Ухвала
Іменем України
20 липня 2020 року

м. Київ
справа № 308/6310/18

провадження № 51-6471 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 листопада 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 березня 2020 року,
встановив:
Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 липня 2018 року затверджено угоду про визнання винуватості від 31 травня 2018 року, яку укладено між прокурором Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_4 та обвинуваченими ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .
ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 289 Кримінального кодексу України (далі КК), та призначено йому, затверджене угодою, покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі статті 75 КК ОСОБА_5 звільнений від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 1 рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених статтею 76 цього Кодексу.
Також, цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 289 КК, та призначено йому, затверджене угодою, покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі статті 75 КК ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 1 рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених статтею 76 цього Кодексу.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 листопада 2019 року заяву заступника прокурора Закарпатської області про перегляд вказаного вироку щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за нововиявленими обставинами залишено без задоволення.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 13 березня 2020 року ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 листопада 2019 року залишено без зміни.
Зі змісту касаційної скарги прокурора вбачається, що він не погоджується з ухвалою місцевого суду від 07 листопада 2019 року та ухвалою апеляційного суду від 13 березня 2020 року.
Верховний Суд ухвалою від 22 червня 2020 року касаційну скаргу прокурора залишив без руху та надав строк для усунення недоліків.
13 липня 2020 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга прокурора у якій він вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 07 листопада 2019 року та ухвалу апеляційного суду від 13 березня 2020 рокута призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не дав належної оцінки його доводам про наявність нововиявлених обставин, які, на його думку, не були відомі суду під час постановлення вироку та є такими, що доводять неправильність судового рішення. Зокрема, вважає, такими нововиявленими обставинами незаконні рішення прокурора про зміну підозри з частини 3 статті 289 КК на частину 2 статті 289 КК, а також про закриття кримінального провадження в частині обвинувачення за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КК, визнання потерпілим особу, яка не була власником автомобіля та відсутність документів на вказаний автомобіль.
Зазначає, що вказані обставини виявлено в ході службового розслідування, що стало підставою для внесення прокуратурою відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 366 КК, а саме по факту прийняття прокурором Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_4 під час здійснення процесуального керівництва у цьому кримінальному провадженні незаконного рішення про закриття кримінального провадження в частині обвинувачення за частиною 1 статті 122 КК.
Крім того, прокурор, посилаючись на рішення Верховного Суду від 27 листопада та 18 жовтня 2018 року, вважає, що наведені факти перебувають в органічному зв`язку з елементами предмета доказування в кримінальному провадженні і спростовують через їх невідомість й істотність висновки, які містяться у вироку, що набрав законної сили.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до статті 459 КПК судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами, якими є: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
У пункті 4 частини 2 статті 462 КПК визначено, що у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначаються обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду.
Таким чином, системне тлумачення положень кримінального процесуального законодавства вказує на те, що перегляд судових рішень, які набрали законної сили, за нововиявленими обставинами є екстраординарною процедурою перегляду судових рішень у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінального провадження в звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій) виявлені обставини, які мають такі ознаки: вони існували на момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами, під час судового розгляду; вони мають істотне значення, оскільки самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Як убачається з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, заяву прокурора про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Ужгородського міськрайонного суду від 02 липня 2018 року залишено без задоволення, оскільки суду не надано жодних належних та достатніх доказів, які б свідчили про наявність нововиявлених обставин, зокрема, тих, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку, що належить переглянути.
Так, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви прокурора, встановив у судовому засіданні, що до суду надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за частиною 2 статті 289 ККразом з угодою про визнання винуватості від 31 травня 2018 року, яка укладена між прокурором Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , у присутності захисників. При цьому, в матеріалах цього кримінального провадження наявна заява потерпілого ОСОБА_7 про надання згоди в порядку частини 4 статті 469 КПКна укладення угоди про визнання винуватості.

