Справа № 128/2007/20
ВИРОК
Іменем України
25 листопада 2020 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2

та учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 05.07.2020 за № 0000524, по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жовтневе, Калинівського району Вінницької області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , непрацюючого, неодруженого, раніше судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , маючи незняту і непогашену судимість за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185 та ч. 2 ст. 185 КК України, за вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 11.01.2019, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, 05.07.2020 близько 03:00 год зайшов до будинку АДРЕСА_2 до своєї знайомої ОСОБА_6 . Перебуваючи в кімнаті вказаного будинку, ОСОБА_4 запропонував ОСОБА_6 спільно вжити алкогольні напої, проте ОСОБА_6 на дану пропозицію відмовила. Після цього ОСОБА_4 помітив на тумбочці біля ліжка мобільний телефон чорного кольору, який належить потерпілій ОСОБА_6 , в цей момент у ОСОБА_4 виник злочинний умисел на відкрите викрадення чужого майна з метою незаконного збагачення. Реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, з корисливих спонукань, усвідомлюючи протиправність своїх дій, ОСОБА_4 в присутності ОСОБА_6 підійшов до тумбочки та відкрито заволодів мобільним телефоном TWO-E E450А 1GB/8GB Вlack, із картою пам`яті об`ємом 4GВ та сім карткою мобільного оператора lifecell, вартість якого на момент вчинення кримінального правопорушення згідно з висновком експерта № 516 від 15.07.2020 становила 770 (сімсот сімдесят) грн 00 коп. та поклав вищевказаний мобільний телефон до кишені штанів. На прохання ОСОБА_6 повернути мобільний телефон, ОСОБА_4 не відреагував та з викраденим майном покинув приміщення будинку.
В судовому засіданні 24.11.2020 обвинувачений ОСОБА_4 за пред`явленим йому обвинуваченням вину визнав повністю та суду показав, що дійсно вчинив злочин за умов і при обставинах, викладених в обвинувальному акті. У вчиненому розкаюється, зробив для себе належні висновки, просив суворо його не карати.

Потерпіла ОСОБА_6 в судове засідання 24.11.2020 не з`явилася, хоч в установленому законом порядку повідомлялася про дату, час та місце проведення судового розгляду. Попередньо через канцелярію суду надійшла письмова заява потерпілої, в якій остання просить судовий розгляд даного кримінального провадження проводити у її відсутність, претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має, участі в судових дебатах приймати не бажає, покарання обвинуваченому просить обрати на розсуд суду.

Враховуючи думки учасників судового провадження, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним досліджувати докази по кримінальному провадженню стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються. Суд визнав за необхідне обмежитись допитом обвинуваченого та дослідженням доказів стосовно особи обвинуваченого, процесуальних витрат і речових доказів. При цьому судом з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст встановлених обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає, а також судом роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавлені можливості оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Судом установлено, що під час досудового розслідування дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно (грабіж).
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому суд також враховує, що відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого, та у відповідності до ч. 2 ст. 50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженог та, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує, що він на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий, має незняту та непогашену судимість, непрацевлаштований.

Обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого, суд встановив щире каяття.

Обставиною, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання обвинуваченого, суд встановив вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на наявність пом`якшуючої та обтяжуючої покарання обвинуваченого обставин, відомості щодо особи обвинуваченого, тяжкість вчиненого ним злочину, відсутність претензій потерпілої до обвинуваченого, позицію державного обвинувача щодо неможливості виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, позицію сторони захисту щодо можливості призначення мінімального покарання, суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе виключно за умови ізоляції від суспільства та йому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення, що на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості, і саме таке покарання буде сприяти виправленню ОСОБА_4 та попередженню вчинення як ним нових кримінальних правопорушень, так й іншими особами.

Суд також враховує, що вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 30.09.2020, який набрав законної сили 31.10.2020, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, та остаточне покарання призначено на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового складання покарань, з урахуванням вироку Калинівського районного суду Вінницької області від 11.01.2019, у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Об`єднана палата Верховного Суду (постанова від 25.06.2018 по справі № 511/37/16-к) зазначила, що виходячи з приписів кримінального закону правила призначення покарання, передбачені ч. 4 ст. 70 КК, застосовуються в разі, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що особа винна ще й в іншому злочині, вчиненому нею до постановлення попереднього вироку. У такому випадку суд може при призначенні покарання за другим вироком як поглинути покарання за першим вироком, так і приєднати його повністю або частково, однак таким чином, щоб обраний захід примусу не перевищував максимального покарання, встановленого статтею (частиною статті), за якою особу засуджено, і водночас не був меншим строку покарання, визначеного за перший злочин. При цьому суд зобов`язаний в остаточне, призначене за сукупністю злочинів, покарання зарахувати покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.

Оскільки судом встановлено, що по даному кримінальному провадженні обвинуваченим ОСОБА_4 вчинено злочин 05.07.2020, тобто до постановлення вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 30.09.2020, тому в даному випадку слід застосувати положення ч. 4 ст. 70 КК України. Так як ОСОБА_4 покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 30.09.2020 ще не відбував, то при призначенні остаточного покарання в даному кримінальному провадженні суд вважає за можливе частково приєднати покарання за попереднім вироком.

