Справа № 132/4406/19
Провадження №1-кп/132/99/20
ВИРОК
ІМ`ЯМ УКРАЇНИ
25.08.2020р. місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000651 від 13.12.2018р., за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Бар Вінницької області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, одруженого, маючого двох неповнолітніх дітей, працюючого водієм автотранспортних засобів служби автотранспорту Калинівської дільниці Хмільницького відділення АТ «Вінницягаз», не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

законного представника потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_10 в ніч з 12 на 13 грудня 2018 року перебуваючи в автомобілі марки «ВАЗ-21099», яким керувала його дружина ОСОБА_11 , та рухаючись по вулиці Миру в селі Бережани Калинівського району Вінницької області, побачив групу молодих людей у кількості 9-ти чоловік, які почали кидати дрібним камінням по кузову транспортного засобу, пошкодивши заднє вікно останнього. Після того, як ОСОБА_11 зупинила автомобіль, ОСОБА_12 вийшов з даного транспортного засобу та побачив, що група молодих людей почала розбігатися у різних напрямках, на що ОСОБА_12 в свою чергу, почав наздоганяти одного із них, яким виявився потерпілий ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житель села Бережани Калинівського району Вінницької області. Наздогнавши ОСОБА_13 поблизу домоволодіння АДРЕСА_3 , ОСОБА_12 маючи умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень, усвідомлюючи настання суспільно-небезпечних наслідків від своїх дій, умисно наніс ОСОБА_13 два-три удари шматком резинового шлангу по різних частинах тіла, заподіявши йому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми струсу головного мозку, множинних забоїв м`яких тканин волосяної частини голови, обличчя, які згідно висновку експерта №21 від 19.03.2018р., належать до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_12 , в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому йому кримінальномуправопорушенні визнав повністю, та пояснив, що дійсно в ніч з 12 на 13 грудня 2018 року перебуваючи в автомобілі, яким керувала його дружина, та рухаючись по вулиці Миру в селі Бережани, побачив групу молодих людей, які почали кидати в автомобіль дрібним камінням, пошкодивши заднє вікно останнього. Після зупинки транспортного засобу, молоді люди почали розбігатись. Він наздогнав одного з них, ким виявився ОСОБА_13 , якому наніс два-три удари шматком резинового шлангу по різних частинах тіла.

Потерпілий ОСОБА_13 в судовому засіданні підтвердив факт завдання йому обвинуваченим ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, просив застосувати до останнього покарання згідно вимог діючого законодавства та задовольнити поданий цивільний позов.

Враховуючи те, що обвинувачений не оспорював фактичні обставини справи і судом було встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, заслухавши думку учасників судового розгляду та роз`яснивши їм положення ч.3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Оцінюючи викладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ч.2 ст.125 КК України, а саме умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, правильно кваліфіковані органами досудового слідства.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_12 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Згідно з пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди, мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Відповідно до статті 323 КПК України, вирок суду, повинен бути законним та обґрунтованим.

Згідно з частиною1 статті 9 Конституції України та статтею 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-ІУ «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавстваУкраїни і застосовуються вони у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Міжнародні договори України, які набрали чинності у встановленому законом порядку та встановлюють інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідних актах законодавства України, мають перевагу над внутрішньодержавними законодавчими актами.

Особливе місце серед міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, належить Конвенції, ратифікованій Законом України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Із моменту приєднання до КонвенціїУкраїна взяла на себе низку зобов`язань у сфері захисту прав людини. Частиною таких зобов`язань відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнанняУкраїною юрисдикції ЄСПЛ, яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах протиУкраїни.

Законом України від 23.02.2006р. № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», у статті 17 якого наголошується, що суди при розгляді справ застосовуютьКонвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У пункті 113 рішення ЄСПЛ в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006р., суд наголосив, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження - забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість «будь - якого кримінального обвинувачення».

Згідно статті 50 КК України, рішення суду про призначення покарання з-поміж інших завдань повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

Відповідно до вимог статті65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, якіпом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з положень статті65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003р. №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізується принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Частиною 6 статті 368 КПК України встановлено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин 5 та 6 статті13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

А дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Суд зазначив, що згідно зі статтею 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Верховний Суд вказав, що суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Суд роз`яснив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Обвинувачений ОСОБА_12 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до вимог статті 12 КК України, віднесенедо нетяжкого злочину, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, працює водієм автотранспортних засобів служби автотранспорту Калинівської дільниці Хмільницького відділення АТ «Вінницягаз», на психіатричному та наркологічному обліку не перебуває. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд вважає щире каяття. Обставин, які обтяжують його покарання, судом не встановлено.

