ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2382/19 Номер провадження 11-кп/814/186/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9
потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11
представника потерпілих ОСОБА_12
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтаві кримінальне провадження № 0004089 щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , освіта середня спеціальна, розлученого, працюючого водієм ФОП « ОСОБА_13 », має на утриманні двох неповнолітніх дітей, не судимого
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України
за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_14 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 21 квітня 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 21 квітня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України і призначено йому покарання у виді десяти років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому визначено рахувати з 21 квітня 2020 року.

Цивільні позови ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди судом задоволено повністю та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 по п`ятсот тисяч гривень моральної шкоди кожній.

Судом вирішено питання щодо речових доказів та стягнуто на користь держави процесуальні витрати в сумі 26 691,81 грн.
Як зазначено у вироку, ОСОБА_7 визнаний винуватим у вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, за ч. 1 ст. 115 КК України.

Так, 2 грудня 2018 року протягом вечора, приблизно з 17 до 22 год., обвинувачений ОСОБА_7 відпочивав в кафе «У сестер», що по вул. Небесної Сотні, 79-А в м. Полтаві, де вживав спиртні напої. Після завершення відпочинку, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_7 , залишаючи приміщення закладу, взяв з собою столовий ніж, з яким у подальшому поїхав продовжувати відпочивати та вживати спиртні напої до нічного клубу «Робін Гуд», що по вул. Н. Сотні, 13 в м. Полтаві, де знаходився приблизно до 01 год. 50 хв. 23 грудня 2018 року.

Після цього, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, разом із своїми знайомими ОСОБА_15 та ОСОБА_16 вони залишили нічний клуб та вийшли на вулицю, де в цей час на протилежній стороні біля магазину «Простор», що по вулиці Н. Сотні, 16 в м. Полтаві, відбувався конфлікт потерпілого ОСОБА_17 з трьома невстановленими у ході досудового розслідування особами, в який вони вирішили втрутитись.

В подальшому вказаний конфлікт перейшов у з`ясування стосунків між ОСОБА_17 та ОСОБА_7 , в ході якого вже між останнім та потерпілим на ґрунті неприязних відносин, які раптово виникли, почалась сварка, яка переросла в бійку та супроводжувалась взаємним фізичним насильством, що виражалось у штовханині, триманні за одяг та обопільним нанесенням ударів в обличчя, які не несли в собі небезпеку чи загрозу для життя, заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, каліцтва тощо.

Водночас, під час обопільної бійки у ОСОБА_7 виник раптовий умисел на умисне позбавлення життя ОСОБА_17 . Для реалізації вказаного наміру, діючи умисно, ОСОБА_7 для отримання переваги над неозброєним ОСОБА_17 , впотай від нього, витягнув прихований за поясом столовий ніж односторонньої гострої заточки з гострим краєм, яким без будь-якого попередження, з метою спричинення несумісних із життям тілесних ушкоджень, умисно з великою силою наніс потерпілому три цілеспрямованих удари в тулуб, а саме в ділянку анатомічного розташування серця, легенів та інших життєво-важливих органів.

Внаслідок застосованого фізичного насильства, а також завданих ударів ножем, ОСОБА_7 відповідно до висновку експерта № 1480-а від 6 лютого 2019 року спричинив ОСОБА_17 тілесні ушкодження, які умовно розділені на дві групи:

Перша група:

проникаюча колото-різана рана умовно позначена як № 1, раньовий канал якої проходить через шкіру, підшкірно-жирову клітковину, міжреберні м`язи, з пошкодженням нижнього краю 6-го ребра, проникаюча в ліву плевральну порожнину, де спричинила поранення серцевої сорочки в області верхівки та проникаюче поранення лівого шлуночка і перетинки серця;

проникаюча колото-різана рана умовно позначена як № 2, раньовий канал якої проходить через шкіру, підшкірно-жирову клітковину, міжреберні м`язи, закінчується проникаючи в плевральну порожнину;

непроникаюча колото-різана рана умовно позначена як № 3, раньовий канал якої проходить через шкіру, підшкірно-жирову клітковину, ушкоджує поверхневі та більш глибокі м`язи лопаткової ділянки, утворюючи кишеню заповнену кров`ю.

Друга група:

синяк в проекції зовнішнього краю лівої надбрівної дуги з розповсюдженням на скроневу область; садна: в лобній області справа на межі росту волосся з крововиливом в оточуючі м`які тканини, на тильній поверхні 3-5 пальців правої кисті в проекції основи середніх фаланг, на тильній поверхні 2-го пальця лівої кисті на межі середньої та проксимальної фаланг; крововилив в підшкірно-жирову клітковину та поверхневі м`язи в області кута правої лопатки.

