Дата документу 03.12.2020 Справа № 317/3434/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/953/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/3434/17Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 03 березня 2020 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополя Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

та

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця з/р Майський Кзилтуського району Кокчетавської області Республіки Казахстан, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватими і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 і ОСОБА_11 визнано винуватими і засуджено за вчинення злочину за наступних обставин.

30 жовтня 2015 року приблизно о 17 годині 45 хвилин ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «Ford Focus» д/н: НОМЕР_1 , рухався по лівій смузі руху проїжджої частини автодороги «Харків-Сімферополь» за напрямком руху з боку м.Харкова в сторону м.Сімферополя зі швидкістю більше 110 км/год, що перевищує дозволену швидкість руху поза населеним пунктом та безпечну за умовами видимості дороги.

Окрім водія ОСОБА_10 в салоні автомобіля знаходились пасажири ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

В цей же час ОСОБА_11 , керуючи автомобілем «АС-G2705-ВП6» д/н: НОМЕР_2 , рухався по зазначеному автошляху в попутному з автомобілем «Ford Focus» напрямку та попереду нього.

Окрім водія ОСОБА_11 в салоні автомобіля знаходилась пасажир ОСОБА_16 .

Також в попутному із зазначеними автомобілями напрямку та попереду них по правій смузі вказаної автодороги рухався автомобіль «КАМАЗ 5320» д/н: НОМЕР_3 з причепом «МАЗ 897810 042» д/н: НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_17 .

Під час руху в районі 312 км. + 500 м. вказаної автодороги, поблизу с.Веселянка Запорізького району Запорізької області, водій ОСОБА_11 з метою перестроювання на ліву смугу руху для випередження зазначеного автомобіля «КАМАЗ 5320», змінив напрямок руху вліво та почав маневр перестроювання, при цьому не впевнившись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, а також не давши дорогу автомобілю «Ford Focus», який рухався в попутному напрямку по тій смузі руху, на яку він мав намір перестроїтися.

Своїми діями ОСОБА_11 порушив вимоги п.п.10.1 Правил дорожнього руху.

В цей же час водій ОСОБА_10 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити початок виконання водієм автомобіля «АС-G2705-ВП6» ОСОБА_11 маневру перестроювання та маючи при цьому технічну можливість уникнути зіткнення з ним за допомогою заходів, спрямованих на зниження швидкості руху транспортного засобу аж до повної його зупинки, за умови руху зі швидкістю, що не перевищує дозволену поза населеним пунктом та безпечної за умови видимості дороги, не вжив належних заходів до дотримання дозволеного швидкісного режиму та до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу.

Своїми діями ОСОБА_10 порушив вимоги п.12.6 «ґ» Правил дорожнього руху.

Внаслідок зазначених дій водіїв ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відбулось зіткнення автомобіля «Ford Focus» д/н: НОМЕР_1 та автомобіля «АС-G2705-ВП6» д/н: НОМЕР_2 , в результаті якого пасажир автомобіля «Ford Focus» д/н: НОМЕР_1 ОСОБА_14 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла в кареті швидкої медичної допомоги, а пасажири цього ж автомобіля ОСОБА_12 та ОСОБА_13 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та спричинило двом іншим потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження. Йому призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування основного покарання з випробуванням строком на 1 рік 6 місяців з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Дії ОСОБА_11 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та спричинило двом іншим потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження. Йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст.75 КК звільнений від відбування основного покарання з випробуванням строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

Вирок щодо ОСОБА_11 в апеляційному порядку не оскаржено.

В апеляційних скаргах захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_7 просили вирок в частині засудження обвинуваченого ОСОБА_10 скасувати та закрити кримінальне провадження щодо нього на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК, оскільки стороною обвинувачення не було здобуто безспірних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_10 .

