Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/741/20 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 121 (101) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2020 року м. Кропивницький
Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченої ОСОБА_8 ,
переглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_8 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 липня 2020 року, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Ленінськ Волгоградської області Російської Федерації, громадянку України, з професійною освітою, незаміжню, безробітну, таку, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 89 КК України не має судимостей,

визнано винуватою та засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років.

Ухвалено стягнути на користь держави процесуальні витрати у розмірі 980 гривень 07 копійок на залучення експерта.

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнана винуватою за вчинення: умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Кримінальне правопорушення вчинено при наступних обставинах.

ОСОБА_8 , 11 квітня 2020 року, приблизно о 17 годині 00 хвилин, знаходилась у квартирі АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. На ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до потерпілої ОСОБА_10 , ОСОБА_8 вчинила з потерпілою сварку, під час якої ОСОБА_8 , діючи умисно, з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, тримаючи правою рукою предмет, схожий на ніж, який взяла на кухні вказаної квартири, та, тримаючи його лезом від себе, нанесла ОСОБА_10 удар вказаним предметом в область правого плеча, після чого потерпіла рефлекторно виставила вперед ліву руку з метою захистити себе. Надалі ОСОБА_8 , продовжуючи реалізацію свого умислу, нанесла удар вказаним предметом в область лівої кисті потерпілої, після чого нанесла прямий удар в область черевної порожнини ОСОБА_10 .

Вказаними діями ОСОБА_8 спричинила ОСОБА_10 , відповідно до висновку судового медичного експерта № 459 від 22.05.2020 року, тілесні ушкодження у вигляді: рани (1) лівіше середньої лінії в епігастрії, яка подовжується в раневий канал, який проникає в черевну порожнину, з ушкодженням печінки, внутрішньочеревної кровотечі, яка проникає в черевну порожнину, яка відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент спричинення; рани (1) в правій підпахвовій ділянці та рани (1) в медіальній поверхні в ділянці променево-зап`ясного суглобу з ушкодженням сухожилку, довгого розгинача (1) пальця лівої кисті, променевого згинача кисті, променевої артерії та вени, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я.

Спричинивши ОСОБА_10 вказані тілесні ушкодження, ОСОБА_8 пішла до кімнати вказаної квартири, залишивши місце вчинення злочину.

В апеляційних скаргах:
прокурор у кримінальному провадженні просить вирок суду першої інстанції скасувати через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченій через м`якість, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватою за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк сім років.

Свої вимоги мотивує наступними доводами.

Недостатньо взято до уваги показання потерпілої ОСОБА_11 , яка вказала, що обвинувачена нанесла їй три удари ножем, в тому числі в черевну порожнину, в ході нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 запитала у потерпілої : «Ще?», - що свідчить, на переконання прокурора, про умисел обвинуваченої на вбивство потерпілої.

Показаннями свідка ОСОБА_12 встановлено, що ОСОБА_8 , коли йшла відкривати двері, у які дзвонили, виказала намір вбити потерпілу.

ОСОБА_8 повинна була розуміти та розуміла, що її незаконні дії з нанесення потерпілій ножових поранень у життєво важливі органи могли призвести до смерті потерпілої; умисно спричинила вказані поранення, не зупинившись після нанесення ні першого, а ні другого удару.

Також, вказує, що ОСОБА_8 не довела свій умисел до кінця, оскільки вважала, що своїми діями вже досягла мети спричинення смерті потерпілої, але, оскільки останній надано вчасної медичної допомоги, її смерть не настала.

Тож, прокурор вважає доведеним наявність в діях обвинуваченої ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Крім того, сторона обвинувачення вказує, що при призначенні ОСОБА_8 покарання, порушено вимоги ст. 65 КК України, й не враховано того, що обвинувачена свою вину визнала частково, негативно характеризована, позбавлена батьківських прав щодо своїх дітей, раніше притягалась до кримінальної відповідальності;

обвинувачена ОСОБА_8 просить: встановити, згідно із ст. 417 КПК України, вимоги ст. 284 КПК України, застосувати стосовно неї Закон України «Про амністію в 2020 році», дослідити обставини,, які пом`якшують покарання, передбачені п. п. 1), 6)-8) ст. 66 КК України, застосувати стосовно неї положення ч. 5 ст. 72 КК України.

Свої вимоги мотивує такими доводами.

Вказує, що строк призначеного покарання є занадто суворим, а, крім того, суд першої інстанції неповно дослідив обставини кримінального провадження, не узявши до уваги всі докази у їх сукупності, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на припущеннях.

Також, вказує, що потерпіла стала ініціатором сварки між ними, всіляко провокувала її (обвинувачену), обзивала нецензурною лайкою, що підтверджується показаннями свідків.