Тілесні ушкодження першої групи за своїми характеристиками мають ознаки прижиттєвих, утворилися незадовго до настання смерті у відносно короткий проміжок часу (синхронні за часом), від не менш як 3-х кратної дії плоского колюче-ріжучого предмету, клинок якого має обушок і гостре лезо з найбільшою шириною слідоутворюючої частини клинка близько 1,5 см, який діяв з достатньою для спричинення цих ушкоджень силою.

В зв`язку з тим, що кожне з вищевказаних тілесних ушкоджень внесло свій еквівалент в розвиток у потерпілого шоку-крововтрати, виявлені тілесні ушкодження першої групи стосовно живої особи можуть бути оцінені лише в своїй сукупності як такі, що мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя в момент їх спричинення, а в даному випадку такі, що призвели до смерті.

Внаслідок заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень ОСОБА_17 у вигляді колото-різаних поранень тулуба з ушкодженнями шкіри, підшкірно-жирової клітковини, поверхневих та глибоких м`язів, ребра, плеври, перикарду та серця, останні призвели до розвитку шоку-крововтрати, що стало безпосередньою причиною смерті потерпілого, яка настала в короткий проміжок часу, що обчислюється хвилинами.

Тілесні ушкодження другої групи утворилися від неоднократної дії тупих предметів, які діяли з достатньою для спричинення цих ушкоджень силою, або при ударі об такі, і стосовно живої особи як у своїй сукупності, так і кожне окремо мають ознаки легких тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись з рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційними скаргами звернулись прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_14 та захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 21 квітня 2020 року.

Не оспорюючи фактичні обставини справи, його правову кваліфікацію прокурор в поданій апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначити покарання у виді 12 років позбавлення волі.

Вважає, що судом призначено покарання обвинуваченому яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано та незаконно призначив м`яке покарання обвинуваченому, не врахувавши тяжкість, суспільну небезпеку, характер та обставини вчиненого злочину, наявність обтяжуючої покарання обставини, а саме вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та відношення обвинуваченого до вчиненого діяння, вжиття ним заходів постійної зміни показань, тобто фактичне не визнання своєї провини і призначив покарання, яке хоч і не виходить за межі встановлені санкцією ч.1 ст.115 КК України, але за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Звертає увагу на те, що суд не надав належної оцінки тому, що обвинувачений фактично сам вступив в конфлікт, спричинивши ОСОБА_17 тілесні ушкодження у життєво-важливі органи не сумісні з життям, що вказує на його агресивність, а кількість, локалізація, характер і тяжкість нанесених поранень вказують на цілеспрямованість дій обвинуваченого заподіяти смерть потерпілому, що в свою чергу підвищує суспільне небезпечність діяння.

Також стверджує, що поведінка обвинуваченого під час судового розгляду не є проявом усвідомлення наслідків свого діяння, а є намаганням зменшити суспільну протиправність своїх дій.

Захисник ОСОБА_9 в поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 апеляційній скарзі із внесеними змінами просить скасувати вирок суду першої інстанції, постановити новий вирок, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч.1 ст. 115 КК на ч.1 ст.118 КК України призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі, зарахувавши в нього строк попереднього ув`язнення, та просить залишити без розгляду позов потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про стягнення із ОСОБА_7 моральної шкоди в розмірі 500 000 грн. кожній.

Вважає, що вирок місцевого суду підлягає скасуванню в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його суворість.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено достатніх доказів вчиненням обвинуваченим інкримінованого йому злочину, а докази покладені в основу вироку є неналежними і недопустимим.

Посилаючись на постанову Верховного Суду України від 27.11.2014 по справі №5-34кс14 стверджує про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч.1 ст. 115 КК України як умисного злочину, оскільки на його думку, в діях останнього вбачається склад злочину, передбачений ч.1 ст.118 КК України, а саме умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони.

Зазначає, що саме протиправна поведінка потерпілого, яка передувала вчиненню злочину і супроводжувалась завданням тілесних ушкоджень ОСОБА_7 і створювала реальну загрозу заподіяння шкоди його здоров`ю призвела до необхідності застосування обвинуваченим необхідної оборони від дій потерпілого, проте ОСОБА_7 вийшов за її межі.

Також, не погоджується з призначеним покаранням і вважає, що суд при його призначенні ОСОБА_7 не врахував всіх пом`якшуючих покарання обставин.