Суд погоджується із позицією прокурора, щодо призначення ОСОБА_12 покарання в межах санкції статті закону, яка передбачає відповідальність за вищевказані злочини, а саме за ч.2 ст.125 КК України у вигляді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700грн., оскільки дане покарання достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Визначене судом покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Цеозначає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених КонституцієюУкраїни. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Заходи забезпечення кримінальногопровадження відносно обвинуваченого ОСОБА_12 як в ході досудового розслідування, так і в ході судового розгляду не застосовувались.

Речові докази та витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні відсутні.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.4, 13, 19, 79, 81 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілою стороною у справі заявлено цивільний позов.

Так, згідно цивільного позову, матеріальна шкода, яка заподіяна в результаті неправомірних дій обвинуваченого ОСОБА_12 , полягає у понесенні відповідних матеріальних збитків, а саме витрат на лікування та пов`язаних з ним супутніх витрат, загальний розмір яких становить 4839,66грн. Окрім цього, злочином завдана моральна шкода, яка обґрунтовується тим, що потерпілий зазнав сильного фізичного болю внаслідок нанесення йому тілесних ушкоджень. Після лікування та повернення додому ОСОБА_13 не зміг повернутися до свого звичного життя, оскільки подія, що з ним сталася набула розголосу, та він не бажав, щоб до нього оточуючі ставилися як до жертви кримінального правопорушення. Потерпілий без нагальної потреби перестав виходити на вулицю, оскільки боявся, що знову може зустріти обвинуваченого, який в знак помсти за написану ним заяву про вчинення злочину, знову нанесе йому тілесні ушкодження. Протягом року ОСОБА_13 знаходився в пригніченому, депресивному стані. У зв`язку із перенесеною травмою голови у нього почастішали головні болі, він перестав нормально спати та харчуватися. Щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні емоційні реакції при згадуванні, переживання психологічного дискомфорту призвели до фізичного погіршення здоров`я, що в свою чергу потягло за собою неодноразові звернення ОСОБА_13 до лікарів зі скаргами на здоров`я та додаткові витрати. Протиправна поведінка обвинуваченого вплинула на усталений ритм життя ОСОБА_13 , значно погіршила його якість. За таких обставин, щоб зберегти нормальний психічний та психологічний стан потерпілого, його батьки були змушені шукати для нього інше місце навчання за межами населеного пункту, де останній буде перебувати в нормальній психологічній атмосфері, не побоюючись за своє життя та здоров`я. Таким чином, внаслідок суспільно-небезпечних дій ОСОБА_12 , потерпілому були заподіяні психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, на думку заявника, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань, характеру немайнових втрат, становить 100000грн. Також, у зв`язку із отриманням професійної правничої допомоги, понесені витрати в загальному розмірі 17000грн.

Потерпілий ОСОБА_13 в судовому засіданні цивільний позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_12 в судовому засіданні під час судового розгляду кримінального провадження зазначив, що цивільний позов в частині відшкодування матеріальної шкоди визнає у повному обсязі, а що стосується відшкодування моральних збитків та заявленої потерпілим суми, то з її розміром не погоджується, оскільки вважає заявлену суму в розмірі 100000грн. завеликою та несправедливою.

Розглянувши поданий цивільний позов, дослідивши надані докази на його обґрунтування та підтвердження, з`ясувавши позицію сторін, суд вважає, що цивільний позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав:

Відповідно до ст.1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно ст.1202 цього ж Кодексу, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

За ч.1 ст.1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Частиною 1 ст.1166 ЦК України регламентовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особи майновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повномуобсязі особою, яка її завдала.

При цьому, згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повномуобсязі особою, яка їїзаподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Завдана злочином матеріальна шкода у розмірі 4839,66грн. підтверджена документально, а тому виходячи із позиції обвинуваченого ОСОБА_12 , який визнав позов в цій частині у повному обсязі, суд вважає в цій частиніпозовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

Частиною 1 статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Як роз`яснено в пунктах 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами від 25.05.2001р. та від 27.02.2009р.), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода можеполягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також іншіобставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності з частиною 4 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

За таких обставин суд, враховуючи думку учасників процесу в частині наявності моральної (немайнової) шкоди у цивільного позивача, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), визначає розмір такої шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала потерпіла сторона, характеру немайнових трат (їх тривалості, можливості відновлення), стану її здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування ОСОБА_13 моральної шкоди задовольнити частково в сумі 20000грн.