Вона ж, обвинувачена, не мала умислу на спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, а мала на меті припинити протиправну поведінку потерпілої, однак, вказана обставина судом першої інстанції не досліджена.

Не дослідження судом першої інстанції ряду обставин надають підстав сумніватись у доведеності її вини за ст. 121 КК України.

Вказане, на переконання обвинуваченої, є також підставою до скасування вироку суду і постановлення справедливого вироку і покарання, або ж підставою до призначення їй більш м`якого покарання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, думку у дебатах сторони захисту (адвоката ОСОБА_7 , обвинувачену ОСОБА_8 ), які змінили апеляційні вимоги, просили змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання, у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через суворість, призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років із застосуванням положень ст. 75 КК України, звільнивши обвинувачену від відбування покарання з випробуванням, при цьому, обвинувачена ОСОБА_8 змінила свою процесуальну позицію, відмовившись від апеляційних вимог щодо кваліфікації її дій та щодо оскарження фактичних обставин справи, заперечено апеляційну скаргу прокурора, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив скасувати вирок суду першої інстанції через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченій через м`якість, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватою за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк сім років, заперечив задоволення апеляційної скарги сторони захисту, дослідивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції сторона захисту обвинувачена ОСОБА_8 змінила свої апеляційні вимоги, фактично відмовившись від оскарження фактичних обставин справи, також і відмовилась від оскарження кваліфікації її дій, вказавши, що вину свою у вчиненому кримінальному правопорушенні, за обставин, як їх встановлено судом, визнає повністю, жалкує про вчинене, щиро кається.

Тобто, обвинувачена не заперечила своєї вини у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, як їх встановлено судом першої інстанції.

Захистом ставиться питання перед судом апеляційної інстанції про зміну вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання, у зв`язку із невідповідністю ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через суворість, вважаючи занадто суворим призначене покарання, та про застосування положень ст. 75 КК України.

Прокурором заперечується доведеність кваліфікації дій обвинуваченої за ч. 1 ст. 121 КК України, й оскаржується вирок в частині кваліфікацій дій обвинуваченої, також вважає недостатнім врахування судом першої інстанції обставин, передбачених ст. 65 КК України.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що як винуватість обвинуваченої, так і кваліфікація її дій за ч. 1 ст. 121 КК України знайшла своє підтвердження.

Допитана у судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_8 свою винність у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України визнала повністю та надала наступних показань.

Вона, 10 квітня 2020 року, прийшла в гості до ОСОБА_13 , чоловік якої поїхав у відрядження. ОСОБА_13 проживала по АДРЕСА_3 . Вони готували їжу та займалися домашніми справами. Через деякий час до квартири прийшла ОСОБА_10 , яка вчинила сварку, кричала на підвищених тонах, вживаючи ненормативну лексику, принижувала її та погрожувала їй словами: «Я тобі ось зроблю!», у зв`язку з чим вона залишила квартиру та пішла до себе додому.

Наступного дня - 11 квітня 2020 року вона знову прийшла до ОСОБА_13 додому, але попросила останню не відкривати ОСОБА_10 двері до квартири, щоб остання не вчиняла скандалів. Приблизно о 17 годині 00 хвилин, коли вона, ОСОБА_13 з дитиною та двоє раніше не знайомих їй чоловіків, які є свідками у справі, знаходилися на кухні, почули стукіт у двері, на який відразу не реагували. Коли вона разом з ОСОБА_13 підійшли до дверей та запитали: «Хто там?», чоловік, який був співорендарем вказаної квартири, сказав, що це він. Після чого ОСОБА_13 відчинила двері та пішла з дитиною до кімнати. До квартири зайшов співорендар, який пішов до своєї кімнати, після нього до квартири зайшла ОСОБА_10 та відразу її штовхнула (через те, що їй не відкривали двері). Зважаючи на те, що ОСОБА_10 була міцної статури та неодноразово їй погрожувала, вона оцінила дії потерпілої як загрозу для свого життя та здоров`я, у зв`язку з чим зайшла до кухні та зі столу взяла ніж. Вийшовши до коридору квартири, де стояла ОСОБА_10 , вона нанесла останній один удар ножем зверху вниз у плече, надалі потерпіла простягнула до неї руку, та оцінивши вказану дію як бажання нападу на неї, здійснила ще один удар у руку, після чого один удар у живіт.

Усвідомивши, що її дії можуть призвести до смерті потерпілої, вона зупинилася, при цьому маючи можливість продовжувати наносити удари, занесла ніж до кухні та пішла до кімнати. Потерпіла залишалася у коридорі близько 5-10 хвилин, та жодних криків вона не видавала, лише комусь телефонувала.

