Підставою для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, є порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що спочатку досудове розслідування кримінального правопорушення здійснювалось Тисменицьким відділом поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області.

Під час цього розслідування були проведені слідчі експерименти за участю учасників дорожньо-транспортної пригоди та отримані висновки багатьох судових експертиз, яким суд першої інстанції не дав ніякої оцінки.

Зокрема, відповідно до довідки від 02.12.2013 р., ОСОБА_10 був доставлений в Івано-Франківську ОКЛ, оглянутий лікарем травматологом та йому поставлений попередній діагноз травма правого колінного суглобу.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №47 від 20.02.2014 р. у ОСОБА_10 виявлено закритий богатоуламковий перелом правого наколінника із зміщенням уламків, який відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості як такий, що викликав тривалий розлад здоров`я та не є небезпечним для життя в момент спричинення ( Т.1 а.п. 233-234).

Крім того, в матеріалах кримінального провадження міститься протокол огляду місця події від 02.12.2013р. зі схемою огляду місця події та фототаблицею, яким зафіксовано розташування транспортних засобів після дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до висновку інженерної транспортно-трасологічної експертизи № 09/17-84 від 05.03.2014 р., зіткнення автомобілів «Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI", реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_21 та ВАЗ-21063, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 відбулось на смузі, яка призначена для руху в напрямку м. Івано-Франківська, та відносно елементів дороги знаходиться в районі ділянки осипу продукту зіткнення у вигляді уламків частин пластмаси, осколків скла та розливу паливно-мастильних матеріалів, які зосереджені на асфальтному покритті проїзної частини.

При цьому, відповідно до копії свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_3 від 26.01.2017 р. ОСОБА_21 змінив прізвище на ОСОБА_8 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що під час судового розгляду в суді першої інстанції було допитано обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_22 , які дали показання стосовно обставин дорожньо-транспортної пригоди, які повинні були бути оцінені судом.

Системний аналіз національного законодавства свідчить про те, що суд першої інстанції в мотивувальній частині виправдувального вироку у разі недоведеності вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, повинен навести мотиви за якими він вважає безпідставними доводи сторони обвинувачення про те, що сукупність наданих суду доказів доводить винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та які саме фактичні дані, які мають істотне значення не доведені і не можуть бути встановлені.

Однак, суд першої інстанції, обмежившись простим перерахуванням доказів, досліджених в судовому засіданні, не проаналізувавши їх зміст, не вказав чому сукупність вищевказаних доказів не доводить вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та які саме фактичні обставини не були доведені стороною обвинувачення.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. (Справа "Салов проти України")

Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Відсутність належної мотивації висновків суду призводить до того, що сторона позбавляється можливості обґрунтувати свою позицію під час оскарження вироку суду, а суд вищої інстанції - переглянути його.

Колегія суддів вважає, що неправильність вироку суду першої інстанції може бути виправлена тільки шляхом нового перегляду кримінального провадження у суді першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційний суд не повинен підміняти собою суд першої інстанції, оскільки повне скасування судового рішення та необхідність проведення нового судового розгляду іншим неупередженим складом суду свідчить саме про необхідність призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року «повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи.

Зокрема, безпосередній розгляд кримінального провадження апеляційним судом, як судом першої інстанції, фактично позбавляє учасників судового процесу реалізувати своє право на апеляційне оскарження судового рішення, яке передбачено ст.129 Конституції України.

Колегія суддів вважає призначення нового судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції зможе найбільш повно та ефективно забезпечити змагальність процесу, реалізацію сторонами їх прав та виконання обов`язків, дозволить повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення та перевірити доводи сторін.

Відповідно до вимог ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення в суді апеляційної інстанції є 1) неповнота судового розгляду; 2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; 3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 4)неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

За загальними вимогами ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги, що висновки суду першої інстанції щодо виправдання обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення не мотивовані належним чином та носять суперечливий і непослідовний характер, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, оскільки недотримання строків розгляду кримінальних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Розумним, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Критеріями для визначення розумності строків під час кримінального провадження є складність кримінального провадження; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Колегія суддів враховуючи, що вказане кримінальне провадження не є складним вважає, що досудове розслідування та судовий розгляд вказаного кримінального провадження відбувалися з істотним порушенням розумних строків, а тому під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно спрямувати свої зусилля на прийняття ефективних заходів щодо розгляду кримінального провадження упродовж розумного строку.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_10 та прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2020 року щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в Тисменицькому районному суді Івано-Франківської області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5