УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
про застосування запобіжного заходу
30 липня 2020 року м. Володимир - Волинський
Слідчий суддя Володимир-Волинського міського суду Волинської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , слідчого СВ Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , його захисника ОСОБА_6 розглянувши клопотання слідчого СВ Володимир-Волинського відділу поліції ГУ НП у Волинській області ОСОБА_4 , погоджене прокурором Володимир-Волинської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного у кримінальному провадженні № 0000506, відомості про яке, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.07.2020 року:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Керч, АРК Крим, громадянина України, непрацюючого, неодруженого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку ст.89 КК України не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15- ч.3 ст.185 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
З клопотання вбачається, що 28 липня 2020 року о 02 год. 30 хв., в місті Володимир-Волинський Волинської області, ОСОБА_5 , керуючись корисливим мотивом та реалізуючи умисел, направлений на протиправне заволодіння чужим майном, проник крізь пошкоджене вікно у приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що по АДРЕСА_2 , де викрав із полиць 13 пачок цигарок, різних найменувань, загальною вартістю 600 грн., грошові кошти в сумі 1790 грн., належні приватному підприємцю ОСОБА_7 , котрі склав у зазначений вище полімерний пакет й знаходячись в приміщенні магазину був виявлений та затриманий працівниками поліції охорони, котрі прибули на місце за сигналом спрацювання сигналізації, чим міг завдати потерпілій майнову шкоду на загальну суму 2390 грн.

28 липня 2020 року відомості про дане кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР за №0000506 з попередньою кваліфікацією за ч.2 ст.15 - ч.3 ст.185 КК України.

28 липня 2020 року, о 07 год. 10 хв., ОСОБА_5 затримано, в порядку ст.208 КПК України, як особу, що щойно вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України.

28 липня 2020 року слідчим, за погодженням з прокурором, складено та в той же день вручено ОСОБА_5 письмове повідомлення про підозру у вчинені злочину передбаченого ч.2 ст.15 - ч.3 ст.185 КК України.
Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.15- ч.3 ст.185 КК України, підтверджуються зібраними у кримінальному проваджені доказами, а саме: протоколом допиту потерпілого, протоколами допиту свідків та іншими матеріалами кримінального провадження в своїй сукупності.

Необхідність тримання підозрюваного у клопотанні слідчим обґрунтована наявністю ризиків, передбачених у п.п.1-5 ч.1 ст.177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_5 , перебуваючи на волі, може:

- через тяжкість злочину, по якому йому оголошено про підозру, зібраних у справі доказів та можливе покарання у виді позбавлення волі на строк до шести років, у разі доведення вини, переховуватись від органів досудового розслідування та суду, намагаючись уникнути покарання;

- оскільки ОСОБА_5 не працює, не має постійного джерела прибутку та законних засобів до існування, раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення майнових злочинів, а тому є достатні підстави вважати, що перебуваючи на волі він може продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення майнового характеру.

Необхідність застосування відносно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обумовлено тим, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, якими є особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт не зможе запобігти встановленим та доведеним під час досудового розслідування ризикам.

Зважаючи на викладене слідчий за погодженням із прокурором просив застосувати до підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб, а разом з тим визначити розмір застави і покласти на підозрюваного обов`язки,передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

В судовому засіданні слідчий з прокурором заявлені ними вимоги підтримали. Вказали на те, що ОСОБА_5 неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, не має місця роботи, а відтак джерел до існування, а тому може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, намагаючись уникнути покарання, продовжити злочинну діяльність.

Підозрюваний та його захисник в судовому засіданні клопотання заперечили. Підозрюваний вказав, що є невиліковно хворим, має встановлені діагнози ВІЛ та туберкульозу. Систематично потребує вживання медикаментів та обстеження у лікаря за відповідною спеціалізацією. Постійно та періодично відвідує такого лікаря у Володимир-Волинському ТМО. В умовах ізоляції у нього буде відсутня така можливість. Вказав, що постійно проживає у місті Володимир-Волинському Волинської області, намірів уникати слідства та суду у нього немає. На досудовому слідстві свою провину він визнає у повному обсязі повідомленої підозри, активно сприяє слідству. Просив обрати щодо нього запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Захисник підтримав клопотання підозрюваного щодо домашнього арешту. У підтвердження хвороб останнього долучив копії медичних документів. Окремо ствердив, що судимість ОСОБА_5 за попередньо вчинені ним злочини є погашеною. Правопорушенням, що інкримінується підозрюваному шкода не заподіяна, а в той же час він нічого не приховує, активно сприяє розслідуванню. Ризики визначені слідчим у клопотанні є лише припущеннями останнього, які жодним доказом не підтверджені.

