Постанова
Іменем України

03 грудня 2020 року

м. Київ
справа № 723/4133/19
провадження № 51-3903км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
Головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурорів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого

ОСОБА_7 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 25 червня 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000499, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 405 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 квітня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 405 КК України на 6 років позбавлення волі.
Вирішено цивільний позов ОСОБА_9 , питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 25 червня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За обставин, встановлених судом та детально описаних у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він, при проходженні військової служби за контрактом в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, у військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_2 прикордонний загін ІНФОРМАЦІЯ_3 (І категорії) Державної прикордонної служби України, АДРЕСА_2 ), перебуваючи на посаді водія-електрика групи інженерних робіт відділення інженерного облаштування державного кордону інженерно-технічного відділу, у порушення вимог статей 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1, ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16, 17, 30, 31, 32, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, 19 червня 2019 року близько 07:15 год, на території інженерно-військового містечка відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_3 ), будучи невдоволеним діями свого начальника за військовим званням та посадою лейтенанта ОСОБА_9 у зв`язку з виконанням ним обов`язків з військової служби, застосував насильство до останнього, завдавши один удар ножем в область спини, чим заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді колото-різаного поранення спини з ушкодженням селезінки, що підтверджується висновком експерта № 682 від 19 червня 2019 року.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд кримінального провадження у вказаному суді, в зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неповнотою судового розгляду. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що всупереч вимогам ст. 419 КПК України, апеляційний суд не перевірив належним чином доводів його апеляційної скарги про неправильну кваліфікацію дій за ч. 3 ст. 405 КК України, оскільки вважає, що не було встановлено чи виконував на момент отримання тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_9 службові обов`язки. Також стверджує, що зазначений суд, всупереч вимогам ст. 404 КПК України, не дослідив повторно доказів, які на його думку, були не повністю дослідженими в суді першої інстанції. Зазначає про невідповідність висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження та вказує, що наводив про це доводи в своїй апеляційній скарзі, проте апеляційний суд належним чином їх не перевірив та обґрунтованих відповідей на них не дав.
Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_7 підтримав подану ним касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Позиції інших учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_8 також підтримав касаційну скаргу засудженого та, навівши доводи на необхідність, на його думку, скасування ухвали апеляційного суду, просив її задовольнити.
В запереченнях на касаційну скаргу виконуючий обов`язки військового прокурора Чернівецького гарнізону, посилаючись на безпідставність наведених засудженим ОСОБА_7 доводів, просив залишити її без задоволення.
Під час касаційного розгляду прокурори ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також висловили позицію щодо відсутності підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції та вважали, що касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 -414 цього Кодексу. Можливість скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачена.
Зі змісту касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 убачається, що крім іншого, він посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 409 та 411 КПК України, вказує на неповноту судового розгляду, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.
Натомість, зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Переглядаючи справу за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника, в яких вони зазначали про неповноту судового розгляду, наводили доводи щодо незаконності, на їх думку, вироку в зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильною кваліфікацією дій ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 405 КК України, оскільки вважали, що не було встановлено чи виконував на момент отримання тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_9 службові обов`язки, апеляційний суд в ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку діям засудженого.
За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 405 КК України кваліфіковано правильно.
Апеляційний суд погодився з тим, що винуватість ОСОБА_7 , незважаючи на невизнання ним своєї вини у скоєному, підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду, зокрема: показаннями потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , даними, які містяться у висновках судово-медичної експертизи № 682 від 19 червня 2019 року та додаткової судово-медичної експертизи № 895 від 19 вересня 2019 року та показаннями експерта ОСОБА_16 щодо них, даними протоколу огляду місця події від 19 червня 2019 року з фототаблицями до нього, протоколу проведення слідчого експерименту від 11 вересня 2019 року, а також іншими доказами, зміст яких детально відображено у вироку.
Дослідивши усі інші надані стороною обвинувачення докази, надавши кожному з них належну оцінку в аспекті ст. 94 КПК України на предмет належності, допустимості, достовірності та їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 поза розумним сумнівом у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 405 КК України.
Вирок суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
Відповідно до ст. 419 КПК України у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду належить наводити мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Таким чином закон вимагає від суду проаналізувати усі доводи апеляційної скарги та дати на них мотивовані відповіді.
Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, ретельно перевірив всі наведені стороною захисту доводи та констатував, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 і юридична оцінка його дій саме за ч. 3 ст. 405 КК України є правильними і такими, що відповідають доказам, зібраним у встановленому законом порядку, дослідженим у судовому засіданні, належно оціненим судом, і є обґрунтованими.
Вказаний суд не знайшов підстав для скасування вироку з наведених у апеляційних скаргах засудженого та захисника мотивів та, при цьому, вмотивовано, з посиланням на відповідні наявні в справі докази, констатував правильність встановлених судом першої інстанції висновків щодо заподіяних ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень та обґрунтовано визнав безпідставними твердження засудженого про те, що він цього не робив, розцінивши їх як такі, що зроблені з метою уникнення кримінальної відповідальності ОСОБА_7 .
Крім того, висновок про правильність кваліфікації дій засудженого ОСОБА_7 , який стверджував, що не було встановлено чи виконував на момент отримання тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_9 службові обов`язки, апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає.
Колегія суддів вважає, що постановлена за результатами апеляційного розгляду ухвала апеляційного суду, відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України та погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
При цьому, доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК України, оскільки не було досліджено всіх обставин, які на думку засудженого ОСОБА_7 , необхідно було повторно дослідити, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки за правилами ч. 3 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції за клопотанням учасників судового провадження зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Таких обставин апеляційним судом встановлено не було. Зважаючи на відсутність необхідності повторного дослідження доказів, в тому числі тих, що на думку засудженого потребували повторного дослідження, суд апеляційної інстанції здійснив апеляційний розгляд у відповідності до вимог статей 404, 405 КПК України.
Порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б істотними та підставами, передбаченими ст. 438 КПК України, для скасування оскаржуваного судового рішення, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у цій справі не встановлено, а тому в задоволенні касаційних вимог засудженого слід відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 25 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3