Крім того, місцевий суд у своєму рішенні вказав, що суд, постановляючи вирок від 02 липня 2018 року щодо ОСОБА_5 і ОСОБА_6 ,встановив, що останні обґрунтовано обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 289 КК.
Разом з тим, суд вбачав з досліджених матеріалів кримінального провадження та заяви про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, що прокурор фактично ставить під сумнів вирок суду за відсутності будь-яких нових обставин суттєвого та вагомого характеру, які раніше не були відомі суду, вимагає від суду здійснити перевірку раніше постановленого остаточного рішення, надати нову оцінку доказам та перевірити дотримання вимог матеріального і процесуального закону, як на стадії досудового слідства, так і під час судового провадження, тобто вийти суд за межі своїх повноважень.

З огляду на викладене, районний суд дійшов висновку, що обставини, на які вказує прокурор, зокрема, неправильна кваліфікація дій обвинувачених, відсутність письмової згоди потерпілого на укладення угоди про визнання винуватості, відсутність в ході підготовчого засідання потерпілого ОСОБА_8 , який не є власником автомобіля, не є нововиявленими у відповідності до положень статті 459 КПК, оскільки мають характер повторного дослідження доказів у кримінальному провадженні та вимоги їх переоцінки щодо події злочинів, винуватості у вчиненні інкримінованих злочинів та правової кваліфікації, що суперечить положенням пункту 1 частини 1 статті 7 КПК.
Таким чином, місцевий суд обґрунтовано залишив без задоволення заяву прокурора про перегляд вироку за нововиявленими обставинами.
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, підтвердив правильність висновку суду першої інстанції та у своєму рішенні зазначив, що доводи прокурора про відсутність письмової згоди потерпілого на укладення угоди про визнання винуватості, посилання на те, що потерпілий в підготовчому судовому засіданні участі не приймав, а в ході досудового розслідування не було здобуто жодного підтвердження визнання підозрюваними своєї вини у вчиненні злочину, визнаний потерпілим ОСОБА_7 не є власником автомобіля і в матеріалах провадження відсутні документи на вказаний автомобіль, не можуть вважатися нововиявленими обставинами згідно змісту статті 459 КПК.
Зокрема, апеляційний суд дійшов висновку про те, що прокурор в своїй заяві та апеляційній скарзі фактично звертає увагу на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що могло бути підставою для скасування чи зміни вироку суду при розгляді кримінального провадження в порядку апеляційного чи касаційного оскарження цього судового рішення, що відповідно до вимог кримінального процесуального закону не може бути підставою для визнання вищенаведених обставин такими, що є нововиявленими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки обставини, наведені прокурором, не є нововиявленими у розумінні частини 2 статті 459 КПК, а стосуються порушень процесуального закону, які можливо було виявити під час судового розгляду, перевірки вироку та повторного дослідження доказів в цьому кримінальному провадженні.

При цьому, процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами не передбачає повторного дослідження доказів та спростування наявних доказів у кримінальному провадженні.
Між тим, внесення прокуратурою відомостей до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 366 КК, як про це зазначає прокурор у касаційній скарзі, ще не є підставою, яка узгоджується зі статтею 459 КПК та вказувала б на наявність нововиявлених обставин.
Тобто, незаконні, на думку прокурора, дії прокурора під час кримінального провадження на даний момент не можуть впливати на законність вироку.
Крім того, колегія суддів вважає, що посилання прокурора на постанови Верховного Суду від 27 листопада та 18 жовтня 2018 року не заслуговують на увагу, оскільки в цих провадженнях було також відмовлено у задоволенні заяв про перегляд рішень за нововиявленими обставинами, при цьому, касаційний суд зазначив, що порушення права на захист та постановлення рішення незаконним складом суду є предметом дослідження під час розгляду кримінального провадження по суті, а та обставина, що засуджена на момент прийняття рішення мала зняту та не погашену судимість, була відома суду під час постановлення рішення.
Тобто, наведені обставини у цих рішеннях не є аналогічними до тих обставин на які посилається прокурор у кримінальному провадженні, з урахуванням того, що такі рішення залишені без змін і суд не виявив нововиявлених обставин.
Таким чином, колегія суддів вважає, що в касаційній скарзі прокурора не наведено доводів, які би свідчили, що в цьому провадженні неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність та допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування або зміни судового рішення.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК.
Отже, з касаційної скарги прокурора та доданих до неї копій судових рішень, Суд не вбачає підстав для її задоволення.
На підставі наведеного, керуючись пунктом 2частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника прокурора Закарпатської області на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 листопада 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 березня 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3