Вислухавши пояснення слідчого та думку прокурора, які підтримали заявлене клопотання та просили клопотання задовольнити за підставами, викладеними у ньому, думку підозрюваного ОСОБА_5 , його захисника, які просили відмовити у задоволенні клопотання слідчого, та дослідивши додані до клопотання матеріали, проаналізувавши докази на обґрунтування клопотання у їх сукупності, приходжу до наступного висновку.
Згідно змісту ст.ст.131-132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до положень ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Згідно положень ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
За змістом ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винною, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.
Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.
Згідно наданих суду матеріалів клопотання слідчого, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15- ч.3 ст.185 КК України, який кваліфікуються як: замах на крадіжку, поєднаний з проникненням в інше приміщення, однак не закінчена з причин, які не залежали від його волі.
Не вирішуючи питання про доведеність вини ОСОБА_5 та правильність кваліфікації кримінального правопорушення, виходячи лише з фактичних даних, зазначених у доданих до клопотання документів, приходжу до висновку про наявність обґрунтованої підозри про причетність ОСОБА_5 до вчинення вищезазначеного кримінального правопорушення, за викладених у клопотанні обставин.
Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 , слідчий суддя враховує вимоги п.п.3-5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно із якими обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
У справі «Мамедова проти Росії» № 7064/05 від 01 червня 2006 року щодо недостатності посилання на тяжкість злочину та ймовірне покарання, Європейський Суд зазначив, що суди, перевіряючи законність та обґрунтованість запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, незмінно посилались на тяжкість обвинувачень як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини. Однак Суд неодноразово відзначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, позбавлення когось волі не можна оцінювати з виняткового абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.
Разом з тим, у рішенні «Лабіта проти Італії» від 06 квітня 2000 року сформульована практика Європейського суду з прав людини, яка зокрема, свідчить про те, що тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.
Слідчим в клопотанні та прокурором в судовому засіданні заявлено ризики того, що ОСОБА_5 матиме можливість переховуватися від органів досудового розслідування та суду;вчинити інше кримінальне правопорушення.
Вказані ризики стороною обвинувачення обгрунтовані виключно кримінально-правовою історією підозрюваного, за якою він неодноразово протягом 2002-2009 років притягався до кримінальної відповідальності, був засуджений, в тому числі за вчинення корисливих злочинів, відбував реальні покарання. Також, востаннє ОСОБА_8 було засуджено вироком Бердянського районного суду Запорізької області від 15 лютого 2018 року за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік із визначенням іспитового строку терміном 1 рік на підставі ст.75 КК України.
Проте, як вбачається із змісту довідки УІАП ГУНП у Волинській області 22 квітня 2019 року ОСОБА_5 було знято з обліку Бердянської філії ДУ «Центр пробації» в Запорізькій області на підставі ухвали Бердянського районного суду Запорізької області від 08 квітня 2019 року у зв`язку із закінчення іспитового строку.
Отже, судимість ОСОБА_8 на підставі п.1 ч.1 ст.89 КК України є погашеною.
У відповідності до ч.2 ст.88 КК України, судимість має правове значення у разі вчинення нового злочину, а також в інших випадках, передбачених законами України.
Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у т.ч. і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим (Правова позиція Верховного Суду у постанові від 27.09.2018 року у справі ВС/ККС № 647/1831/15-к).