Вона хотіла допомогти потерпілій, але не мала телефону з собою, щоб викликати швидку допомогу, а де знаходяться медичні препарати у квартирі не знала. Пересвідчившись, що потерпілій нічого не загрожує та їй надають допомогу, вона з квартири не виходила. За декілька годин до вказаної події вона разом з ОСОБА_13 вжили пляшку горілки (375 грам), у зв`язку з чим вона визнає, що вчинила кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Потерпілу вона знає близько одного року, вони інколи перебували в одній компанії. У неї не було умислу на вбивство потерпілої, лише на спричинення їй тілесних ушкоджень. Побачивши кров у потерпілої вона одразу припинила свої дії. Визнає, що саме внаслідок її протиправних дій потерпілій було завдано вказані у обвинуваченні тілесні ушкодження. Ніж, яким вона наносила тілесні ушкодження потерпілій, був звичайним, кухонного призначення, мав білу пластмасову ручку та заокруглене лезо довжиною близько 10 см, працівники поліції його не вилучали.

В суді апеляційної інстанції обвинувачена не заперечила своєї вини та кваліфікації її дій.

Крім визнання винуватості ОСОБА_8 , її вина у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження також підтверджується сукупністю доказів у справі, належно досліджених судом першої інстанції.

Згідно із показаннями потерпілої ОСОБА_10 , наданими в судовому засіданні суду першої інстанції, 11 квітня 2020 року, приблизно о 17 годині 00 хвилин, вона прийшла до подруги ОСОБА_13 , яка проживає по АДРЕСА_3 . Вона тривалий час дзвонила у двері, проте ніхто не відчиняв. Коли двері до вказаної квартири відчинилися, вона побачила ОСОБА_8 , яка відразу нанесла їй удар у праве плече. Відійшовши трохи назад, вона побачила, що вказаний удар був здійснено кухонним ножем. У подальшому вона виставила ліву руку, на яку прийшовся наступний удар ножем, та коли вона її опустила, ОСОБА_8 нанесла вказаним ножем один удар у живіт, при цьому запитала: «Ще?» та пішла до кімнати. Вона ж у цей же час пішла на кухню та попросила двох невідомих їй чоловіків, які там сиділи, викликати їй швидку медичну допомогу, проте останні проігнорували її прохання. У подальшому вона вийшла на сходовий майданчик, де невідомого хлопця попросила викликати їй швидку медичну допомогу та поліцію, після чого зателефонувала чоловікові.

Приблизно через 20 хвилин прийшов її чоловік разом із дитиною, приїхала поліція та швидка медична допомога, яка забрала її в лікарню.

З ОСОБА_8 під час нанесення останньою їй тілесних ушкоджень вона не розмовляла. При цьому напередодні вказаної події вона прийшла до ОСОБА_13 додому, де побачила останню разом із ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння, після чого вигнала ОСОБА_8 з квартири, так як там знаходилася малолітня дитина ОСОБА_13 та викликала маму останньої. З тілесними ушкодженнями, вказаними у обвинуваченні, вона повністю погоджується.

Відповідно до наданих суду першої інстанції показань свідка ОСОБА_13 , - 11 квітня 2020 року, приблизно о 17 годині 00 хвилин, вона разом з ОСОБА_8 та своєю малолітньою дитиною знаходилася вдома по АДРЕСА_3 . Вони розмовляли на кухні та готували їжу. Коли вона пішла до кімнати, щоб покласти дитину спати, то почула стук у двері, ОСОБА_8 відкрила двері. Почувши чоловічі голоси, вона подумала, що повернувся з роботи інший співорендар цієї квартири. У подальшому, коли вона вийшла з кімнати відвести дитину до туалету, побачила на кухні двох невідомих їй чоловіків, які повідомили, що прийшли до власника квартири, який, наскільки їй відомо, проживає у місті Києві, після чого вона попросила їх покинути приміщення квартири. Чоловіки дали дитині шоколадку, після чого вона знову закрилася із дитиною в кімнаті. Через деякий час вона знову почула стук у двері, надалі почула голос ОСОБА_10 , але з кімнати не виходила. Жодних криків з коридору чи стонів вона не чула. Надалі, коли вона вийшла із кімнати, ОСОБА_8 стояла в коридорі, ОСОБА_10 у квартирі не було, чоловіки, що сиділи на кухні, попросили її дати рушник та повідомили, що ОСОБА_8 «порізала ножем» ОСОБА_10 , проте крові у квартирі вона не бачила. На сходовий майданчик вона не виходила, щоб не травмувати маленьку дитину.

