Дата документу 13.08.2020 Справа № 336/6595/19
судді Запорізького апеляційного суду
у справі № 11-сс/807/762/20
13 серпня 2020 року м.Запоріжжя
13 серпня 2020 року ухвалою колегії суддів Запорізького апеляційного суду відмовлено в задоволені апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 21 жовтня 2019 року про арешт майна.
Відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги і залишаючи без змін ухвалу слідчого судді, судова колегія виходила з того, що на момент звернення слідчого з клопотанням досудове розслідування було тільки розпочато. Всі обставини кримінального правопорушення, його мотиви, причина та час смерті ОСОБА_3 встановлювалися. Відомостей про те, що за будь-якою особою зареєстровано право власності на вищевказану квартиру, не було. В той же час, існували відомості про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були спадкоємцями за заповітом майна ОСОБА_5 (власника квартири). ОСОБА_5 померла, що підтверджується вилученим з місця події свідоцтвом про її смерть (дата смерті у клопотанні не зазначена). ОСОБА_4 1986 р.н., помер ІНФОРМАЦІЯ_1 від гострого отруєння неуточненим лікарським засобом. Інших, окрім ОСОБА_3 , спадкоємців не було. З доданих до клопотання документів, в т.ч. з вищевказаного рапорту працівника поліції, вбачається, що ОСОБА_3 сама проживала у вказаній квартирі.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги, в тому числі про те, що вищевказана квартира не відповідає критеріям майна, на яке може бути накладено арешт, на думку колегії суддів, є непереконливими та не спростовують правильність висновків слідчого судді.
Так, до апеляційної скарги надані копії договору купівлі - продажу від 04 січня 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , укладеного на товарній біржі; технічного паспорту на вказану квартиру, у якому міститься останній запис про те, що власником цієї квартири є ОСОБА_6 на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу; витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію 02 квітня 2020 року права власності на вказану квартиру на ОСОБА_6 .
Проте, сам ОСОБА_6 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився та про обставини укладення між ним та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу 04 січня 2002 року на товарній біржі (за наявності вищевказаного заповіту останньої, відомості про скасування якого відсутні), не повідомив. В апеляційній скарзі про це також не зазначено, як не зазначено і про причини, з яких ОСОБА_6 , починаючи з 2002 року та до дня накладення вищевказаного арешту, тобто більш ніж 17 років, фактично не володів та не користувався своєю власністю (докази протилежного відсутні).
Отже, колегія суддів вважає, що особою, яка звернулася з апеляційною скаргою, не доведено те, що вона дійсно у встановленому законом порядку набула право власності на вказану квартиру.
Колегія суддів звертає увагу і на те, що згідно з доданою до апеляційної скарги вищевказаною копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності за ОСОБА_6 на квартиру зареєстровано у період дії оскаржуваної ухвали слідчого суді про накладення вищевказаного арешту, що, в свою чергу також підтверджує ризики, на які вказав слідчий в клопотанні.
Крім того, з клопотанням до слідчого судді про скасування накладеного арешту, як це передбачено ст.174 КК України, ОСОБА_6 не звертався, принаймні відомостей на підтвердження такого звернення та його результатів суду апеляційної інстанції не надано.
Будучи незгодним з цим судовим рішенням, висловлюю окрему думку з таких підстав.
Згідно ч.2 ст. 170 КПК арешт майна допускається виключно з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Проте, слідчий, звертаючись із клопотанням про накладення арешту на квартиру, жодної наведеної підстави не зазначив. В клопотанні лише йдеться про те, що в арештованій квартирі було виявлено труп ОСОБА_3 без ознак насильницької смерті; з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення проведено огляд місця події, під час якого вилучено мобільний телефон, грошові кошти та деякі документи.
Зазначивши про це в своєму клопотанні, слідчий проте вимагав накласти арешт не на вилучене майно, а на квартиру, про яку мова в мотивувальній частині клопотання абсолютно не йдеться і не згадується.
