Номер провадження 11-кп/816/518/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Хуліганство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 лютого 2020 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 01 липня 2008 року Ковпаківським районним судом м. Суми за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 та із застосуванням ст. 69 КК України призначено остатчоне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців;

2) 24 грудня 2013 року Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки;

3) 07 серпня 2014 року Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України та на підставі ст. 71 КК України призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць;

4) 14 квітня 2015 року Ковпаківським районним судом м. Суми за ч. 2 ст. 185 КК України та на підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці. 24 січня 2017 року звільнено з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України,

учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду змінити та пом`якшити призначене судом покарання;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, а провадження у справі закрити.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 лютого 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, з призначенням покарання у виді арешту на строк 6 місяців.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід не обрано.

Згідно поданої апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_6 не оскаржуючи обставини вчиненого кримінального правопорушення, доведеності вини, вважає призначене йому судом покарання занадто суворим, з урахуванням того, що потерпілому було повністю відшкодовано завдані збитки та претензій останній жодних до обвинуваченого, не має.

Відповідно поданої апеляційної скарги, адвокат ОСОБА_7 вважає, що суд помилково прийняв рішення не призначив досудову доповідь, внаслідок чого допустив помилку при призначенні покарання.

Окрім того, захисник у своїй апеляційні скарзі оспорює наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, оскільки на її думку суд, діючи відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, мав встановити відсутність в діях обвинуваченого хуліганського мотиву, а наявність саме особистих неприязних стосунків до потерпілого є підставою для закриття кримінального провадження, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

За вироком суду, 19 жовтня 2019 року, близько 13 год. 30 хв. ОСОБА_6 разом із своїм товаришем, перебуваючи біля продовольчого кіоску № 102 ТОВ «Курський ринок» в м. Суми, вчинив сварку з власником кіоску - ОСОБА_9 з приводу якості придбаних товарів. Під час сварки, діючи з хуліганських мотивів, ігноруючи загальноприйняті норми поведінки, реалізуючи намір, порушуючи громадський порядок, проявляючи особливу зухвалість у вигляді нахабного, безсоромного поводження, підняв із землі пластикову трубу та нею розбив вітрину продовольчого кіоску № 102 ТОВ «Курський ринок».

Не зупиняючись на скоєному, діючи з хуліганських мотивів, ігноруючи загальноприйняті норми поведінки, перебуваючи в громадському місці, де були присутні інші відвідувачі, ОСОБА_6 , висловлюючись нецензурною лайкою, тримаючи в руці пластикову трубу, наніс удар в лобну ділянку голови ОСОБА_9 та один удар по передній зоні стегна правої нижньої кінцівки, заподівши потерпілому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Не зупиняючись на вчиненому ОСОБА_6 підняв із землі камінь та кинув його у інше скло вітрини кіоску, чим розбив його. Після чого ОСОБА_6 зробив ще один кидок каменем, розбивши при цьому третє скло вітрини торгового місця «102».

Внаслідок хуліганських дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_9 було завдано матеріального збитку на загальну суму 630 грн. та заподіяні легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вислухавши доповідь судді, обвинуваченого та захисника, які підтримали вимоги поданих ними апеляційних скарг, прокурора, яка заперечувала проти апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Положеннями ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частиною 2 статті 394 КПК України передбачено, що судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Доводи захисника, яка не оспорює фактичні обставини вчиненого, але не погоджується стосовно кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 296 КК України, є безпідставними.

Безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за статтею 296 КК України є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти.

Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

Допитаний в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 підтвердив, що потерпілий раніше йому не знайомий і неприязних відносин між ними не було. Конфлікт виник з приводу продажу, на його думку, неякісної продукції. При цьому як обвинувачений, так і захисник не оскаржуть фактичні обставини.

Отже, обстановка й обставини подій, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки насильницької поведінки обвинуваченого не свідчать про те, що вона була зумовлена особистою неприязню до потерпілого, а бажанням продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки.

Таким чином, суд не допустився порушень з боку кваліфікації дій обвинуваченого і правильно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 296 КК України.

Що стосується призначеного судом покарання то, відповідно до ст. 50 і 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен враховувати як ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу винуватого, так і обставини, що пом?якшують та обтяжують покарання.

Як зазначено у правовій позиції в постанові ВСУ від 04 квітня 2011 року у справі № 5-1кс11, норми Особливої частини КК мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначено законодавцем у ст. 65 КК України, в якій установлено загальні засади призначення покарання і згідно якої суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом?якшують і обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ті положення, що передбачені ч. 1 ст. 69 КК України, згідно яких, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов?язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально - вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

З кримінального провадження убачається, що призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який тяжким злочином, предмет злочинного посягання, наслідки злочину, особу винного, позицію сина потерпілого.

При визначенні виду і розміру кримінального покарання суд першої інстанції дотримався також і європейських стандартів кримінального судочинства, а саме принципів «nulla poena sine lege» (ніякого покарання без закону), закріпленого у ч. 1 ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, згідно якого «не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення», і «пропорційності», коли призначене особі покарання не повинно бути непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12).

Таким чином, зважаючи на характеризуючи дані на обвинуваченого, колегія суддів приходить до переконання, що при визначенні обвинуваченому виду і розміру покарання саме у виді арешту у межах санкції ч. 1 ст. 296 КК України, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, в повній мірі врахував положення ст. 65 і 69 КК України, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів, тому призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, характеру й тяжкості вчиненого ним діяння, інформації про його особу, є справедливим за своїм видом і розміром, а також є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. При цьому, колегія суддів керується не лише національним законодавством щодо призначення кримінального покарання, а й враховує автономну концепцію поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може бути спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушень, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Таким чином, з урахуванням вище викладеного судом обґрунтовано не було застосовано положення ст. 69 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

Розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог колегія суддів вважає, що вирок суду є законним і обґрунтованим, підстави, передбачені ст. 409 КПК України, для його скасування відсутні, а тому апеляційні вимоги необхідно залишити без задоволення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 лютого 2020 року відносно ОСОБА_6 - залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4