Крім того, стверджує про безпідставне задоволення позовних вимог потерпілих, оскільки цивільні позови потерпілих не відповідають за формою та змістом вимогам КПК та ЦПК та розміру моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора який підтримав подану апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу захисника зі змінами та доповненнями та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, потерпілих, які просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого, не заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.
У відповідності зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого обвинувачення, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, та про юридичну кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 115 КК України, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються зібраними, перевіреними та належно оціненими судом першої інстанції доказами.

Відповідно до ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Як в ході досудового розслідування, так і під час судового слідства, сам ОСОБА_7 ,. визнав факт наявності 23 грудня 2018 року між ним і потерпілим конфлікту, що переріс у бійку.

В суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_7 вину свою у інкримінованому йому злочині не визнавав та стверджував, що саме протиправна поведінка потерпілого передувала вчиненому злочину, оскільки ОСОБА_17 після того, як ОСОБА_15 , припинила бійку, почав нецензурно лаятись, приблизився до неї та почав штовхати останню в груди. Він вирішив заступитись за неї ставши між потерпілим та ОСОБА_15 . Після цього між ним та потерпілим почалась штовханина, в процесі якої він впав спиною на асфальт, а потерпілий сів на нього зверху та став наносити удари кулаками в обличчя та потім тримаючи ніж в правій руці намагався нанести ним удар, замахнувшись при цьому згори вниз. Захищаючись, він схопив за руку ОСОБА_17 та намагався вихопити ніж, перебуваючи при цьому в стані стресу та страху, із-за яких обставин подальшої боротьби не пам`ятає, але при цьому категорично заперечив факт заволодіння ножем та нанесення ним потерпілому ударів. Зазначив, що під час цієї боротьби відчув, що ОСОБА_17 в якусь мить став слабнути, а потім впав на бік. Відразу, після цього він крикнув ОСОБА_15 , щоб та викликала швидку медичну допомогу.
Незважаючи на невизнання ОСОБА_7 своєї вини в умисному вбивсті ОСОБА_17 , його вина підтверджується рядом доказів, які були досліджені в суді першої інстанції яким суд першої інстанції надав відповідну оцінку.

Факт виниклого конфлікту та бійки між обвинуваченим і потерпілим ОСОБА_17 підтвердили свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_18 , які вказали, що 23 грудня 2018 року приблизно о 02 год. між ОСОБА_7 та потерпілим виник конфлікт, який переріс у бійку, в результаті якої потерпілий отримав ножові поранення та помер в короткий проміжок часу. Вони також спростували твердження обвинуваченого про перебування ним під час конфлікту з потерпілим в лежачому положенні на асфальті, при якому б останній знаходився зверху на ньому та намагався вдарити чи бив його.

Свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_18 та ОСОБА_15 під час допиту заперечили факт перебування ножа під час бійки обвинуваченого з потерпілим в руках останнього.

Крім того, свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_15 підтвердили свої показання під час проведення з ними слідчого експерименту з застосуванням відеозйомки в ході досудового розслідування, протоколи про що були досліджені, а відеозаписи переглянуті учасниками судового провадження в суді (том 2 а. п. 56-60, 61-65).

Крім показань вказаних свідків, вина ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_17 підтверджується і письмовими доказами.

Так, в ході слідчого експерименту від 23.12.2018 за участю ОСОБА_7 та його захисника, обвинувачений не тільки визнавав факт нанесення ударів ножем, а й вказував на механізм, спосіб нанесення ударів та їх локалізацію, а також кількість ударів нанесених ножем. При цьому зазначав, що ніж під час бійки він дістав з-за поясу своїх штанів, куди він помістив його при виході з нічного клубу, не стверджуючи, як це робив під час допиту в суді, що невідомо яким чином ніж нібито випав з кишені його куртки та був підібраний потерпілим, який намагався нанести йому удар, від чого він захищався, перебуваючи, на його погляд, в стані необхідної оборони. Він також показав місце, куди саме ним був викинутий ніж після вбивства потерпілого та описав його ознаки (том 1 а. п. 159-160).