Пізніше, коли приїхали працівники поліції, вона побачила кров у коридорі навпроти вхідних дверей. Ні вона, а ні ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння не знаходилися, але за обідом вони випили приблизно по 50 грамів горілки. Перед вказаною подією мала місце ситуація, коли ОСОБА_10 прийшла до неї додому, а ОСОБА_8 знаходилася у неї в гостях та попросила останню піти з квартири, що та й і зробила.

Як встановлено показаннями свідка ОСОБА_14 , що їх надано останнім під час судового розгляду в суді першої інстанції, він, 11 квітня 2020 року, знаходився у гостях з товаришем ОСОБА_12 по АДРЕСА_4 , де вони вживали спиртні напої. Коли вони вийшли на вулицю покурити, до них підійшла ОСОБА_8 , яка познайомившись, запросила в гості. Купивши пляшку горілки та шоколадку у магазині, вони пішли до квартири, що знаходилася на 4 чи 5 поверсі у будинку по АДРЕСА_4 . У вказаній квартирі він разом із ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та її подругою з дитиною сіли до столу. Через невеликий проміжок часу вони почули гучний стукіт у двері, який тривав близько 10 хвилин. ОСОБА_8 та її подруга із дитиною вийшли з кухні, хто відкривав двері він не бачив, але через приблизно 5 хвилин ОСОБА_8 повернулася до кухні та відразу вийшла, після чого вони через 2-3 хвилини почули крики з коридору. Вийшовши з квартири до коридору, вони побачили, що все було залито кров`ю, у квартирі кров була лише у вигляді бризків на стіні біля вхідних дверей, у коридорі стояла потерпіла ОСОБА_10 із глибоким порізом на руці, з якого сильно текла кров, вона була шокована, комусь телефонувала та кричала в мобільний телефон, що її підрізали. Він повернувся до кухні, де знайшов ганчірку чи бинт, яким перев`язав руку потерпілій у коридорі. ОСОБА_12 довгий час намагався викликати швидку, яка приїхала приблизно через 20 хвилин та забрала потерпілу до лікарні. Після чого вони вийшли на вулицю, де побачили, що приїхали працівники поліції.

У відповідності до показань свідка ОСОБА_12 в суді першої інстанції, він 11 квітня 2020 року, приблизно о 18 годині 00 хвилин, разом із ОСОБА_14 знаходився біля під`їзду №3 корпусу №1 по АДРЕСА_4 , де вони познайомилися із ОСОБА_8 , яка запросила їх у гості, у квартиру у цьому ж під`їзді на 4 поверсі. У подальшому він разом із ОСОБА_14 піднялися до вказаної квартири, де сіли на кухні разом із ОСОБА_8 , її подругою ОСОБА_13 , дитиною останньої та збиралися випити горілки. Приблизно через 10 хвилин вони почули стукіт у двері середньої гучності та жіночий голос, який просив відчинити двері. ОСОБА_13 пішла з дитиною до кімнати, а ОСОБА_8 пішла відкривати двері, при цьому вона сказала щось за змістом схоже на «Дістала». Він не бачив, чи брала ОСОБА_8 з кухні будь-що, в тому числі ніж та що відбувалося. Приблизно через 5 хвилин він почув як гучно захлопнулися двері та хтось просить про допомогу. Він вийшов з квартири до коридору, де побачив потерпілу ОСОБА_10 з глибоким порізом на руці, на якій була футболка забруднена кров`ю. У цей час ОСОБА_8 зайшла до кімнати та у подальшому з квартири не виходила, більше він з нею не спілкувався, ножа в її руках не бачив. Він разом із ОСОБА_14 знайшли на кухні рушник, яким перев`язали руку потерпілій та намагалися викликати швидку медичну допомогу. До приходу до вказаної квартири він випив 1-2 пляшки пива.

На його думку, ОСОБА_8 мала намір лише нанести ОСОБА_10 тілесні ушкодження. Якби обвинувачена хотіла вбити потерпілу, то вона б не зупинялася та продовжувала наносити тілесні ушкодження, так як мала можливість це робити, але конкретно він сказати про наміри ОСОБА_8 не може.

Відповідно до наданих під час судового слідства суду першої інстанції показань свідка ОСОБА_15 , - він є чоловіком потерпілої ОСОБА_10 . Приблизно о 17 годині 00 хвилин, 11 квітня 2020 року, йому зателефонувала ОСОБА_10 та попросила прийти до квартири ОСОБА_13 , пояснивши, що її «підрізали». Приблизно через 10 хвилин він прийшов з дитиною, оскільки їй 6 років та не міг залишити її вдома, на сходовий майданчик 4 поверху по АДРЕСА_5 , де побачив на землі велику кількість крові, ОСОБА_10 стояла з перемотаною рушником лівою рукою, яку він у подальшому перев`язав шнурком з кросівка, біля неї стояв хлопець, що проживає на 3 поверсі вказаного будинку, який викликав поліцію та швидку медичну допомогу. На запитання: «Що сталося?», ОСОБА_10 повідомила, що її «підрізала» ОСОБА_8 .

