Справа №589/292/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/488/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_5 ,

розглянувши у режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №589/292/19 за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 05 лютого 2020 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого: останній раз 26 березня 2014 року Шосткинським місьрайонним судом Сумської області за ч.3 ст.185, ст.395, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільнився з місць позбавлення волі 30 вересня 2017 року,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Слов`янка Приморського краю Російської Федерації, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживаючого у АДРЕСА_3 , раніше неодноразово судимого: останній раз 24 червня 2015 року Полтавським районним судом Сумської області за ч.4 ст.297 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільнився з місць позбавлення волі 08 лютого 2018 року,

визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, -

з участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (у режимі відеоконференції),

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 05 лютого 2020 року, в яких вони оскаржують вирок суду у зв`язку з його суворістю та просять призначити більш м`яке покарання, ніж визначено вироком суду.

Даним вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки два місяці, обчислюючи даний строк з 24 жовтня 2019 року.

До набрання вироком суду законної сили застосовано до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Також даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки два місяці.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання за цим вироком, невідбутої частини покарання за вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 24 червня 2015 року, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк три роки три місяці, обчислюючи даний строк з 17 вересня 2019 року.

До набрання вироком суду законної сили застосовано до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати пов`язані із залученням експерта в сумі 286 грн. з кожного.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, правильності кваліфікації його дій за ч. 3 ст.185 КК України, а також доведеності його вини, вказує, що розкаюється у вчиненому, жалкує про скоєне та зазначає, що викрадене майно повернув потерпілому і претензій він не має, у зв`язку з чим просить зменшити йому строк призначеного покарання у виді позбавлення волі.

Крім того, в доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_6 посилається на неправильність зарахування судом строку попереднього ув`язнення, зазначаючи, що затриманий він був 26 березня 2019 року, а не 24 жовтня 2019 року.

В обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги ОСОБА_7 також не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, правильності кваліфікації його дій за ч. 3 ст.185 КК України та доведеності вини зазначає, що щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування збитків та добровільне повернення викраденого майна є достатніми підставами для застосування при призначенні йому покарання ст.69 КК України.

За вказаним вироком суду ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнані винними в тому, що 26 грудня 2018 року близько 21-00 год., діючи повторно, за попередньою змовою групою осіб, перелізши через паркан проникли на територію домоволодіння АДРЕСА_1 , після чого через незачинені двері проникли до приміщення літньої кухні вказаного домоволодіння, звідки таємно від оточуючих викрали: алюмінієву каструлю ємністю 40 літрів вартістю 683 грн., алюмінієву каструлю ємністю 20 літрів вартістю 500 грн., алюмінієву каструлю ємністю 15 літрів вартістю 313 грн., алюмінієву каструлю ємністю 8 літрів вартістю 190 грн., алюмінієву каструлю ємністю 8 літрів вартістю 90 грн., алюмінієву каструлю ємністю 3 літри вартістю 103 грн., які належали потерпілому ОСОБА_11 , спричинивши останньому матеріальну шкоду на загальну суму 1979 грн., після цього, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зникли та викраденим майном розпорядились на власний розсуд, чим скоїли таємне викрадення чужого майна (крадіжку) за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно, поєднане з проникненням у інше приміщення.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення та вимоги апеляційної скарги, доводи обвинувачених на підтримку кожен своєї апеляційної скарги та їх захисників (у режимі відеоконференції), які просили апеляційні скарги підзахисних задовольнити, думку прокурора про законність вироку суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтуються на зібраних по справі доказах та учасниками кримінального провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині, не переглядає їх відповідно до ч.1 ст.404 КПК України.

Дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України кваліфіковані судом правильно.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг обвинувачених щодо призначених їм покарань, колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Положеннями ст.50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Відповідно до вищевказаних засад, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання у кожному конкретному випадку мають значення і повинні братися до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Отже, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання, а тому суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й ті положення, що передбачені ч.1 ст.69 КК, згідно з якими за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу. При цьому невідповідним ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст.414 КПК), а ступінь тяжкості вчиненого злочину, у значенні ст.414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог кримінального закону.

Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання суд врахував особу обвинуваченого, посередню характеристику, наявність судимості за злочин проти власності, а тому вважав за необхідне призначити покарання в межах санкції ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк, більший за мінімальний. При цьому, обставинами які, відповідно до ст.66 КК України, пом`якшують покарання, судом було визнано щире каяття ОСОБА_6 , визнання ним своєї вини та активне сприяння розкриттю злочину.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд також врахував особу обвинуваченого, посередню характеристику, наявність судимості за злочин проти власності, а тому вважав за необхідне призначити покарання в межах санкції ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк, більший за мінімальний. Було взято до уваги й те, що ОСОБА_7 вчинив злочин у період застосованого до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання в виді позбавлення волі.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання, на виконання вимог положень ст.ст.50, 65, 69 КК України щодо призначення покарання за вчинення ними кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України обґрунтовано вважав за необхідне призначити покарання в межах санкції ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк, більший за мінімальний.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що призначені обом обвинуваченим покарання відповідають їх меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи), а також є необхідним й достатнім для виправлення як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_7 і попередження вчинення ними нових злочинів.

Таким чином, судом першої інстанції в повній мірі були дотримані вищевказані норми закону, окрім цього в своєму рішенні суд врахував в тому числі і ті обставини, на які посилаються в своїх апеляційних скаргах обвинувачені щодо щирого каяття, відшкодування збитків, призначивши кожному з ним покарання в межах санкції статті, при цьому у матеріалах даного кримінального провадження відсутні підстави для призначення ОСОБА_7 , як того просить апелянт, покарання більш м`якого, ніж передбачено законом.

Обґрунтованих доводів, які б свідчили про неправильне застосування кримінального закону, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених у їх апеляційних скаргах не наведено.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для зміни вироку суду в частині призначених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарань шляхом їх пом`якшення, про що просять обвинувачені в своїх апеляційних скаргах.

Також необґрунтованими є й доводи доповненої апеляційної скарги ОСОБА_6 про неправильність зарахування судом у строк покарання строку його попереднього ув`язнення з 24 жовтня 2019 року, а не з 26 березня 2019 року, як вважає за необхідне обвинувачений, оскільки вони суперечать матеріалам провадження, з яких вбачається, що у зв`язку з неявкою ОСОБА_6 до суду першої інстанції неодноразово постановлялись ухвали про застосування до нього приводу, які не були виконанні. Ухвалою суду від 17 вересня 2019 року було дозволено затримання ОСОБА_6 з метою приводу для участі у розгляді клопотання про застосування до нього запобіжного заходу, а 24 жовтня 2019 року до ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч.3 ст.185 КК України, було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (а.м.к.п.125 т.1). Таким чином, доводи доповненої апеляційної скарги ОСОБА_6 є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не знаходить підстав для зміни вироку суду першої інстанції та застосування до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 більш м`якого покарання, про що вони просять в поданих апеляційних скаргах, а також і в частині зарахованого ОСОБА_6 строку його попереднього ув`язнення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 05 лютого 2020 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка утримується під вартою в той же строк з моменту отримання її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,