Слідчий суддя, розглядаючи справу за відсутності слідчого, виходячи за межі обґрунтувань клопотання, чомусь вже зазначив що слідчий мотивує необхідність накладення арешту на квартиру тим, що право власності на квартиру не зареєстровано.
Після чого слідчий суддя, задовольняючи клопотання слідчого і накладаючи арешт на квартиру, зазначив, що метою такого арешту є запобігання можливості його пошкодження, використання чи відчуження, про що мова в клопотанні слідчого не йшла.
Таким чином, а ні слідчий у своєму клопотанні, а ні слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі не зазначили, що арештована квартира є речовим доказом у справі; її арешт здійснено з метою забезпечення спеціальної конфіскації и конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; або ж арешт накладено з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Не зазначив про цей в своїй ухвалі й апеляційний суд, навівши в своїй ухвалі лише те, що доводи апеляційної скарги в цій частині є непереконливими та не спростовують правильність висновків слідчого судді.
Таким чином, накладення арешту було здійснено безпідставно всупереч вимогам ч.2 ст.170 КПК. Відтак відповідно до ч.1 ст.173 КПК слідчий суддя мав відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна, оскільки слідчим, не було доведено необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. Апеляційний суд мав виправити таку помилку слідчого судді, скасувати оскаржувану ухвалу і ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні арешту на квартиру.
Посилання слідчого судді в оскаржуваній ухвалі на ст.ст. 170, 171, 173 КПК носять формальний, декларативний і неконкретизований характер без будь-якої прив`язки до обставин справи.
Не можна погодитись із обґрунтованістю відмови ОСОБА_6 в задоволенні його апеляційної скарги про скасування арешту ту обставину, що він не з`явився в судове засідання суду апеляційної інстанції та не повідомив про обставини укладення між ним та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу 04 січня 2002 року на товарній біржі (за наявності вищевказаного заповіту останньої, відомості про скасування якого відсутні), оскільки особа вправі захищати свої інтереси через свого представника, який був в судовому засіданні і питання з цього приводу йому ніхто не задавав.
Причини непроживання ОСОБА_6 в спірній квартирі з 2002 року жодним чином не можуть впливати на вирішення питання законності накладення арешту на вказану квартиру.
Не можна погодитись із запереченням судової колегії про те, що ОСОБА_6 17 років фактично не володів та не користувався квартирою, як своєю власністю (докази протилежного відсутні), оскільки право власності на вказану квартиру ОСОБА_6 було зареєстровано через 14 днів з дня укладення щодо неї договору купівлі-продажу ще в 2002 році в БТІ, як того вимагало на той час законодавство України. У зв`язку з чим, він був вправі на свій розсуд розпоряджатись свої правом щодо користування арештованим майном, не надаючи жодних доказів і пояснень щодо такого користування.
Судова колегія зазначила, що ОСОБА_6 не доведено те, що він дійсно у встановленому законом порядку набув право власності на вказану квартиру. З таким висновком не можна погодитись, оскільки жодний з наданих ним документів (зареєстрований в БТІ договір купівлі-продажу квартири, технічний паспорт із внесеними змінами про реєстрацію за ОСОБА_6 права власності) критично судом не розцінювався.
Незвернення ОСОБА_6 із клопотанням до слідчого судді про скасування накладеного арешту на квартиру в порядку ст.174 КК не може бути самостійною підставою для відмови в задоволенні апеляційної скарги, оскільки це суперечить ч.3 ст.642, п.16 ч.3 ст. 42, 309 КПК.
Оскільки в означений спосіб, ухвалою слідчого судді було вирішено питання про права і обов`язки власника арештованої квартири в незаконний спосіб, ОСОБА_6 вправі був розраховувати на задоволення його вимог викладених в його апеляційній скарзі.
Отже, апеляційний суд припустився помилкового висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_6 ..
Суддя ОСОБА_1