Він почав стукати в двері до квартири ОСОБА_13 , які були зачинені. Коли ОСОБА_16 , співорендар ОСОБА_13 , відкрив двері, ОСОБА_8 мила підлогу, він витягнув останню на сходовий майданчик, щоб запитати для чого вона нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_10 , але обвинувачена нічого не відповіла та знаходилася у сильному алкогольному сп`янінні. ОСОБА_13 у той день він не бачив. З указаної квартири виходили двоє невідомих тверезих чоловіків, які надали першу допомогу ОСОБА_10 , після чого залишили місце події. Приблизно через 15-20 хвилин з моменту його приходу приїхала швидка медична допомога. Жодних тілесних ушкоджень ОСОБА_8 він не наносив. Після вказаної події ОСОБА_10 тривалий час знаходилася на лікуванні.

Крім того, вина обвинуваченої ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення доводиться рядом письмових доказів матеріалів кримінального провадження у сукупності досліджених судом першої інстанції, які судом визнані допустимими й належними:

- протоколом огляду місця події від 11.04.2020 року із фототаблицею до нього, під час якого оглянуто: місце вчинення злочину та четвертий поверх під`їзду АДРЕСА_6 , де виявлено численні сліди речовини бурого кольору, на сходах, які ведуть на п`ятий поверх, виявлено та вилучено два марлеві тампони зі слідами речовини бурого кольору; тамбур до квартир АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 , де в кухні на столі виявлено та вилучено предмет ззовні схожий на ніж, на лезі якого виявлено краплини речовини бурого кольору, який оглянуто згідно з протоколом та визнано речовим доказом (т.1 а.п.23-29, 92-93, 94-95);

- протоколом огляду місця події від 11.04.2020 року, під час якого оглянуто кімнату діагностики КЗ «Кіровоградська міська лікарня швидкої медичної допомоги», де виявлено та вилучено два поліетиленових пакети чорного кольору із одягом: футболкою чорного кольору з пошкодженнями та нашаруванням речовини бурого кольору, жилетку темно-синього кольору з нашаруванням речовини бурого кольору, дві шкарпетки чорного кольору, штани сіро-чорного кольору зі слідами речовини бурого кольору, туфлі жіночі чорного кольору із нашаруванням речовини бурого кольору, які оглянуто згідно з протоколом та визнано речовими доказами (т.1 а.п.30, 92-93, 94-95);

- протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 13.04.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_10 повідомила про злочин, вчинений стосовно неї ОСОБА_8 11.04.2020 року близько 18 год. у квартирі АДРЕСА_2 (т.1 а.п.35);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 27.04.2020 року із фототаблицею до нього за участю потерпілої ОСОБА_10 , під час якого вона показала у тому числі обставини та механізми нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , які відповідають висунутому обвинуваченню та показанням потерпілої в суді (т.1 а.п.43-48);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.05.2020 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_14 впізнав потерпілу ОСОБА_10 , якій 11.04.2020 року було нанесено тілесні ушкодження (т.1 а.п.61-63);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.05.2020 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_12 впізнав ОСОБА_8 , як особу, яка 11.04.2020 року нанесла потерпілій ОСОБА_10 тілесні ушкодження (т.1 а.п.66-68);

- протоколом отримання експериментальних зразків для дослідження від 11.04.2020 року, відповідно до яких у ОСОБА_8 відібрано піднігтьовий зміст та змив правої та лівої руки, які оглянуто згідно з протоколом та визнано речовими доказами (т.1 а.п.78, 92-95);

- висновком експерта №235 від 15.04.2020 року, згідно з яким на поверхнях предмету, зовні схожого на ніж, який вилучений в ході огляду місця події від 11.04.2020 року у квартирі АДРЕСА_2 слідів рук не виявлено (т.1 а.п.101-105);

- висновком експерта №355 від 13.04.2020 року, згідно з яким у ОСОБА_8 виявлено тілесні ушкодження у вигляді: крововиливу в слизовій верхньої губи справа, синців під лівим оком, лівому плечі, по задній поверхні тулуба справа в ділянці правої нирки, які утворились від не менше 4-х травматичних контактів з тупим об`єктом, індивідуальні властивості якого в ушкодженні не відобразились, могли утворитись 11.04.2020 року та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень (т.1 а.п.107-108);