Під час досудового розслідування ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.07.2020 до обвинуваченого ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, з одночасним визначенням розміру застави в сумі 87 880 грн. Ухвалами Вінницького районного суду Вінницької області від 27.08.2020 та від 12.10.2020 ОСОБА_4 продовжувався строк дії запобіжного заходу тримання під вартою, з одночасним визначенням розміру застави в сумі 87 880 грн.

У п. 74 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» зазначено: «Суд вважає, що за відсутності чіткого положення, яке встановлювало б правило, коли і за яких умов взятий під вартою на стадії досудового розслідування має далі триматися під вартою на стадії судового розслідування, такий стан не відповідає критерію «передбачуваності закону» для цілей п. 1 ст. 5 Конвенції. Суд також повторює, що практика, яка склалася в умовах прогалин законодавства, коли особа може перебувати під вартою без визначення певного строку тримання, без конкретного правового положення або судового рішення, сама по собі суперечить принципу правової визначеності і захисту від свавілля, які є загальною ідеєю Конвенції принципу верховенства права (див. справу «Барановський проти Польщі» № 28358/95, п.п. 55-56, ЄКЛП 2000-III, та справу «Кавка проти Польщі» № 25874/94 п. 51, від 09.01.2001, справу «Фельдман проти України», № 76556/01 та № 3877904, п. 73 від 08.04.2010)». У п. 75 цього ж рішення вказано, що хоча національний суд прийняв рішення про попереднє ув`язнення заявника, він не визначив подальший строк тримання під вартою і жодним чином не обґрунтував своє рішення. Це призвело до стану невизначеності підстав перебування заявника під вартою після цієї дати. У зв`язку з цим Суд нагадує, що тривале тримання під вартою без визначення в рішенні суду відповідних підстав є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленого в п. 1 ст. 5 (див. справа «Соловей і Зозуля проти України», п. 76, від 27.11.2008).

Аналізуючи наведені правові позиції ЄСПЛ, можна дійти висновку про те, що зазначення у вироку строку шляхом настання певної події, а саме: набрання цим вироком законної сили, не суперечитиме п. 74 рішення у справі «Харченко проти України». Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 115 КПК України строки, встановлені цим Кодексом, обчислюються годинами, днями і місяцями. Строки можуть визначатися вказівкою на подію.

Отже, з врахуванням вищезазначених роз`яснень, суд вважає, що обраний обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою слід залишити до набрання вироком законної сили.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в строк покарання ОСОБА_4 слід зарахувати період перебування під вартою з 05 липня 2020 року (з моменту затримання) до дати набрання даним вироком законної сили.

Цивільний позов потерпілою не заявлявся.

Згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України з обвинуваченого ОСОБА_4 підлягають до стягнення процесуальні витрати на користь держави за проведення судової товарознавчої експертизи № 516 від 15.07.2020 в сумі 817,25 грн, які визнані обвинуваченим та підтверджені матеріалами кримінального провадження.

Питання речових доказів суд вирішує у порядку, передбаченому ст. 100 КПК України, тому слід скасувати арешт, накладений на речові докази, а речові докази повернути по належності.

Керуючись ст.ст. 100, 349, 368-371, 373, 374, 376, 395 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України до призначеного покарання частково приєднати покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 30 вересня 2020 року та остаточне покарання ОСОБА_4 визначити у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 3 (три) місяці.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в строк покарання ОСОБА_4 зарахувати час перебування під вартою з 05 липня 2020 року до дати набрання даним вироком законної сили.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді тримання під вартою залишити до набрання даним вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з часу затримання, а саме: з 05 липня 2020 року.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь держави процесуальні витрати за проведення судової товарознавчої експертизи № 516 від 15.07.2020 в сумі 817 (вісімсот сімнадцять) грн 25 коп.

Арешт, накладений 09.07.2020 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області на вилучене майно, а саме на: мобільний телефон марки TWO-E E450А 1GB/8GB Вlack, із картою пам`яті об`ємом 4GВ та сім карткою мобільного оператора lifecell, що був поміщений до спец.пак. НПУ ГСУ №INZ1054230, та чек на купівлю мобільного телефону марки TWO-E E450А 1GB/8GB Вlack, та коробку до телефону, що були поміщені до спец.пак. НПУ ГСУ №INZ1054231, скасувати.

Речові докази: мобільний телефон марки TWO-E E450А 1GB/8GB Вlack, із картою пам`яті об`ємом 4GВ та сім карткою мобільного оператора lifecell, що був поміщений до спец.пак. НПУ ГСУ №INZ1054230, та чек на купівлю мобільного телефону марки TWO-E E450А 1GB/8GB Вlack, та коробку до телефону, що були поміщені до спец.пак. НПУ ГСУ №INZ1054231, повернути потерпілій ОСОБА_6 .

Вирок суду може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

СУДДЯ ОСОБА_1