ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/3575/20 Номер провадження 11-сс/814/1001/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
представник ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27 жовтня 2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А :
Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Лубенської місцевої прокуратури про арешт майна, в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 08 вересня 2020 року під № 0000126.

Рішення слідчого судді мотивовано, тим що клопотання про арешт вказаної земельної ділянки носить формальний характер, слідчим у клопотання не вказано для встановлення яких саме обставин у кримінального провадження має значення земельна ділянка у контексті предмету доказування цього кримінального провадження.

Відзначив, що на даному етапі досудового розслідування відсутні будь-які перешкоди для його продовження, і прокурором не доведено факт того, що накладення арешту на земельну ділянку є доцільним і необхідним заходом та пропорційним втручанню у права особи.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, прокурором Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу, в якій він просить ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27 жовтня 2020 року скасувати та постановити нову, відповідно до якої задовольнити клопотання прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області про арешт земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368, площею 20 га, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_8 , проживаючому: АДРЕСА_1 , шляхом заборони відчуження, розпорядження, вчинення дій щодо проведення державної реєстрації, зміни меж, зміни конфігурації, зміни цільового призначення, державної реєстрації поділу та об`єднання на земельну ділянку з кадастровим номером :00:009:0368.

З рішенням районного суду не погоджується, оскільки, вважає, що воно є незаконним, невмотивованим та необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що у клопотанні про накладення арешту на майно аргументовано доведено необхідність накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :00:009:0368, а також доведено наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої ст. 170 КПК України.

Метою арешту майна є збереження речового доказу - земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368, яка є похідною від об`єднання об`єктів кримінально протиправних дій та, які були набуті кримінально протиправним шляхом - запобігання можливості перетворення, відчуження земельної ділянки (вчинення дій щодо проведення державної реєстрації, зміни меж, зміни конфігурації, зміни цільового призначення, державної реєстрації поділу та об`єднання земельної ділянки).

Відзначив, що на даному етапі досудового розслідування доведено факт того, що накладення арешту на земельну ділянку є доцільним і необхідним заходом та пропорційним втручанню у права особи.

Заслухавши доповідача, представника власника земельної ділянки, дослідивши матеріали клопотання та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч.2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як встановлено ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 98 КПК України визначено поняття речових доказів, зокрема, як регламентовано ч. 1: Речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Статтею 173 КПК України, ч. 2, регламентовано: При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні ( якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність(якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою ( якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170цього Кодексу); 5) розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, згідно якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Як вбачається з матеріалів провадження, у провадженні СВ Лубенського ВП ГУНП в Полтавській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000126 від 08 вересня 2020 року за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що до Лубенської місцевої прокуратури надійшло звернення в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області щодо можливого порушення законодавства у сфері земельних відносин на території Лохвицького району Полтавської області, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

Встановлено, що в період з 31 липня 2020 року по 14 серпня 2020 року Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області в межах повноважень проведено службову перевірку законності фактів реєстрації прав власності на земельні ділянки на території Полтавської області.

В ході виконання покладених на юридичне управління повноважень виявлено факт реєстрації прав власності на земельні ділянки стосовно яких Головне управління рішення щодо надання у власність земельних ділянок зазначеним громадянам не приймалося. Крім того відповідно до автоматизованої системи «ДОК ПРОФ СТЕП 3.0» від нижчезазначених громадян клопотання про надання дозволу на розробку документації з землеустрою та надання земельної ділянки у власність не надходили.

З огляду на вказане, виникла підозра щодо підробки наказів про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність з кадастровими номерами: :00:009:0358; :00:009:0359, :00:009:0360, :00:009:0361, :00:009:0362, :00:009:0363; :00:009:0364; :00:009:0365; :00:009:0366; :00:009:0367.