При цьому захисник ОСОБА_8 свої вимоги мотивував тим, що визнаючи обвинувачених винуватими у вчиненні злочину, суд у вироку не зазначив формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, чим порушив вимоги п.2 ч.3 ст.374 КПК. Зокрема судом залишено поза увагою той факт, що викладені в обвинувальному акті обставини вчинення ОСОБА_10 злочину абсолютно ідентичні щодо іншого обвинуваченого ОСОБА_11 . Таким чином, наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності не дають повного уявлення стосовно кожного з елементів складу злочину. Суд безпідставно врахував ряд доказів обвинувачення, при цьому посилання на їх недопустимість відхилено без належного обґрунтування. Посилаючись на протокол огляду дорожньо-транспортної пригоди від 30.10.2015 року зі схемою, фототаблицями і відеозаписом до нього, суд не врахував, що даний огляд проведено не уповноваженим слідчим, а також те, що прокурором не було надано оригіналу технічного носія інформації, на якому зафіксовано дану процесуальну дію, та оригінал цього запису не був відкритий стороні захисту в порядку ст.290 КПК. Зазначене свідчить про недопустимість даного доказу. Посилаючись як на доказ винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 на висновок судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_14 №3546 від 30.11.2015 року суд не врахував, що дана експертиза була призначена не уповноваженим слідчим, що свідчить про недопустимість як доказу вказаної експертизи. Крім того, суд не надав оцінки доводам захисту про те, що під час досудового розслідування історія хвороби на ім`я ОСОБА_12 слідчим не вилучалася, доступ до неї стороні захисту не надався. А тому використання експертом вказаної медичної документації є протиправним та тягне за собою недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи потерпілої ОСОБА_12 №4950 від 16.12.2015 року. Суд не звернув уваги на наявність істотних протиріч між показами свідка ОСОБА_15 та тими фактичними даними, які зафіксовані в протоколі слідчого експерименту, участь в якому свідок взагалі заперечує. Як на доказ винуватості ОСОБА_10 суд послався на протокол додаткового огляду місця події від 04.11.2015 року. Проте вказана слідча дія проведена із грубим порушенням прав обвинуваченого на захист, у тому числі нероз`ясненні йому прав в залежності від його процесуального статусу. Також судом не надано оцінки тому факту, що стороною обвинувачення фактично було проведено не огляд місця події, а слідчий експеримент. Висновки суду про те, що доказами, які підтверджують порушення ОСОБА_10 вимог швидкісного режиму є висновки трьох судово-автотехнічних експертиз, не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому суд не проаналізував дані висновки експертиз, незважаючи на наявні між ними протиріччя. Також суд не надав оцінки факту невідповідності вихідних даних щодо швидкості руху автомобіля під керуванням ОСОБА_10 , які використовувалися експертами при проведенні експертиз. Крім того, в порушення вимог КПК судове рішення з приводу клопотання сторони захисту щодо визнання доказів очевидно недопустимими прийнято судом без виходу до нарадчої кімнати та постановлення окремих письмових ухвал.

