Справа № 549/318/20
Провадження № 1-кс/549/103/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 серпня 2020 року смт.Чорнухи

Слідчий суддя Чорнухинського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , дізнавача ОСОБА_3 , розглянувши клопотання дізнавача Чорнухинського відділення поліції Лохвицького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області ОСОБА_3 погодженого начальником Чорнухинського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_4 про арешт майна в кримінальному провадженні №0000088 від 18.06.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.197-1 КК України,

У С Т А Н О В И В:
11 серпня 2020 року до суду надійшло клопотання дізнавача відділу дізнання Чорнухинського ВП Лохвицького ВП Головного управління НП в Полтавській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погодженого начальником Чорнухинського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_4 про накладення арешту на земельну ділянку кадастровий №:00:005:0193 площею 15,0589 га., та на посіви рослин агрокультури - сої які знаходяться на даній земельній ділянці, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Постав_Муківської сільської ради Чорнухинського району Полтавської області та заборону ОСОБА_5 та іншим фізичним і юридичним особам здійснювати збір врожаю сої на вказаній земельній ділянці, в тім числі вживати заходи, щодо його пошкодження, псування, знищення посівів рослин кукурудзи які на ній знаходяться.
Клопотання обґрунтоване тим, відділом дізнання Чорнухинського ВП Лохвицького ВП ГУНП в Полтавській області розслідується кримінальне провадження № 0000088 відомості про яке 18.06.2020 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення проступку, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, за фактом самовільного зайняття земельних ділянок, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику.
В ході розслідування встановлено, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , всупереч ст.ст. 124-125 Земельного кодексу України, без укладення відповідних договорів оренди землі, виготовлення та затвердження проекту землеустрою, отримання дозволу (рішень, розпоряджень, наказів) про передачу в користування (оренду) земельної ділянки, самовільно зайняв земельну ділянку призначену для пасовища державної власності загальною площею 15,0589 га., кадастровий №:00:005:0193 яка розташовані за межами населених пунктів на території Постав-Муківської сільської ради Чорнухинського району Полтавської області, який на весні обробив та засіяв сільськогосподарською культурою сої.
Згідно розрахунку, шкода заподіяна в наслідок самовільного зайняття земельної ділянки площею 15,0589 га., становить 24145,20 грн.
Встановлено, що земельна ділянка площею 15,0589 га. має цільове призначенням за кодом КВЦПЗ 01.01 «Для сінокосіння та випасання худоби, форма власності державна.
Однак, всупереч ст.ст. 124-125 Земельного кодексу України, без укладення відповідних договорів оренди землі, виготовлення і затвердження проекту землеустрою, отримання дозволу (рішення, розпорядження, наказу) про передачу в користування (оренду) земельної діляноки, вказана земельна ділянка самовільно зайнята ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 на весні 2020 року, точної дати слідством не встановлено.
Крім цього, 31.07.2020 державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області ОСОБА_6 складено протокол про адміністративне правопорушення передбачене статтею 53-1 Кодексу України про адміністративне правопорушення та пунктом б частини першої статті 211 Земельного кодексу України, по факту самовільного зайняття земельної діляноки, загальною площею 15,0589 га., яка розташована за межами населених пунктів на території Постав-Муківської сільської ради Чорнухинського району Полтавської області, відносно ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, який проживає у АДРЕСА_1 . Цього ж дня інспектором вручено припис ОСОБА_5 про усунення порушень вимог земельного законодавства.
Згідно даних Департаменту агропромислового розвитку, екології та природніх ресурсів, середня врожайність кукурудзи з одного гектара, на території Полтавської області, в 2019 році, становила 2,29 тон з гектара.
Проведеним обстеженням вказаної земельної ділянки встановлено, що на всій площі засіяно рослини сої.
Вартість закупівельної ціни зерна сої за 1 тону, в 2020 році, становить близько 10356 гривень.
Таким чином, при зборі врожаю сої із земельної ділянки площею у 15,0589 га., можна отримати близько 43 тон зерна сої, що становитиме близько 445308 гривень.
Отже, майбутній урожай сої, що вирощується на самовільно зайнятій земельній ділянці є доказом самовільного зайняття земельної ділянки невстановленою особою, а отже являється майном, набутим злочинним шляхом, у результаті здійснення злочинної діяльності, а тому є підстави для накладення на нього арешту.
Дізнавач в судовому засіданні підтримав своє клопотання та просив накласти арешт на земельну ділянку.
Дослідивши клопотання та додані до нього документи, слідчий суддя вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з огляду на таке.
З матеріалів клопотання вбачається, що 18.06.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000088 внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 197-1 КК України, за фактом можливого самовільного зайняття ОСОБА_5 земельних ділянок.
З протоколу огляду місцевості від 18.06.2020 убачається, що слідчий ОСОБА_7 за участі спеціаліста І категорії Чорнухинської селищної ради ОСОБА_8 у присутності понятих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вказані вище земельні ділянки.
Постановою дізнавача Чорнухинського ВП Лохвицького ВП ГУНП в Полтавській області від 27.07.2020 посіви сої на земельнці ділянці площею 15,0589 га кадастровий номер :00:005:0193 та самі земельні ділянки визнано речовими доказами.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі Іатрідіс проти Греції [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Анріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений на майно, яке перебуває у власності добросовісного набувача, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ст. 173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту. Відмова у задоволенні клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі всього тимчасово вилученого майна.
За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для арешту майна за недоведеністю існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, та недоведеністю того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.
Крім того, жодній особі в рамках цього кримінального провадження не було повідомлено про підозру, цивільний позов заявлений не був.
Сама по собі наявність у матеріалах провадження постанови слідчого про визнання речовими доказами посіви сільськогосподарської культури, не може бути врахована як мета для накладення арешту в розумінні п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.
Посилання слідчого на те, що незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження призведе до втрати, зникнення, знищення чи перетворення речового доказу не знаходять свого підтвердження в матеріалах кримінального провадження.
Крім того, клопотання слідчого не узгоджується з вимогами ст. 171 КПК України щодо необхідності зазначення точної кількості та індивідуальних характеристик майна, про арешт якого йдеться в клопотанні. Орган досудового розслідування, в порушення ч. 5 ст. 132, ч. 2 ст. 171 КПК України, не додав до клопотання матеріали, які б підтверджували вартість посівів сої, якою засіяна та яка вирощується на зазначеній земельній ділянці, не визначено стан розвитку та стадія зрілості посівів, шляхи збереження і збору врожаю.
Таким чином, перевіривши розумність і співрозмірність обмеження права користування з потребами кримінального провадження, враховуючи, що надані матеріали не доводять наявність правових підстав для накладення арешту на майно, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання в права та інтереси користувача майна з метою забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що в задоволенні клопотання слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 131, 132, 170-173, 395 КПК України.
У Х В А Л И В :
В задоволенні клопотання дізнавача Чорнухинського відділення поліції Лохвицького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області ОСОБА_3 погодженого начальником Чорнухинського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_4 про арешт майна в кримінальному провадженні №0000088 від 18.06.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.197-1 КК України відмовити.
Дана ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення

Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Повний текст ухвали оголошений о 11 год 00 хв 14 серпня 2020 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1