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державним реєстратором приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_9 , у період часу з 12.08.2020 по 19.08.2020 зареєстровано право власності «приватна» на земельні ділянки площею 2 га. кожна з кадастровими номерами: :00:009:0358; :00:009:0359,:00:009:0360, :00:009:0361, :00:009:0362; :00:009:0363; :00:009:0364; :00:009:0365; :00:009:0366; :00:009:0367 на підставі відповідних Рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В подальшому, земельні ділянки з кадастровими номерами: :00:009:0358,

:00:009:0359, :00:009:0360,:00:009:0361,

:00:009:0362, :00:009:0363,:00:009:0364,

:00:009:0365, :00:009:0366, :00:009:0367, площею 2 га. кожна, об`єднані в одну земельну ділянку з кадастровим номером :00:009:0368, загальною площею 20 га, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно показань начальника відділу державної реєстрації об`єктів державного земельного кадастру Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області ОСОБА_10 , об`єднання вищезазначених земельних ділянок відбулося за заявою про державну реєстрацію земельної ділянки ЗВ-020 від 28.09.2020 року, поданою в електронній формі сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_11 з доданими документами, через Єдиний державний портал адміністративних послуг, у тому числі через інтегровану з ним інформаційну систему Держгеокадастру, представлену у формі Інтернет-сторінки.

Станом на цей час зазначена земельна ділянка з кадастровим номером :00:009:0368 належить на праві приватної власності ОСОБА_8 , що підтверджується вказаним вище витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В ході досудового розслідування встановлено, що право приватної власності на вказану земельну ділянку було безпідставно зареєстровано, оскільки підставою для вчинення відповідних реєстраційних дій стали документи, які фактично не видавалися.

Тобто, не було передбачених законом підстав для реєстрації права приватної власності на дану земельну ділянку, що свідчить про вибуття у приватну власність вказаної категорії земель внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Постановою від 21.10.2020 земельну ділянку з кадастровим номером :00:009:0368 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

З огляду на викладене, виникає потреба у арешті земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368, площею 20 га, оскільки вказане майно фактично є предметом кримінального правопорушення, а тому воно у встановленому порядку обґрунтовано визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Відмовляючи в задоволенні клопотання слідчий суддя прийшов до висновку, що слідчий не довів достатність підстав вважати, що майно має доказове значення для забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст.ст. 214, 223 КПК України після внесення повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування, виконують слідчі (розшукові) дії спрямовані на отримання (збирання) доказів.

Відповідно до ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

В ч.5 ст. 132 КПК України зазначено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Між тим, клопотання належним чином не обґрунтоване і не в повному обсязі відповідає вимогам ст.171 КПК України.

При розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею дотримані вимоги ч.ч.2, 4 ст.173 КПК України та ст.172 КПК України, зміст ухвали слідчого судді відповідає вимогам ч.5 ст.173 КПК України.

Мотиви прийнятого рішення про відмову в задоволенні клопотання про арешт майна слідчим суддею викладені в мотивувальній частині ухвали, з чим в повному обсязі погоджується і апеляційний суд.

Крім цього, апеляційний суд зазначає, що склад злочину за ч. 2 ст. 190 КК України передбачає заволодіння чужим майном, а тому обов`язковою умовою необхідно зазначити чітко встановлено особу якій завдано шкоду. Та між тим шахрайство - це злочин з матеріальним складом, обов`язковою ознакою якого є настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяної шкоди, внаслідок заволодіння майном або придбання права на нього у відповідний спосіб, однак в клопотанні відсутні будь які відомості щодо розміру завданої шкоди. Отже, матеріали клопотання про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000126 не відповідають зазначеним вимогам кримінального процесуального Закону, оскільки прокурором, також не зазначено розмір заподіяної шкоди та особи, якій її завдано, тобто не вказано потерпілого.

Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар .

Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (SporrongandLonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Враховуючи вищевказані обставини, вимоги кримінального процесуального закону, що регулюють означені правовідносини, а також приймаючи до уваги наведену практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді обґрунтованою та належним чином мотивованою і підстав для її скасування, за доводами апеляційної скарги прокурора, не вбачає.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, не вбачається.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, в зв`язку з чим її необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст.405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27 жовтня 2020 року без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4