Захисник ОСОБА_7 посилався на те, що суд в порушення вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК у вироку не зазначив формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним. Суд у вироку зазначив, що швидкість автомобіля під керуванням водія ОСОБА_10 під час ДТП була більше 110 км/год і цей висновок за вироком суду підтверджується висновками трьох судово-автотехнічних експертиз, протоколом огляду місця ДТП, протоколом додаткового огляду місця події та протоколом слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_15 . При цьому висновки експертів є похідними від протоколів огляду та слідчого експерименту, оскільки експертами використовувалися вихідні дані, отримані під час проведення цих слідчих дій. Разом з тим, додатковий огляд місця події за участю ОСОБА_10 від 04.11.2015 року проведено із грубим порушенням прав обвинуваченого, у тому числі нероз`ясненні йому прав в залежності від його процесуального статусу. Слідчий експеримент за участі свідка ОСОБА_15 взагалі не проводився, а огляд місця ДТП від 30.10.2015 року проведено не уповноваженим слідчим. Суд не звернув уваги на наявні суттєві протиріччя між показами свідка ОСОБА_15 та даними, які зафіксовані у протоколі слідчого експерименту за її участі та надав перевагу протоколу слідчого експерименту, жодним чином не мотивувавши таку свою позицію. Крім того, є неналежним доказом висновок судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_14 №3546, оскільки вона проведена на підставі постанови не уповноваженого слідчого від 30.10.2015 року. Відтак враховуючи, що висновки автотехнічних експертів ґрунтуються виключно на інформації, отриманій за наслідками проведення огляду місця ДТП від 30.10.2015 року, додаткового огляду місця події від 04.11.2015 року та слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_15 від 04.11.2015 року, які є неналежними доказами, то висновки вказаних експертиз також є неналежними доказами та не можуть бути покладені в основу обвинувачення. При цьому суд належним чином не проаналізував висновки автотехнічних експертиз та незважаючи на наявні між висновками суперечності та протиріччя суд їх у вироку не усунув. Із оцінки сукупних обставин ДТП вбачається, що в даній ситуації водій ОСОБА_11 , створивши небезпеку для водія ОСОБА_10 , мав більше можливостей уникнути зіткнення, зупинивши свій автомобіль або взагалі відмовитися від маневру. Проте ОСОБА_11 розпочав і продовжував маневрувати автомобілем, не переконавшись у безпечності руху. Судом у вироку не наведено беззаперечних та допустимих доказів, які би у своїй сукупності дозволили відповісти на питання, з якою швидкістю рухалися ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в умовах ДТП. Таким чином, дії ОСОБА_10 за своїми ознаками не утворюють складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК.

Крім того, захисники на підставі ч.3 ст.404 КПК просили повторно дослідити під час апеляційного розгляду докази, зазначені ними в апеляційній скарзі, а також допитати свідка ОСОБА_15 та обвинуваченого ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисників, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг та просили їх задовольнити; прокурора та захисника ОСОБА_9 , які заперечили проти апеляційних скарг та просили вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Згідно ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Оскільки районним судом всі надані сторонами докази судом першої інстанції досліджені повністю без будь-яких порушень, вимоги захисників про повторне дослідження письмових доказів і допит свідка ОСОБА_15 та обвинуваченого ОСОБА_10 є безпідставними. У зв`язку з чим, судовою колегією вирок суду переглядався виключно в межах доводів і вимог апеляційних скарг.

Наведені в апеляційних скаргах обставини фактично були предметом перевірки суду першої інстанції, який порушень процесуального порядку збирання доказів не встановив, дослідив їх у встановленому законом порядку та дав належну оцінки, наведену в оскарженому вироку.

При перевірці судового рішення апеляційним судом не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків районного суду про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Зміст обставин і доказів докладно наведено у вироку.

Факт керування ОСОБА_10 автомобілем марки «Ford Focus» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) та вчинення 30 жовтня 2015 року близька 17.45 год ДТП, внаслідок якої пасажири даного транспортного засобу ОСОБА_14 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла в кареті швидкої медичної допомоги, а пасажири цього ж автомобіля ОСОБА_12 та ОСОБА_13 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження під час судового розгляду та у апеляційній скарзі стороною захисту не оспорюються.

Доводи захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_10 щодо заперечення винуватості останнього у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та знайшли належну оцінку у вироку.