Відповідно до висновку судово-медичного експерта № 1480-Б від 12 лютого 2019 року показання обвинуваченого ОСОБА_7 , дані ним під час проведення слідчого експерименту 23 грудня 2018 року, відповідають об`єктивним даним судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_17 в частині часу спричинення та характеристик виявлених ран і не відповідають кількості спричинених потерпілому колото-різаних ран, яких виявлено три, а ОСОБА_7 під час проведення слідчих експериментів вказує про нанесення ним двох ударів ножем (том 1 а. п. 194-195).
Згідно висновку судово-медичного експерта № 1480-а від 6 лютого 2019 року (том 1 а. п. 181-192) смерть потерпілого ОСОБА_17 настала внаслідок колото-різаних поранень тулуба, з ушкодженнями шкіри, підшкірно-жирової клітковини, поверхневих та глибоких м`язів, ребра, плеври, перикарду та серця, які призвели до розвитку шоку-крововтрати, що і стало безпосередньою причиною смерті.

Виявлені при судово-медичній експертизі ОСОБА_17 садна на тильних поверхнях 3-5 пальців правої кисті та 2-го пальця лівої кисті, могли утворитися внаслідок боротьби і самооборони

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно з`ясував фактичні обставини кримінального правопорушення і вірно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство.

Доводи сторони захисту про необхідність перекваліфікації її дій з ч. 1 ст. 115 КК на ст. 118 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК та на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими в їх взаємозв`язку, відповідно до ст. 94 КПК.

Зокрема, за фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції, 22 грудня 2018 року ОСОБА_7 витягнув прихований за поясом столовий ніж односторонньої гострої заточки з гострим краєм, яким умисно з великою силою наніс ОСОБА_17 три цілеспрямованих удари в тулуб, а саме в ділянку анатомічного розташування серця, легенів та інших життєво-важливих органів.
Внаслідок спричинених потерпілому колото-різаних поранень тулуба з ушкодженнями шкіри, підшкірно-жирової клітковини, поверхневих та глибоких м`язів, ребра, плеври, перикарду та серця, які призвели до розвитку шоку-крововтрати, потерпілий помер в короткий проміжок часу, що обчислюється хвилинами.

За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цей суд правильно оцінив матеріали кримінального провадження та поставився критично до пояснень ОСОБА_7 про відсутність умислу на вбивство потерпілого, оскільки такі пояснення суперечать іншим зібраним матеріалам кримінального провадження в їх сукупності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (стаття 118 КК). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Згідно із частиною першою статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина третя статті 36 КК).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які не перевищували б меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Так, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що згідно обставин, які передували скоєнню злочину, взаємовідносин засудженого та потерпілого, які раптово почали сваритися, способу та знаряддя заподіяння ОСОБА_17 тілесних ушкоджень - колото-різаних поранень тулуба, з ушкодженнями шкіри, підшкірно-жирової клітковини, поверхневих та глибоких м`язів, ребра, плеври, перикарду та серця, які призвели до розвитку шоку-крововтрати, що і стало безпосередньою причиною смерті», їх кількість, характер та локалізація, спрямованість поранень, у місце розташування життєво-важливих органів потерпілого ділянку анатомічного розташування серця, легенів та інших життєво-важливих органів, подальших дій ОСОБА_7 пов`язаних з ненаданням необхідної допомоги потерпілому, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, про те, що ОСОБА_7 умисно вбив ОСОБА_17 .

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений захищався від неправомірних дій потерпілого і перевищив межі необхідної оборони, є неприйнятними, оскільки статтею 36 КК передбачено право на захист не від будь-якого протизаконного вчинку, а лише від суспільно-небезпечного посягання. Крім того, зазначені доводи сторони захисту суперечать матеріалам провадження.

У матеріалах провадження відсутні докази на підтвердження того, що потерпілий ОСОБА_17 вчинив дії, які за своїм характером та об`єктивними проявами могли бути розцінені як такі, що досягли ступеню суспільної небезпечності, властивого злочину і викликали б у ОСОБА_7 необхідність оборонятися.

Так, доводи сторони захисту, що саме протиправна поведінка потерпілого, яка передувала вчиненню злочину і супроводжувалась завданням тілесних ушкоджень ОСОБА_7 і створювала реальну загрозу заподіяння шкоди його здоров`ю призвела до необхідності застосування обвинуваченим необхідної оборони від дій потерпілого, проте ОСОБА_7 вийшов за її межі спростовуються доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження, які були досліджені судом першої інстнанції та надано їм оцінку. Зокрема, показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_18 , які спростовують те, що потерпілий сів на нього зверху після падіння на асфальт та завдавав йому ударів. Крім того, свідок ОСОБА_15 сама в суді першої інстанції наполягала на тому, що потерпілий її не бив.

Також, в суді першої інстанції був переглянутий відеозапис камер відеоспостереження нічного клубу «Робін Гуд» за даними якого вбачається, що обвинувачений, який разом з ОСОБА_15 почав застосовувати насильство до потерпілого, у відповідь на що, той також став відштовхуватися та хапати за одяг обвинуваченого. При цьому учасники штовханини наносили поодинокі удари руками один одному. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між обвинуваченим та потерпілим відбувався конфлікт, в якому помірне фізичне насильство застосовувалось обопільно, а не було однобічним побиттям чи нанесенням ударів останнім ОСОБА_7 , яке зважаючи й на стан сп`яніння, в якому перебував ОСОБА_17 , є надуманим.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачений захищався від неправомірних дій потерпілого і діяв в стані необхідної оборони, є неприйнятними, оскільки статтею 36 КК передбачено право на захист не від будь-якого протизаконного вчинку, а лише від суспільно-небезпечного посягання. Крім того, такі твердження захисника суперечать матеріалам провадження, а саме висновку судово-медичного експерта № 101 від 15 лютого 2019 року (том 2 а. п. 162-164)відповідно до якого у ОСОБА_7 виявлено лише одне тілесне ушкодження, яке могло утворитись від дії тупого предмету, яким могли бути пальці рук стиснуті в кулак, а саме гематома м`яких тканин та забійних саден шкіри параорбітальної ділянки справа і спинки носу і інших тілесних ушкоджень цього характеру у нього немає, який не може бути порівняний з тілесними ушкодженнями, спричиненими ОСОБА_17 ударом ножем у життєво-важливі органи, від чого настала смерть потерпілого. У матеріалах справи відсутні дані про використання під час вказаної сварки загиблим предметів або зброї, застосування яких могло бути реальною загрозою для життя або здоров`я ОСОБА_7 .. Будь-яких доказів, які б свідчили, що потерпілий ОСОБА_17 вчинив суспільно-небезпечне посягання щодо ОСОБА_7 , у зв`язку з чим останній міг перебувати у стані необхідної оборони, немає.

Факт застосування під час убивства належного йому металевого ножа ОСОБА_7 під час досудового слідства та в суді першої інстанції не оспорював. Згідно висновку судово-медико-криміналістичної експертизи № 19 - МК від 15.02.2019 на клаптику шкіри з грудної клітки потерпілого зліва виявлено дві колото-різані рани, на клаптику з області спини зліва і на клаптику перикарду виявлено по одній колото-різаній рані, які утворилися від дії плоского колюче-ріжучого предмета, клинок якого має обушок і гостре лезо. Вказані рани на клаптиках шкіри могли утворитися від дії клинка ножа, наданого на експертизу, який 23 грудня 2018 року під час огляду місця події по вулиці Небесної Сотні в м. Полтаві був виявлений та вилучений неподалік зупинки громадського транспорту «Небесної сотні» (том 2 а. п. 33-34). Колото-різані пошкодження на светрі, футболці потерпілого могли утворитися від дії саме цього клинка ножа, про що свідчать висновки судово-медико-криміналістичних експертиз речових доказів № 28 МК від12 лютого 2019 року та № 23-МК від 11 лютого 2019 року (том 2 а. п. 36-37, 39-40). Крім того на одязі обвинуваченого згідно наявних експертиз в матеріалах справи виявлені сліди крові загиблого. У самого обвинуваченого пошкоджень які б кровоточили виявлено не було і ні яких заяв з цього приводу від нього не надходило.

Отже, судом першої інстанції наведено ґрунтовні мотиви щодо наявності у ОСОБА_7 умислу на протиправне заподіяння смерті іншій людині та відсутності у вчиненому потерпілим таких дій, від яких ОСОБА_7 необхідно було б оборонятись.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обвинувачений під час вчинення умисного вбивства потерпілого не перебував у стані необхідної оборони.

Таким чином, твердження захисту обвинуваченого, щодо недоведеності вини ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого злочину та наявності в діях обвинуваченого ознак злочину передбаченого ст. 118 КК України, спростовуються вищевказаним, згідно доказів наведених у вироку суду першої інстанції. Апеляційні вимоги захисника про заподіяння під час сварки тілесних ушкоджень потерпілому, внаслідок яких настала смерть останнього, у зв`язку з перевищенням меж необхідної оборони, колегія суддів розцінює як метод захисту з метою уникнення покарання за скоєний злочин.

Місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що обвинувачений, цілеспрямовано використовуючи ніж і наносячи потерпілому колюче-ріжучі поранення в область життєво-важливих органів - ділянку анатомічного розташування серця, легенів та інших життєво-важливих органів, не міг не передбачити, що такі її дії можуть заподіяти наслідки у виді смерті. Вчинення таких дій ОСОБА_7 свідчать про те, що він бажав настання смерті ОСОБА_17 і діяв з відповідним умислом.

