ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2255/20 Справа № 207/1294/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000234 за апеляційними скаргами прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 травня 2020 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, громадянина України, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст.115 КК України,

В с т а н о в и л а:

Вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 травня 2020 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з 17 лютого 2019 року, тобто з моменту його фактичного затримання.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 17.02.2019, близько 16-00 год. (більш точний час у ході досудового розслідування не встановлено), перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, прийшов за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , де в той час перебував ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким у них раніше були неприязні відносини. Після чого, на грунті раптово виниклих неприязних ОСОБА_11 почав ображати нецензурною лайкою ОСОБА_10 та між ними виникла сварка, в ході якої вони вийшли з квартири на сходовий майданчик четвертого поверху будинку АДРЕСА_3 , де почали штовхатися та наносити удари один одному в різні частини тіла. В ході виниклого конфлікту зійшли на сходовий майданчик третього поверху вказаного будинку, де у ОСОБА_8 раптово виник злочинний умисел, направлений на умисне вбивство ОСОБА_10 у зв`язку з раптово виниклими неприязними відносинами. Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_8 зайшов до квартири АДРЕСА_4 зазначеного будинку, де у кухонній кімнаті взяв ніж і повернувся до ОСОБА_10 . Утримуючи ніж в правій руці, наніс ним йому один удар в ліву частину грудної клітини, від чого останній впав на підлогу, тим самим ОСОБА_8 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, а саме на умисне вбивство ОСОБА_10 , та потім пішов до своєї квартири, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпілого ОСОБА_10 побачила мешканка зазначеного будинку та викликала швидку медичну допомогу, після чого його було доставлено до лікарні, де йому було надано медичну допомогу.
Згідно висновку судово-медичної експертизи №270-Е від 19.03.2019 потерпілому ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення лівої половини грудної клітини з пораненням серця, яке ускладнилось гемоперикардом, гемопневматороксом та геморрагічним шоком, післятравматичною пневмонією, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю.

В апеляційних скаргах:

- прокурор просить скасувати вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 травня 2020 року в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновки суду про винуватість ОСОБА_8 відповідають об`єктивно з`ясованим фактичним обставинам кримінального провадження, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, але вирок суду у цьому провадженні підлягає скасуванню в частині призначення покарання у зв`язку із тим, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Зазначає, що під час досудового розслідування та судового розгляду даного кримінального провадження, обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , згідно ст. 66 КК України, встановлено не було, але встановлено обставину, що обтяжує покарання, а саме вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Вважає, що ухваленням даного вироку відносно ОСОБА_8 судом не досягнуто мети покарання - виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

- захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 травня 2020 року в частині призначення покарання змінити шляхом застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України.
В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що судом не були прийняті до уваги доводи обвинуваченого ОСОБА_8 стосовно того, що він не мав умислу на вбивство потерпілого; безпідставно визнано обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння; не враховано думку потерпілого, який наполягав на призначенні обвинуваченому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, оскільки матеріальні збитки йому відшкодовані, і з обвинуваченим він фактично на час розгляду справи примирився.
Також зазначає, що його підзахисний раніше не судимий, на обліку лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, до затримання працював неофіційно та утримував родину.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, заперечував проти задоволення апеляції захисника.
Обвинувачений та його захисник, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та заперечували проти задоволення апеляції прокурора.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю доповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та фактичні обставини кримінального правопорушення у поданих апеляційних скаргах не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.
Так, апеляційним переглядом встановлено, що суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Як вбачається з вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до положень ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно вимог ст. ст.50,65 КК України та положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України - вірна та ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_8 виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України, відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, до затримання працював неофіційно та утримував родину, вчинення злочину вперше та наявність на утриманні обвинуваченого трьох неповнолітніх дітей, що суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, та вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння як обставину, що обтяжує покарання останнього. Крім того, суд врахував і думку потерпілого, який наполягав на призначенні обвинуваченому найменш суворого покарання.
Колегія суддів цілком погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинуваченому ОСОБА_8 необхідно призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі, в межах санкцій ч.2 ст. 15, ч.1 ст.115 КК України, з реальним його відбуттям, з ізоляцією від суспільства, і приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані по особу ОСОБА_8 , та призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, а тому вимоги апеляційної скарги прокурора стосовно призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання є безпідставними, як і посилання апелянта на те, що під час досудового розслідування та судового розгляду не було встановлено обставин, які пом`якшують покарання останнього, оскільки відповідно до вимог ч.2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, що й було встановлено судом першої інстанції.
Що ж стосується апеляційних вимог захисника щодо застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до абз. 1 п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 р. № 7 призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Згідно ст. 69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин.
Обставини, що пом`якшують покарання, як одна з підстав застосування ст. 69 КК, повинні мати певну кількісну і якісну характеристики. По-перше, суд повинен встановити наявність у справі не однієї, а кількох (двох чи більше) таких обставин. По-друге, ці обставини можуть бути або зазначені в ч. 1 ст. 66 КК, або визнані судом такими, що пом`якшують покарання, в силу ч. 2 цієї статті. По-третє, вони повинні знижувати (зменшувати) ступінь тяжкості перш за все злочину, хоча їх наявність впливає і на рівень небезпечності особи самого винного. Нарешті, ці обставини повинні знижувати ступінь тяжкості злочину досить істотно.
Дані про особу винного як самостійна підстава призначення більш м`якого покарання повинні оцінюватися судом перш за все з точки зору можливості досягнення таким (більш м`яким) покаранням тих цілей, що сформульовані в ч. 2 ст. 50 КК. Однак у всіх випадках застосування ст. 69 КК суд повинен встановити і вказати у вироку на такі позитивні дані про особу винного, які дають йому можливість дійти обґрунтованого припущення про те, що призначення в конкретному випадку більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (санкцією), є дійсно необхідним і буде цілком достатнім для виправлення винного і попередження нових злочинів.
Призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише за наявності двох розглянутих підстав застосування ст. 69 КК в їх єдності і сукупності. Якщо судом встановлені тільки обставини, що пом`якшують покарання, хоча і такі, що істотно знижують ступінь тяжкості злочину, але разом з тим у справі відсутні дані, які певним чином (позитивно) характеризують особу винного, застосування ст. 69 КК недопустиме. Не має права застосувати цю норму суд і тоді, коли ним встановлені лише дані, що позитивно характеризують особу винного, а обставини, які пом`якшують покарання, у справі відсутні.
Тож, в даному випадку, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування вищезгаданої норми Закону щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисника є такими, що не підлягають задоволенню, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції як законний та обгрунтований підлягає залишенню без змін.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 травня 2020 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст.115 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4