Справа № 304/1035/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1238/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бауска Латвійської Республіки, мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 02 вересня 2020 року про застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави у кримінальному провадженні про його обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

з участю обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_6 ,

встановила:

вищевказаною ухвалою у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_6 про повернення обвинувального акта прокурору відмовлено.
Клопотання прокурора Перечинського відділу Ужгородської місцевої прокуратури про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 задоволено.
Обрано відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, а саме до 31 жовтня 2020 року (включно) без визначення розміру застави.
Прийнято до спільного розгляду з кримінальним провадженням про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, подані представником потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 цивільні позови до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення.
Визнано ОСОБА_8 та ОСОБА_9 цивільними позивачами у кримінальному провадженні № 0000201 від 06 травня 2020 року.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить частково скасувати ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 02 вересня 2020 року в частині обрання запобіжного заходу та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора в обранні запобіжного заходу відмовити та обрати обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою або визначити відповідний розмір застави.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог адвокат покликається на те, що судом першої інстанції прийнято долучені до клопотання про обрання запобіжного заходу стороною обвинувачення докази, які фактично досліджувати не мав права, не враховано задовільний майновий стан обвинуваченого, його стан здоров`я, такий раніше не судимий, не підозрюється у вчиненні інших кримінальних правопорушень та до обвинуваченого раніше не застосовувалися запобіжні заходи, окрім цього не аргументовано позицію суду щодо незастосування запобіжного заходу застави.
Окрім цього, на його переконання, наведені прокурором ризики, передбачені ст.177 КПК України, відсутні, а стороною обвинувачення жодним чином не підтверджено того факту, що більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його адвоката ОСОБА_6 на підтримання поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно зі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.
Згідно з ч.1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, ряд інших обставин та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Судом першої інстанції при вирішенні питання щодо доцільності обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 було в повній мірі обґрунтовано своє рішення щодо необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.
Вирішуючи питання доцільності обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачений ОСОБА_7 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.
Так, обвинувачений ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, який відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, відповідно до ст. 12 КК України, максимальна санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі строком до 15 років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.
Ризик впливу на потерпілих, свідків підтверджується тим, що обвинувачений ОСОБА_7 знає де вони мешкають, адже такими у даному кримінальному провадженні є його родичі. За таких підстав, з метою зміни показань потерпілих та свідків, обвинувачений ОСОБА_7 може незаконно на них впливати, що породжує існування ризику впливу на свідків та потерпілих в даному кримінальному провадженні.
За таких умов обрання обвинуваченому менш суворого запобіжного заходу, на думку колегії суддів, є необґрунтованим та невиправданим.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність застосування до обвинуваченого тримання під вартою та належно з`ясував усі обставини, які мають значення для вирішення питання про застосування запобіжного заходу.
Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.
Щодо доводів апелянта про незаконність дослідження доказів, то такі не заслуговують на увагу, адже докази досліджувалися судом в межах розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу для оцінки обґрунтованості підозри та наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, про що вказав суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Ураховуючи вищенаведене, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною й обґрунтованою, відтак підстав для її зміни чи скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:
ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 02 вересня 2020 року залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4