При цьому слід зауважити, що судом встановлено, що винними діями обвинуваченого ОСОБА_12 потерпілому була заподіяна моральна шкода, яка полягає в моральних переживаннях і стражданнях, що їх зазнав потерпілий у зв`язку з спричиненням йому легкого тілесного ушкодженняу вигляді закритої черепно-мозкової травми струсу головного мозку, множинних забоїв м`яких тканин волосяної частини голови, обличчя, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Внаслідок таких дій, потерпілий вимушено перебував на стаціонарному лікуванні, втративши на певний час можливість вести звичайний спосіб життя.

За змістом п.1 ч.1 ст.118 КПК України, до процесуальних витрат належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльністьздійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувативитрачений адвокатом час.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.48 постанови № 10 Пленуму ВССУ від 17 січня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Главою 8 КПК України визначено процесуальні витрати у кримінальному провадженні, ст.120 КПК України до них віднесено витрати на правову допомогу, частиною 2 даної статті передбачено, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, відповідача, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, відповідач.

У разіухвалення обвинувального вироку, відповідно до ст.124 КПК України, суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Так, до складу витрат на правову допомогу входять дії адвоката або фахівця з права, які, в тому числі вчинені ним поза судовим засіданням. Такими діями, наприклад, є надання консультацій, складання позовної заяви, оформлення та копіювання додатків. Проте, такі витрати є предметом доказування у справі і повинні бути підтверджені документами. Такими документами, як правило, є: договір про надання правової допомоги, доручення, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки, посвідчення про відрядження, квитки на поїзд, тощо).

На підтвердження своїх позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу потерпілим надано Договір про надання правової допомоги від 14.12.2018р., укладений між ОСОБА_14 та адвокатом ОСОБА_15 ; квитанцію № 0.0..1 від 15.12.2018р., видану АТ КБ «ПриватБанк» на суму 3000грн. (платник: ОСОБА_14 , отримувач: ОСОБА_15 , призначення платежу: правова допомога послуг адвоката); квитанцію № 0.0..1 від 10.04.2019р., видану Калинівським відділенням Вінницької філії АТ КБ «ПриватБанк» на суму 4000грн. (платник: ОСОБА_14 , отримувач: ОСОБА_15 , призначення платежу: правова допомога послуг адвоката); квитанцію № 0.0..1 від 21.05.2019р., видану Калинівським відділенням Вінницької філії АТ КБ «ПриватБанк» на суму 4000грн. (платник: ОСОБА_14 , отримувач: ОСОБА_15 , призначення платежу: правова допомога послуг адвоката); квитанцію № 0.0..1 від 31.05.2019р., видану Калинівським відділенням Вінницької філії АТ КБ «ПриватБанк» на суму 4000грн. (платник: ОСОБА_14 , отримувач: ОСОБА_15 , призначення платежу: правова допомога послуг адвоката); квитанцію № TS201431 від 11.12.2019р., видану АТ КБ «ПриватБанк» на суму 5000грн. (платник: ОСОБА_14 , отримувач: ОСОБА_15 ).

Відтак, суд вважає, що витрати потерпілої сторони на правову допомогу, надану їй адвокатом ОСОБА_15 , в загальному розмірі 17000грн., а саме розміру, визначеному цивільним позивачем згідно заяви про виправлення описки в частині суми понесених витрат на професійну правничу допомогу від 12.02.2020р. № 51, яка зареєстрована в канцелярії суду за вх.№ 1594/20 від 13.02.2020р., підтверджуються документально, а тому в межах заявлених вимог в цій частині, підлягають відшкодуванню обвинуваченим.

Відповідно до частин 1, 2 статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.

Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004р. «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.

Оскільки днем підписання вироку є 25.08.2020р., то датою його постановлення є саме цей день.

Керуючись ст.ст.349, 368, 370, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначити йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 100 (ста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 1700 (одну тисячу сімсот) грн.

Цивільний позов ОСОБА_14 , яка діє в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_13 до ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, завданої злочином задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 4839,66грн.

Стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування моральної шкоди 20000,00грн.

Стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 17000,00грн.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

З підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час розгляду і дослідження яких було визначено судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження, про доставку в передбаченому законом порядку в судове засідання суду апеляційної інстанції.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя