Провадження №1-кс/463/5603/20
У Х В А Л А

02 листопада 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя - ОСОБА_1

з участю секретаря судових засідань - ОСОБА_2

скаржників - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

представника скаржника - ОСОБА_5

в м. Львові,

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, про відмову в визнанні потерпілими,

в с т а н о в и в :

скаржники звернулись до слідчого судді із скаргою на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_6 від 07 жовтня 2020 року про відмову в визнанні потерпілими у кримінальному провадженні №0001102 від 22 вересня 2020 року.

Скаргу мотивує тим, що оскаржуваною постановою їм відмовлено у визнанні потерпілими у кримінальному провадженні. Слідчим вказану постанову було винесено незважаючи на те, що ст.182 Кримінального Кодексу України безперечно свідчить про те, що факт втручання в особисте життя є неприпустимим, та тягне за собою моральну та іншу шкоду для громадянина. Також заявниками було надано докази наявності наслідків (заподіяної нам шкоди) протиправних дій начальника Золочівської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_7 та заступником начальника СВ Миколаївського ВП Пустомитівського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_8 . Не дивлячись на посилання слідчого в постанові про відмову у визнанні потерпілим на ст.55 КПК України, її приписи слідчим не виконані, оскільки в постанові не наведено конкретні очевидні та достатні підстави вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної в ч. 1 ст.55 КПК України.

В судовому засіданні представник скаржників та скаржники скаргу підтримали, дали аналогічні пояснення.

Суб`єкт оскарження за викликом не з`явився, причин своєї неявки суду не повідомив, про розгляд скарги був належним чином повідомлений, заперечення на скаргу не подав. У зв`язку із наведеним, враховуючи скорочені процесуальні строки для розгляду скарги, вважаю за можливе розглянути скаргу у відсутності суб`єкта оскарження.

Заслухавши пояснення представника скаржника та скаржників, дослідивши матеріали скарги, приходжу до наступного висновку.

Судом встановлено, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено дані про кримінальне провадження за №0001102 від 22 вересня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.182 КК України.

Як вбачається із матеріалів скарги, кримінальне провадження розпочато за заявою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Постановою слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_6 від 07 жовтня 2020 року відмовлено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в визнанні потерпілими у кримінальному провадженні №0001102 від 22 вересня 2020 року з мотивів того, що із матеріалів кримінального провадження не вбачається очевидних та достатніх підстав вважати, що вказаним заявникам завдано шкоду, передбачену ч.1 ст.55 КПК України.

Відповідно до положень ст.55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

В обґрунтування даної скарги скаржники посилаються на те, що внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.182 КК України, а саме незаконного порушення недоторканності приватного життя, заявникам заподіяно шкоду, на підтвердження чого скаржники надавали слідчому докази.

Окрім цього, ст. 32 Конституції України передбачено, що Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Так, ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:
3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.
Незаконне порушення недоторканності приватного життя працівниками правоохоронного органу, таке як збирання, зберігання конфіденційної інформації про особу фактично є незаконним проведенням оперативно-розшукових заходів і тягне за собою відшкодування шкоди в порядку передбаченому названим законом.

Як вбачається із оскаржуваної постанови, слідчий вказаним обставинам та доказам оцінки не надав.

А тому слідчий суддя вважає, що постанови слідчого про відмову у визнанні потерпілими у вказаному провадженні є не достатньо обґрунтованою, наведені представником скаржника доводи про заподіяння шкоди у кримінальному провадженні не спростовані.

Таким чином, слідчий суддя приходить до переконання що постанова про відмову в визнанні потерпілими є передчасною та необґрунтованою, та підлягає до скасування.

Разом з тим, відповідно до ст.307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги.

Тому враховуючи положення ч.2 ст.307 КПК України, а також виходячи з того, що у своїй процесуальній діяльності згідно положень ч.5 ст.40 КПК України слідчий є самостійним у своїй процесуальній діяльності, приходжу до переконання, що вимоги скарги в частині визнання незаконними дії, протиправною бездіяльність слідчого, зобов`язання слідчого припинити порушувати КПК України, допитати скаржників в якості потерпілих та надати пам`ятку про процесуальні права потерпілого, а відповідно встановити строк для виконання судового рішення в цій частині, виходять за межі повноважень слідчого судді, а тому до задоволення не підлягають.

Керуючись вимогами статтей 7, 303, 306, 307, 372 Кримінального процесуального кодексу України, -

у х в а л и в :

скаргу задоволити частково.

Скасувати постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_6 від 07 жовтня 2020 року про відмову в визнанні потерпілими у кримінальному провадженні №0001102 від 22 вересня 2020 року.

В решті в задоволенні скарги відмовити за безпідставністю.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1