Так, обґрунтовуючи висновок щодо винуватості ОСОБА_10 , суд послався на показання свідка ОСОБА_16 , яка пояснила, що вони зі своїм чоловіком ОСОБА_11 їхали на їх автомобілі ГАЗЕЛЬ з міста Запоріжжя з приблизною швидкістю 80 км/год. Попереду їх рухався вантажний автомобіль. Коли її чоловік ОСОБА_11 , включивши лівий поворот, хотів його обігнати та почав рух ліворуч, вона побачила світло фар ліворуч та одразу відчула сильний удар по автомобілю. Зіткнення автомобілів відбулось ще на їх смузі руху.
Свідок ОСОБА_17 пояснив, що він їхав на вантажному автомобілі КАМАЗ з причепом в напрямку з міста Запоріжжя на місто Мелітополь. Після села Григорівка він їхав по правій полосі руху на підйом з приблизною швидкістю 20 кілометрів на годину, по лівій полосі рухалась колона автомобілів, обганяючи його. Раптом він побачив в дзеркало заднього виду світло фар від автомобіля, який різко виїхав з-за його причепа та одразу почув звук удару від зіткнення автомобілів. Він зупинився та вийшов з автомобіля. На лівій обочині за зустрічною смугою він побачив розбитий автомобіль ГАЗЕЛЬ, а на проїжджій частині, на зустрічній полосі руху, лежала літня жінка. Навкруги було багато уламків від зіткнення.
Свідок ОСОБА_15 пояснила, що 30.10.2015 увечері вона їхала з міста Запоріжжя в автомобілі під керуванням ОСОБА_10 на задньому сидінні. Крім неї та водія ОСОБА_10 в автомобілі була дружина водія на передньому сидінні, та тітка та бабуся водія, які сиділи по обидва боки від неї на задньому сидінні. Їх швидкість була приблизно 60-70 кілометрів на годину. Під час руху вона не слідкувала за оточуючою обстановкою, а дивилась в екран свого мобільного телефону. Раптом вона почула крик, підняла голову та помітила, як в правий бік їх автомобіля врізався автомобіль ГАЗЕЛЬ, після чого вона втратила свідомість. Під час допиту вона не заперечила того, що могла приймати участь в слідчих діях, але точно не пам`ятає. Після пред`явлення їй для огляду в судовому засіданні протоколу слідчого експерименту, свідок ОСОБА_15 зазначила, що протокол містить її підписи, але за яких обставин він складався, вона не пам`ятає, адже з моменту події пройшло багато часу.
Свідок ОСОБА_18 пояснив, що 30.10.2015 року їхав з міста Запоріжжя до міста Енергодара на своєму автомобілі Skoda Praktik з приблизною швидкістю 90 км/год. Почався підйом дороги і він наздогнав автомобіль ГАЗЕЛЬ, якому він поблимав фарами, щоб той дав йому дорогу. ГАЗЕЛЬ їхала з меншою швидкістю ніж він. Після цього ГАЗЕЛЬ прийняла праворуч і він обігнав її та порівнявся з причепом вантажного автомобіля, який рухався по правій смузі руху. В цей момент він починав набирати швидкість та пришвидшився приблизно до 120 кілометрів на годину. В дзеркало заднього виду побачив, що водій автомобіля ГАЗЕЛЬ також почав маневр обгону причепу, хоча, як йому тоді здалось, він не встигав це зробити в ситуації, яка мала місце на дорозі. Пам`ятає, що в той момент за ним їхали декілька автомобілів. Потім відбулась ДТП, моменту якої він безпосередньо не бачив. Він зупинився. Зупинився і водій КАМАЗУ і вони почали надавати допомогу постраждалим. Зазначив, що на момент ДТП він рухався з приблизною швидкістю 110 кілометрів на годину, а автомобіль Ford під керуванням ОСОБА_10 рухався із швидкістю 120-130 км/год.
Протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 30.10.2015 року зі схемою, фототаблицями та відеозаписом до нього було зафіксовано дорожню обстановку, що мала місце до настання ДТП і за результатами ДТП, погодні умови, розташування автомобілів після ДТП, їх стан, місце вчинення ДТП, дорожню розмітку, сліди гальмівного шляху і пошкодження асфальтового покриття. Протокол містить підписи учасників слідчої дії, в тому числі й водіїв ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (том 1, а.с. 199-213).
Судова колегія, як і суд першої інстанції, не може погодитись із запереченнями обвинуваченого ОСОБА_10 і його захисників про відсутність у слідчого ОСОБА_19 повноважень на проведення зазначеного огляду місця події, а також на призначення даним слідчим проведення судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_14 через відсутність відповідного письмового рішення керівника органу досудового розслідування.
При цьому апеляційний суд виходить з того, що КПК не вимагає, щоб кожне рішення, яке приймається у зв`язку з розслідуванням кримінального провадження, викладалося у формі постанови. Частина 3 статті 110 КПК передбачає, що постанова виноситься слідчим або прокурором лише у випадках, передбачених цим Кодексом, або коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.
Аналіз положень КПК свідчить про те, що визначення слідчого чи прокурора не є тим випадком, для якого Кодекс вимагає винесення постанови. Цей висновок можна зробити зі співставлення двох пунктів частини 2 статті 39 КПК: в пункті 1, який стосується визначення слідчого, слідчих або старшого слідчої групи керівником органу досудового розслідування, постанова не згадується, у той час як пункт 2 для відсторонення слідчого від розслідування прямо вимагає вмотивованої постанови. Частина 1 статті 37 КПК не визначає, у якому вигляді має прийматися рішення про визначення процесуального керівника у розслідуванні.
