Справа № 449/425/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1007/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Добряничі Перемишлянського району Львівської області, який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 05 серпня 2020 року у кримінальному провадженні про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 286 КК України, й призначити йому покарання 5 (п`ять) років позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами на три роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

Згідно з п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися у вказані органи для реєстрації.

Вирішено питання з речовими доказами та витратами на проведення експертизи.

Згідно з вироком, 02 лютого 2020 року, приблизно о 12 годині 50 хвилин, ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «RENAULT KANGOO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним заднім ходом у селі Добряничі, Перемишлянського району, Львівської області від приміщення магазину ПП «Гуменчук», яке знаходиться по вулиці Шевченка, 43, у напрямку до проїзної частини вулиці Шевченка, порушив вимоги Р. 1 п. п. 1.5, 1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху»); Р.2 п. 2.3 б), д); Р. 10 п. п. 10.1, 10.9 та Р. 12 п. 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001, які виразилися в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед початком руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод іншим учасникам руху, з метою отримання якомога повної інформації про те, як розвивається дорожня ситуація позаду керованого автомобіля та з метою забезпечення безпеки руху заднім ходом, не звернувся за допомогою до інших осіб, а з моменту виникнення небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_9 , яка стояла нерухомо позаду керованого ним автомобіля, та якого він об`єктивно був спроможний виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, такими своїми діями створив аварійну обстановку, що призвела до наїзду на неї.

Внаслідок порушення водієм ОСОБА_7 Правил дорожнього руху, пішохід ОСОБА_9 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 13/2020 від 18.02.2020, отримала такі тілесні ушкодження: численні садна на голові; два синця на правій руці; два синця на лівій руці; шість синців та множинні садна на правій нозі; перелом трьох ребер зліва; перелом чотирьох ребер справа; в лівій плевральній порожнині виявлено вільну рідку кров до 0,5 літра; виявлено вільну рідку кров в черевній порожнині у кількості - 0,6 літра; масивні внутрішньо-м`язові крововиливи в проекції множинних переломів кісток тазу зліва; множинні між м`язові крововиливи в проекції шийки великогомілкової кістки справа; перелом кісток тазу зліва; перелом шийки стегнової кістки справа. Смерть гр. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 настала від гострої масивної внутрішньої крововтрати, як наслідок множинних переломів кісток тулуба.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 05 серпня 2020 року в частині визначення для ОСОБА_7 покарання у вигляді трьох років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнити останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку один рік з покладенням обов`язків, визначених ст.76 КК України, без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог адвокат ОСОБА_6 покликається на те, що призначене судом першої інстанції покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, адже ОСОБА_7 повністю визнав свою вину і щиро розкаявся в тому, що виявив неуважність до дорожньої ситуації, усвідомив неправомірність своїх дій, вибачився перед родиною потерпілої та надав родині потерпілої матеріальну допомогу.
Заслухавши доповідача, захисника обвинуваченого на підтримання поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних вимог, перевіривши матеріали судового провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується сукупністю зібраних та перевірених судом доказів, що ніким не оспорюється.

Відповідно до положень ст.50 КК України, метою покарання є не тільки кара за вчинене, але й виправлення засудженого. При цьому, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на вказану мету й принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому, відповідно до вимог ст.65 КК України, суду при призначенні покарання слід врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Водночас згідно з ч.2 ст.50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. За роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного (п.20).

Таким чином, виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційній повноваження суду визначаються також Європейським судом з прав людини який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

При цьому, згідно зі статтею 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тобто, реалізуючи свої дискреційній повноваження, суд для вибору такого покарання повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

За правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, яке не є умисним і віднесено законодавцем до тяжких злочинів, встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, та звільняючи його від відбування основного покарання з випробуванням з покладенням ряду обов`язків на строк 3 роки, дотримався вказаних вимог закону, врахував усю сукупність обставин кримінального провадження, зокрема суспільну небезпеку вчиненого злочину та особу обвинуваченого.

Зокрема, судом було взято до уваги, що ОСОБА_7 раніше не судимий, за місцем реєстрації, проживання та навчання характеризується позитивно, на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває, щиро розкаявся у вчиненому, обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав його щире каяття, сприяння розкриттю злочину. Також судом було враховано і відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Також місцевий суд врахував і думку потерпілої, яка не бажала обвинуваченому суворого покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства та відсутність до обвинуваченого жодних претензій морального чи матеріального характеру, наслідки даного злочину у виді смерті потерпілої, та призначив ОСОБА_7 основне і додаткове покарання у межах санкції ч.2 ст.286 КК України.

Сукупність вказаних обставин, на переконання колегії суддів, свідчать про можливість виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, однак в умовах суворого контролю зі сторони органів пробації за його поведінкою протягом трьох років.

Наведене дозволяє зробити висновок, що місцевий суд, призначаючи обвинуваченому покарання у виді п`яти років та звільняючи від його відбування з іспитовим строком в тривалість три роки, дотримався вимог закону про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, а тому підстав для зміни оскаржуваного вироку та пом`якшення призначеного покарання немає.

Суд, призначаючи ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки, мотивував належним чином своє рішення, врахував обставини скоєного, а також те, що внаслідок вчинення обвинуваченим правопорушення сталась загибель людини. Тому колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності мотивації необхідності призначення обвинуваченому додаткового виду покарання.

З огляду на наслідки, які настали в результаті вчиненого, колегія суддів приходить до висновку, що без призначення додаткового покарання не буде досягнута його мета, а саме виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим апелянтом, так і іншими особами.

Ураховуючи вищенаведене, оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим й підстав для його зміни чи скасування колегія суддів під час апеляційного перегляду не встановила.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 05 серпня 2020 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4