Справа № 515/701/20
УХВАЛА

14 серпня 2020 року м. Кілія

Слідчий суддя Кілійського районного суду Одеськоїобласті ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

власника майна ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні клопотання

про

арешт майна, -

В С Т А Н О В И В :

Т. в. о. начальника підрозділу дізнання Татарбунарського ВП Арцизького ВП ГУНП в Одеській області звернувся до Татарбунарського районного суду Одеської області з клопотанням, погодженим прокурором Білгород Дністровської місцевої прокуратури Одеської областіпро накладення арешту на майно, в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000005, внесенному 04.07.2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.07.2020 року подання в. о. голови Татарбунарського районного суду Одеської області задоволено, матеріали провадження за клопотанням Т. в. о. начальника підрозділу дізнання Татарбунарського ВП Арцизького ВП ГУНП в Одеській області направлено до розгляду до Кілійського районного суду Одеської області.
Відповідно до протоколу автоматичного визначення слідчого судді від 06.08.2020 року, для розгляду вищевказаного клопотання обрано слідчого суддю Кілійського районного суду Одеської області ОСОБА_1 .
В обґрунтування клопотання зазначено, що у провадженні підрозділу дізнання Татарбунарського ВП Арцизького ВПГУНП в Одеській області знаходиться кримінальне провадження № 0000005 від 04.07.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України. Під час досудового розслідування встановлено, що 03.07.2020 року до чергової частини Татарбунарського ВП Арцизького ВП ГУНП в Одеській області надійшов рапорт старшого дільничного офіцера поліції Татарбунарського ВП ОСОБА_5 , щодовиявлення факту неправомірного використання лісової ділянки на 6 кварталі лісового урочища «Лебедівка», яке розташоване на території Татарбунарського району Одеської області.

При проведенні невідкладних слідчих дій, з метою врятування від знищення майна, яке підшукане, виготовлене, пристосоване чи використане як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або є предметом кримінального правопорушення, 08.07.2020 року за письмовою згодою ОСОБА_6 , яка є користувачем тимчасових споруд, розташованих на території 6 кварталу лісового урочища «Лебедівка», кемпінгованемістечко «Місць не має», а також в присутності представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_4 , в с. Лебедівка Татарбунарського району Одеської області, був проведений огляд місця події, в ході якого на території 6 кварталу, розташованого за вищевказаною адресою було виявлено:

- тимчасову споруду зеленого кольору, виконаної з фанери ДВП;

- тимчасову споруду зеленого кольору, виконаної з фанери ДВП;

- тимчасову споруду у вигляді намету блакитного кольору;

- тимчасову споруду зеленого кольору, виконаної з фанери ДВП.

Після проведення огляду місця події вищевказані тимчасові споруди було опечатано.

Беручи до уваги вищевказане, вищевказане, з метою збереження речових доказів, запобіганню можливості їх приховування, пошкодження, псуванню, знищенню, тимчасово виконуючий обов`язки начальника підрозділу дізнання Татарбунарського ВП Арцизького ВП ГУНП в Одеській області просив слідчого суддю накласти арешт на:

- тимчасову споруду зеленого кольору, виконану з фанери ДВП; тимчасову споруду зеленого кольору, виконану з фанери ДВП; тимчасову споруду у вигляді намету блакитного кольору; тимчасову споруду зеленого кольору, виконану з фанери ДВП;
Вищезазначене майно, після проведення всіх необхідних слідчих дій, посадова особа просила зберігати відповідно до постанови КМУ № 1104 від 19 листопада 2012 року.
Тимчасово виконуючий обов`язки начальника підрозділу дізнання Татарбунарського ВП Арцизького ВП ГУНП в Одеській області в судове засідання не з`явився, в матеріалах клопотання міститься заява про розгляд справи у його відстуність, клопотання підтримав у повному обсязі.

Прокурор Білгород Дністровської місцевої прокуратури Одеської області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд клопотання у його відсутність, просив задовольнити клопотання у повному обсязі.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_4 , в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання, оскільки ніякої шкоди нікому завдано не було. Також, порушено строк розгляду клопотання. На вимогу ст. 100 КПК України до клопотання не додано аудіо та відеофіксацію. Арешт вищевказаного майна, внаслідок задоволення клопотання може заважати підприємницькій діяльності власника майна. Також, в клопотанні не зазначені ризики передбачені ст. 170 КПК України. Не зазначено вид заборони, а також місце зберігання речових доказів.

Власник майна ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав свого представника та просив відмовити в задоволенні клопотання.

Вивчивши матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, заслухавши представника власника майна та власника майна,слідчий суддею встановлено наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) надані особі з метою схилити її до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та (або) матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи як винагорода за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, доходи від них, або на які було спрямоване кримінальне правопорушення.
Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його. Слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу. Крім того, у випадку задоволення цивільного позову суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про накладення арешту на майно для забезпечення цивільного позову до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше. Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову. Заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню. Заборона використання житлового приміщення, в якому на законних підставах проживають будь-які особи, не допускається.
Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) протиПольші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «АмюрпротиФранції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «МаламапротиГреції»).
Відповідно до ч. 2 ст. 173КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;
- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;
- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Слідчим суддею встановлено, що Татарбунарським ВП ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному 04.07.2020 року до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000005, за ознаками кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 356 КК України.
Так, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Однак,клопотання містить суперечливі відомості щодо способу накладення арешту, зокрема посадовою особою не зазначено вид заборони та місце зберігання речових доказів.
Також, в клопотанні не обґрунтовано підстави накладення арешту на майно, тобто не доведено, що майно може бути приховано, знищено чи інше.
Окремо слід зазначити, про те, що в період з 04.07.2020 року жодній особі не було повідомлено про підозру в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиногореєстру досудових розслідувань за № 0000005, за ознаками кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 356 КК України.
Частиною третьою статті 172 КПК України передбачено, що слідчий суддя, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору та встановлює строк в сімдесят дві години для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу, але слідчий суддя за встановлених обставин постановив іншу ухвалу - про відмову у задоволенні клопотання, що суперечить зазначеним вимогам закону.
У такому разі тимчасово вилучене в особи майно підлягає негайному поверненню після спливу встановленого суддею строку, а у разі звернення в межах встановленого суддею строку з клопотанням після усунення недоліків - після розгляду клопотання та відмови в його задоволенні.
На підставі вищевикладеного, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність повернення клопотання прокурору Білгород Дністровської місцевої прокуратури Одеської області для усунення недоліків.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 131, 132, 167, 170 - 175 КПК України, слідчий суддя, -
У Х В А Л И В :

Клопотання т.в.о. начальника підрозділу дізнання Татарбунарського ВП Арцизького ВП ГУНП вОдеській області ОСОБА_7 про арешт 4 тимчасових споруд, розташованих на території 6 кварталу лісового урочища «Лебедівка», кемпінгованого містечка «Місць не має», Татарбунарського району, Одеської області повернути прокурору Білгород-Днестровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_8 для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали, протягом 72 годин з моменту отримання копії даної ухвали.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Кілійського районного суду ОСОБА_1