- протоколом отримання експериментальних зразків для дослідження від 13.04.2020 року, відповідно до яких у ОСОБА_8 відібрано зразки крові (т.1 а.п.110);

- протоколом отримання експериментальних зразків для дослідження від 27.04.2020 року, відповідно до яких у потерпілої ОСОБА_10 відібрано зразки крові (т.1 а.п.116);

- висновками експертів № 287 від 14.04.2020 року, № 327 від 28.04.2020 року, № 67 від 14.05.2020 року, № 328 від 15.05.2020 року, № 68 від 14.05.2020 року, згідно з якими відповідно: кров ОСОБА_8 належить до групи 0бв за ізосерологічною системою АВ0; кров ОСОБА_10 належить до групи Ав за ізосерологічною системою АВ0, також її організму властивий антиген Н в якості супутнього; при судово-медичній експертизі піднігтьового вмісту з правої та з лівої рук ОСОБА_8 крові та епітеліальних клітин не знайдено; при судово-медичному дослідженні змивів з ручки та клинка ножа кухонного крові не знайдено; на двох марлевих тампонах-змивах з підлоги з місця події знайдено сліди крові людини, в яких виявлено антигени А і Н, та яка може походити від особи (осіб) групи Aв з супутнім антигеном Н і може належати потерпілій ОСОБА_10 , в даних об`єктах не виключається домішка крові ОСОБА_8 ; при судово-медичній експертизі змивів з правої та з лівої рук ОСОБА_8 знайдена кров людини, статеву належність якої встановити не вдалося через відсутність клітинних елементів, придатних для цитологічного обліку, епітеліальних клітин не знайдено, при серологічному дослідженні виявленої крові групова належність не встановлена через недостатню її кількість або глибокий ступінь деструкції білків в цих слідах, при судово-медичному дослідженні контрольних змивів з правої та з лівої рук ОСОБА_8 крові не виявлено (т.1 а.п.113-114, 119-120, 124-125, 129-130, 134-136, 140-142);

- висновком експерта № 459 від 22.05.2020 року, згідно з яким відповідно до наданої медичної документації у ОСОБА_10 виявлено тілесні ушкодження у вигляді: рани (1) лівіше серединної лінії в епігастрії, яка подовжується в раневий канал, який проникає в черевну порожнину з ушкодженням печінки, внутрішньочеревної кровотечі, яка відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент спричинення; рани (1) в правій підпахвовій ділянці, яка відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я, строком понад 6 діб; рани (1) по медіальній поверхні в ділянці променево-зап`ясного суглобу з ушкодженням сухожилку довгого розгинача 1 пальця лівої кисті, променевого згинача кисті, променевої артерії та вени, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я, строком понад 6 діб. Вказані ушкодження утворились від 3-х травматичних впливів, внаслідок дії гострого предмета, що мав колюче-ріжучі властивості, у строк, вказаний в обвинуваченні. Тілесне ушкодження у вигляді рани по медіальній поверхні в ділянці променево-зап`ясного суглобу з ушкодженням сухожилку довгого розгинача 1 пальця лівої кисті, променевого згинача кисті, променевої артерії та вени могло утворитись при самообороні, всі інші тілесні ушкодження, враховуючи їх механізм утворення, не могли утворитись при падінні з положення стоячи на площину. Положення потерпілої та особи, що спричиняла тілесні ушкодження, могло бути різноманітним та змінюватись в процесі нанесення ушкоджень. Після спричинення тілесних ушкоджень потерпіла ОСОБА_10 могла чинити будь-які самостійні дії, переміщатись, кричати, звати на допомогу тощо незначний проміжок часу. З виписки акту №1297 від 12.04.2020 року в крові ОСОБА_10 етиловий спирт не виявлений. Механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_10 при проведенні судово-медичної експертизи, не суперечить механізму, на який вказала потерпіла в протоколі проведення слідчого експерименту від 27.04.2020 року за її участю (т.1 а.п.156-158).

Таким чином, на підставі досліджених доказів, ОСОБА_8 обґрунтовано визнано винуватою у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, а дії обвинуваченої правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України.

Відносно доводів апеляційної скарги прокурора з приводу необхідності й правильності кваліфікації дій ОСОБА_8 як замах на вчинення умисного вбивства, а не як умисного тяжкого тілесного ушкодження, - слід вказати, що вказаному судом першої інстанції, при зміні кваліфікації дій обвинуваченої, надано детального аналізу та оцінки, мотиви суду належно і повно зазначені в оскаржуваному вироку суду першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом.

Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.