Іншого належного обґрунтування заявлених ризиків стороною обвинувачення наведено не було.
За таких обставин слідчим та прокурором не доведено та не надано доказів існування хоча б одного із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Твердження щодо їх існування є виключно припущеннями сторони обвинувачення, які в жодному випадку не можуть бути прийнятими судом та використані у процесі доказування обставин у кримінальному процесі.
Крім того, прокурором та слідчим не було обґрунтовано неможливість застосування до підозрюваного ОСОБА_5 більш м`яких запобіжних заходів з урахуванням обставин, передбачених ст. 178 КПК України, щодо даних про його особу, в їх сукупності.
Відповідно до п.3 ст.5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення із під варти. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду. При цьому, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Крім того, згідно ст.5 Європейської конвенції з прав людини, яка у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на свободу і особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи. Крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом.
У справі «Смирнов проти Росії» Європейський суд з прав людини наголосив, що особа, обвинувачена в скоєнні злочину, завжди повинна знаходитися на свободі, до закінчення розгляду справи, якщо Держава не зможе довести, що маються «умісні і достатні» причини взяти її під варту, і зокрема, коли є підстави вважати, що особа ухилятиметься від слідства та суду, перешкоджатиме встановленню істини у справі, або продовжить злочину діяльність.
Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_5 у виді тримання під вартою, слідчий суддя враховує необґрунтованість ризиків про які зазначив прокурор, а також не наведення переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти вказаним ризикам.
Отже, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, дані про особу підозрюваного, який має визначене місце проживання за місцем розслідування кримінального провадження, активно сприяє досудовому розслідуванню не приховуючи жодних фактів та обставин вчиненого правопорушення, а тому не має інтересу у впливі на свідків та потерпілого, приховуванні, спотворенні чи знищенні інших доказів, які вже вилучені та знаходяться у розпорядженні сторони обвинувачення у зв`язку з припиненням злочину, що є також свідченням того, що заподіяння підозрюваним шкоди було відвернено, слідчий суддя прийшов до висновку про відсутність належного обґрунтування існуючих ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України та доказів щодо їх наявності.
Також суд приймає до уваги і наявність медичних показань підозрюваного, які свідчать про потребу постійного лікування, а доказів про можливість такого лікування в умовах ізоляції від суспільства суду надано не було.
Зважає суд і на те, що за вчинення злочинів раніше підозрюваний ОСОБА_5 не у всіх справах утримувався під вартою, проте в розшук не оголошувався, виконав свої процесуальні обов`язки, досудове розслідування та судовий розгляд у всіх справах завершувалися вироками та відбуттям покарання. За останнім вироком ОСОБА_5 було визначено покарання з іспитовим строком, а також обов`язковим покладенням на нього процесуальних обов`язків засудженого, які він виконав, наслідком чого було звільнення від покарання та погашення судимості.
Прокурором під час розгляду клопотання не подано переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного та запобігти вказаним ризикам.
Відповідно до ч.4 ст. 194 КПК України, слідчий суддя має право застосувати до підозрюваного інший, більш м`який запобіжний захід.
На підставі вище викладеного, слідчий суддя не встановив підстав щодо необхідності задоволення клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 , оскільки обставин необхідності тримання особи під вартою в даному конкретному випадку немає, тому приходить до висновку про можливість застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, який забезпечить виконання підозрюваним, покладених на нього, процесуальних обов`язків визначених частиною 5 ст.194 КПК України, та який в повній мірі забезпечить запобіганню ризиків, передбачених ст.177 КПК України, в тому числі і тих, які прокурор вважає пріоритетними.
Керуючись вимогами ст.ст. 131, 132, 176-183, 193, 194, 198 КПК України, слідчий суддя,-
ПОСТАНОВИВ:
В клопотанні слідчого СВ Володимир Волинського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_4 , погодженого прокурором Володимир Волинської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15- ч.3 ст.185 КК України ОСОБА_5 відмовити.
Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту терміном на два місяці із забороною цілодобово залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора або суду.
Покласти на підозрюваного ОСОБА_5 такі обов`язки:
1) прибувати до слідчого у кримінальному провадженні двічі на тиждень щовівторка і п`ятниці;
2) не відлучатися із міста Володимир-Волинський Волинської області без дозволу прокурора або суду;
3) повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;
4) утримуватися від спілкування із потерпілими та свідками у даному кримінальному провадженні;
5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;
6) носити електронний засіб контролю;
Строк дії ухвали 2 (два) місяця з дня її оголошення.
Ухвалу передати для виконання у Володимир-Волинський відділ поліції Головного управління Національної поліції України у Волинській області.
Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Повний текст ухвали складено 30 липня 2020 року.

Слідчий суддя (підпис).

Згідно з оригіналом.
Суддя Володимир-Волинського міського суду ОСОБА_1