Відсутність у відповідних положеннях, які прямо стосуються регулювання цього питання, згадки про необхідність постанови, означає необов`язковість такої постанови для визначення конкретного слідчого або прокурора, яким доручається виконання відповідних повноважень у певній справі. При цьому апеляційний суд виходить з того, що мало місце застосування правила casus omissus pro omisso habendus est (тобто, що не охоплено законом законом не охоплено).
Апеляційний суд також зазначає, що відповідно до ч.5 ст.110 КПК обов`язковими елементами постанови слідчого або прокурора є мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу. У випадку визначення конкретного слідчого та/або прокурора для проведення розслідування рішення приймається, виходячи здебільшого з організаційних міркувань. Ці міркування не можуть бути обґрунтовані вимогами КПК, але в певних випадках їх розголошення може бути шкідливим як для розслідування, так і для функціонування відповідного органу.
Судова колегія критично ставиться до заперечень доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про недійсність даного протоколу через ненадання оригіналу технічного носія інформації, на якому зафіксовано дану процесуальну дію, та невідкриття оригіналу цього запису стороні захисту в порядку ст.290 КПК.
При цьому судова колегія виходить з того, що згідно з ч.1 ст. 99 КПК матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, є документом спеціально створеним з метою збереження інформації. До таких документів належать крім іншого й матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні).
Дублікат такого документа, а також копія інформації, що міститься в інформаційних (автоматизованих) системах, телекомунікаційних системах, інформаційно-телекомунікаційних системах, їх невід`ємних частинах, виготовлені слідчим, прокурором із залученням спеціаліста, визнаються судом як оригінал документа.
Оскільки фіксація обставин вчинення ДТП фіксувалась на цифровий носій, з огляду на наведені вимоги процесуального закону, копії такого запису мають силу оригіналу. А відтак заперечення захисника в цій частині є безпідставними.
Під час проведення слідчого експерименту 04.11.2015 року свідок ОСОБА_20 пояснила, що погодні та дорожні умови відповідають тим, що мали місце на момент ДТП і вказала на місце зіткнення транспортних засобів. При цьому свідок ОСОБА_20 пояснила, що автомобіль Ford Focus під керуванням водія ОСОБА_10 рухався з приблизною швидкістю 110 кілометрів на годину. Попереду в попутному напрямку рухався автомобіль «ГАЗ» з приблизною швидкістю 50 кілометрів на годину, а перед ним вантажний автомобіль з причепом зі швидкістю 20 кілометрів на годину.
Апеляційний суд критично ставиться до заперечень апеляційних скарг про те, що районний суд не звернув уваги на наявність істотних протиріч між показами свідка ОСОБА_15 та тими фактичними даними, які зафіксовані в протоколі слідчого експерименту, участь в якому свідок взагалі заперечує. При цьому апеляційний суд виходить з наведених в оскаржуваному вироку мотивів. Зокрема суд зазначив, що протокол слідчого експерименту свідок ОСОБА_15 підписала без жодних зауважень. Як пояснила в судовому засіданні сама свідок ОСОБА_15 , хоч вона і не пам`ятає обставин складення вказаного протоколу, однак підписи на ньому належать їй і вона завжди читає ті документи, які вона підписує. Невідповідність ініціалу по-батькові свідка ОСОБА_15 в протоколі дійсному ініціалу суд вважав технічною опискою, допущеною слідчим при складанні зазначеного протоколу. Вказана обставина, на думку суду, з якою погоджується й судова колегія, не може бути підставою для визнання цього протоколу недопустимим доказом, оскільки, як встановлено в ході судового розгляду, цей протокол дійсно підписаний свідком ОСОБА_15 і підписаний без жодних зауважень.
На переконання сторони захисту не можна прийняти в якості допустимого доказу протокол додаткового огляду місця події від 04.11.2015 року, оскільки вказана слідча дія проведена із грубим порушенням прав обвинуваченого на захист через те, що ОСОБА_10 не були роз`ясненні права, що відповідали на той час його процесуальному статусу. Також судом згідно доводів апеляційних скарг не надано оцінки тому факту, що стороною обвинувачення фактично було проведено не огляд місця події, а слідчий експеримент.
З такими запереченнями судова колегія не погоджується з огляду на те, що вказаний додатковий огляд місця події проведений у відповідності до положень ст. 237 КПК, згідно з якою для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. Згідно зі змістом протоколу додаткового огляду місця події у відповідності до ч. 4 ст. 237 КПК ОСОБА_10 у присутності на той час його захисника ОСОБА_21 було роз`яснено право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу огляду.