Слід зважати, що у даному випадку необхідно ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.
Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого злочину, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій:при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично були заподіяні.

Крім того, заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості.

А, оскільки особа, за невизначеного умислу, одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.

Як встановлено доказами у кримінальному провадженні, між обвинуваченою ОСОБА_8 та потерпілою ОСОБА_10 виникли конфліктні неприязні відносини, в ході виниклого у подальшому конфлікту обвинувачена спричинила потерпілій тілесні ушкодження у вигляді: рани черевної порожнини з ушкодженням печінки, яка відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, рани в правій підпахвовій ділянці, яка відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, рани в ділянці променево-зап`ясного суглобу з ушкодженням сухожилку довгого розгинача 1 пальця лівої кисті, променевого згинача кисті, променевої артерії та вени, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, і могла утворитись при самообороні.

Після третього удару, в область черевної порожнини потерпілої, обвинувачена, побачивши кров, припинила свої протиправні дії, при цьому, враховуючи відсутність у цей час інших осіб, які б могли завадити протиправним діям обвинуваченої, була не позбавлена можливості продовжити нанесення тілесних ушкоджень потерпілій, вчинити вбивство потерпілої за наявності відповідного умислу.

Правильним є зауваження суду першої інстанції, що ОСОБА_8 наносила удари ножем хаотично, в різні частини тіла потерпілої, що підтверджено висновками судово-медичних експертиз, не намагалася бити прицільно по життєво важливим частинам тіла, хоча мала можливість це зробити. Згідно з висновками експертиз тільки один удар був проникаючим, тобто небезпечними для життя та здоров`я, одразу після цього удару обвинувачена припинила свої злочинні дії. Поранення не призвело до такого стану потерпілої, який би давав обвинуваченій підстав вважати, що вона досягла злочинної мети, заподіявши смертельного поранення.

Після чого, обвинувачена залишилась у тій же квартирі, переконалася у тому, що потерпіла надалі самостійно пересувається (потерпіла самостійно та вільно покинула квартиру), та у подальшому побачила, що потерпілій надають допомогу.

Тобто, у конкретному випадку, на переконання колегії суддів, і як те правильно зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_8 ставилась умисно до заподіяння ОСОБА_10 тілесного ушкодження, але, беручи до уваги наведені вище обставини, умислу на вчинення вбивства потерпілої не мала.
Вказане цілком підтверджується й узгоджується із сукупністю доказів у кримінальному провадженні, крім судових експертиз, - показаннями свідків, показаннями обвинуваченої, показаннями потерпілої.
Тож, доводи апеляційної скарги прокурора про неправильність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України, замість, на думку прокурора, правильного за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, - свого підтвердження не знайшли і спростовуються наведеним.
Стороною захисту оскаржено судове рішення в частині призначення покарання, обвинувачена та адвокат вважають ухвалений вирок стосовно ОСОБА_8 занадто суворим, а також вважають за можливе звільнити обвинувачену від відбування покарання з випробуванням. Прокурор також вказує на недостатнє врахування судом першої інстанції обставин, визначених ст. 65 КК України.

Колегія суддів не погоджується і з цими доводами, зауважує наступне.

Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При цьому, відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами ; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», - відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати

його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Зважується, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах Souring v. UK, Shvydka v. Ukraine, Tammer v. Estonia, - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зважаючи на зазначені вище вимоги законодавства, положення і рекомендації Пленуму ВСУ, висновки у рішеннях ЄСПЛ, суд, при призначенні покарання у кожному випадку, має притримуватись принципів індивідуалізації покарання, його пропорційності, достатності, адже покарання не має на меті кари обвинуваченої особи, не має бути надмірним, а призначається для виправлення й перевиховання особи, покликане виконати превентивні міри щодо вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами; відповідно, наряду з обставинами справи, має враховуватись особа обвинуваченого, його посткримінальна поведінка, наявність та відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні обвинуваченій ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції дотримався принципів призначення покарання, вимог закону, в тому числі, згідно із вимогами ст. 65 КК України, врахував передбачені даною нормою закону України про кримінальну відповідальність обставини.
Як встановлено, обвинувачена ОСОБА_8 вчинила умисне тяжке кримінальне правопорушення, що призвело до тяжких наслідків у вигляді завдання істотної шкоди здоров`ю потерпілої та стало наслідком тривалого лікування останньої.