Доводи апеляційних скарг прокурора та захисника в інтересах обвинуваченого про невідповідність призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість або суворість колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. А згідно з ч 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться у п.3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, яке відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким злочином, особу винного, його позицію до вчиненого, яка, на думку суду, не є проявом усвідомлення суспільної небезпечності наслідків своїх діянь та намаганням применшити суспільну небезпечність своїх протиправних дій та себе як особи, що їх вчинила, вперше вчинив кримінальне правопорушення та притягується до кримінальної відповідальності.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, місцевий суд не знайшов.
Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, місцевий суд визнав вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння. При цьому керувався позицією Верховного Суду у справі № 571/1436/15-к від 3 грудня 2019 року, відповідно до якої допустимо доводити стан сп`яніння і іншим, крім лікарського огляду доказами.
Призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції також враховав, що згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 49 від 30 січня 2019 року (том 1 а. п. 197-202) ОСОБА_7 на даний час будь-яким хронічним психічним захворюванням не страждає, як і не виявляє ознак тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства чи іншого хворобливого стану психіки і може усвідомлювати свої дії та керувати ними.
В період часу, до якого відноситься інкриміноване йому протиправне діяння він будь-яким хронічним психічним захворюванням не страждав, як і не знаходився в стані тимчасового розладу психічної діяльності, не виявляв ознак недоумства чи іншого хворобливого стану психіки і міг в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Доводи захисника про те, що суд першої інстанції не врахував те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, не зайшли свого підтвердження.

Наявність у останнього на утриманні двох малолітніх дітей та дружини, і те, що згідно розписки матері потерпілого, ОСОБА_7 відшкодовано шкоду в розмірі 34510 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди та цивільного позову колегією суддів враховується проте не впливають на правильність прийнятого місцевим судом рішення.

Не знайшли свого підтвердження і доводи прокурора про не врахування судом першої інстанції тяжкості, суспільної небезпеки, характеру та обставин вчиненого злочину, наявності обтяжуючої покарання обставини, а саме вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та відношення обвинуваченого до чиненого діяння, вжиття ним заходів постійної зміни показань, тобто фактичне не визнання своєї провини, те, що обвинувачений фактично сам вступив в конфлікт, спричинивши ОСОБА_17 тілесні ушкодження у життєво-важливі органи не сумісні з життям, що вказує на його агресивність, а кількість, локалізація, характер і тяжкість нанесених поранень вказують на цілеспрямованість дій обвинуваченого заподіяти смерті потерпілому, що в свою чергу підвищує суспільне небезпечність діяння.

Ці доводи не впливають на правильність призначеного судом покарання і на переконання колегії, судом першої інстанції в повній мірі враховані всі обставини на які посилаються захисник та прокурор в своїх апеляційних скаргах, про що вказано у вироку.

Призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам закону, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів і не є надто суворим чи м`яким.

На думку колгеії суддів безпідставними є і апеляційні вимоги захисника про безпідставне задоволення позовних вимог потерпілих, оскільки цивільні позови потерпілих не відповідають за формою та змістом вимогам законодавства та розміру моральної шкоди..

В позовній заяві потерпілого наведено належне обґрунтування страждань та погіршення здоров`я внаслідок втрати близької людини. Відповідно, суд першої інстанції, визначив розмір стягнення моральної шкоди вірно з врахуванням всіх обставин справи, задовольнивши позовні вимоги вказаного позивача.

Із огляду на те, що втрата життя людини, яке відповідно до ст. 3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони, на думку колегії суддів, розмір моральної шкоди, яку спричинено потерпілим і яка має бути їм відшкодована, суд визначив розумно і справедливо.

Вирок суду першої інстанції є мотивованим, відповідає положенням статей 370, 419 КПК, і не містить суперечностей.

При обранні покарання суд відповідно до вимог закону врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, конкретні обставини справи, обставину, що обтяжує покарання та відсутність обставин, що його пом`якшують.

Обране ОСОБА_7 покарання призначене в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК, відповідає вчиненому та даним про особу обвинуваченого.

Істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які є безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, під час здійснення апеляційного провадження не встановлено.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_14 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягають, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування норм кримінального закону, що могли б бути підставами для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_14 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 21 квітня 2020 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим який перебуває під вартою, в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий суддя: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4