Обвинувачена ОСОБА_8 характеризується здебільшого негативно: безробітна, незаміжня, позбавлялася батьківських прав та не доглядає за неповнолітніми дітьми, знаходиться на диспансерному обліку в КНП «Кіровоградський обласний наркологічний диспансер» з приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання опіоїдів, алкоголю, має синдром залежності з 2018 року, відповідно до заключення спеціальної комісії по наркологічним оглядам №32 від 23.04.2020 року страждає на поведінкові та психічні розлади внаслідок вживання алкоголю та вживання опіоїдів, має синдром залежності, потребує лікування, яке їй не протипоказане, в 2014 році знаходилася на стаціонарному лікуванні в КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня Кіровоградської обласної ради» з приводу психічних розладів та розладів поведінки внаслідок вживання опіоїдів, відповідно до висновку судово-медичного експерта №195 від 05.05.2020 року в момент скоєння правопорушення виявляла і в даний час виявляє психічні розлади і розлади поведінки внаслідок вживання декількох наркотичних засобів та інших психоактивних речовин (згідно з МКХ-10, F-19), проте вказані психічні розлади не досягають ступеня душевного захворювання і недоумкуватості, обвинувачена є осудною, відповідно до положень ст.89 КК України вважається такою, що не має судимостей, проте не є особою, яка вчинила злочин вперше.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченій ОСОБА_8 , судом першої інстанції ураховано повне визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення.

На стадії апеляційного провадження обвинувачена ОСОБА_8 заперечила свою причетність до вчинення кримінального правопорушення, за яке її засуджено, проте у подальшому, безпосередньо у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, знов визнала свою вину у повному обсязі. Вказане є беззаперечним процесуальним правом обвинуваченої, її процесуальною позицією та способом захисту, однак, не може розцінюватись як щире каяття, про що вказувала обвинувачена суду апеляційної інстанції, і така обставина не може бути врахована.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченій, визнано вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Суд першої інстанції зважив достатньою мірою, передбачені ст. 65 КК України обставини, й призначив ОСОБА_8 покарання у межах санкції частини статті обвинувачення, яке не є максимальним, у виді позбавлення волі, із реальним його відбуванням у відповідних установах.

Призначене покарання у конкретному випадку не є надмірним за видом та розміром, є виваженим, достатнім та необхідним для виправлення та перевиховання обвинуваченої, відповідає принципам призначення покарання, й відповідає меті покарання.

Тож, доводи сторони захисту щодо призначення ОСОБА_8 занадто суворого покарання дійсності не відповідають, оскільки, як те убачається з вироку суду, судом враховані всі передбачені законом обставини, характеристики особи обвинуваченої, тощо.

Тим же самим спростовуються доводи апеляційної скарги прокурора про недостатність врахування судом положень ст. 65 КК України.

З приводу посилань сторони захисту на можливе звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В Рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 року, Європейський Суд з прав людини зазначив, що «виконання вироку, який передбачає позбавлення свободи, призупиняють, якщо можна розраховувати, що вирок служитиме засудженому як попередження і що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому, навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання. Роблячи такий прогноз…суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою».

Як йшлося вище, і як встановлено, ОСОБА_8 як особа характеризується наявними даними незадовільно, зважаючи на наявні дані, обвинувачена вживає наркотичні засоби та інші психоактивні речовини, має від них залежність, у цьому зв`язку, через їх вживання, - виявляє психічні розлади і розлади поведінки; кримінальне правопорушення вчинене в стані алкогольного сп`яніння; безробітна, незаміжня, раніше позбавлена батьківських прав стосовно своїх дітей; має стаж злочинної діяльності; після вчинення кримінального правопорушення, хоч і не залишила місце його вчинення, проте, перебуваючи у квартирі, потерпілій не надала допомоги, не вчинила дій щодо виклику швидкої допомоги, не звернулась щодо надання потерпілій допомоги до інших присутніх у квартирі осіб.

Наведене вказує на асоційованість обвинуваченої, свідчить про підвищену небезпеку обвинуваченої для суспільства й окремих осіб.

Колегія суддів, беручи до уваги наведене, вважає, що застосування у конкретному випадку положень ст. 75 КК України не матиме превентивний ефект, а сам по собі вирок вряд чи служитиме засудженій як попередження.

Означене свідчить про те, що, хоч ОСОБА_8 й визнала свою вину, особа обвинуваченої становить суспільну небезпеку й виправлення її можливе лише за умови ізоляції від суспільства, застосування ж положень ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням колегією суддів визнається у конкретному випадку неможливим і недоцільним, таким, що навіть із урахуванням обставини, яка пом`якшує покарання, не відповідатиме принципам справедливості та виваженості, не відповідатиме меті покарання, тяжкості кримінального правопорушення, не досягатиме виховної цілі.

Відтак, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг сторони обвинувачення і сторони захисту свого підтвердження не знайшли і задоволенню не підлягають, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 липня 2020 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4