Не можна погодитись із запереченнями захисників про те, що замість огляду місця події фактично було проведено слідчий експеримент, оскільки з огляду на зміст протоколу додаткового огляду місця події від 04.11.2015 відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань не здійснювалось, адже жодних транспортних засобів чи їх рухомих муляжів, тощо не застосовувалось. В динаміці не вимірювались швидкість їх пересування чи взаємодія. Вказаним оглядом фактично описано місце розташування слідів ДТП та визначено їх співвідношення на місцевості за участю ОСОБА_10 , як одного з учасників цієї події, який мав можливість показати ці обставини безпосередньо на місцевості. Будь-яких зауважень до змісту зазначеного протоколу при його підписанні ОСОБА_10 не надав, хоча не був позбавлений такої можливості.
Зазначені обставини свідчать про відсутність підстав для визнання недопустимим доказом протоколу додаткового огляду місця події від 04 листопада 2015 року та висновків експертів № 718/15 від 25 грудня 2015 року; № 12-1-5 від 12 лютого 2016 року та № 2350/2351-16/4505/8114 від 01 травня 2017 року, які спирались на данні, отримані під час його складання, на чому наполягав захист в апеляційних скаргах.
Згідно з висновком експерта № 718/15 від 25 грудня 2015 року (судова автотехнічна експертиза) з додатком у вигляді схеми ДТП встановлено, що місце зіткнення, на яке вказує водій ОСОБА_10 , може відповідати дійсності. Місце зіткнення, яке вказане водієм ОСОБА_11 , не відповідає дійсності. Водій автомобіля Ford Focus ОСОБА_10 не перебував в аварійній обстановці і повинен був керуватися вимогами пп. 12.3, 12.6, 12.9 Правил дорожнього руху України. Невиконання даним учасником пригоди вимог пп. 12.6, 12.9 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП. Водій автомобіля Ford Focus ОСОБА_10 мав технічну можливість уникнути зіткнення (том 2, а.с. 28-40).
Фактично тотожні висновки винуватості ОСОБА_10 знайшли своє місце у Висновку експерта № 12-1-5 від 12.02.2016 року (судова автотехнічна експертиза), а також у Висновку експертів № 2350/2351-16/4505/8114 від 01.05.2017 року (комісійна комплексна судова автотехнічна та транспортно-трасологічна експертиза).
Судова колегія зважає на те, що водій може розраховувати на те, що певний вид небезпеки не виникне внаслідок того, що всі учасники дорожнього руху дотримуються правил. Зокрема водій ОСОБА_10 , який випереджав транспортний засіб під керуванням ОСОБА_11 , що рухався в правій від нього смузі руху, вправі був розраховувати, що той не розпочне зміну напрямку руху і не створить перешкод для руху автомобіля ОСОБА_10 . За певних обставин це може позначитися на здатності водія своєчасно виявити небезпеку та відреагувати на неї, а відповідно, за певних обставин зняти з нього відповідальність за наслідки ДТП.
Однак це не означає, що у разі, коли водій виявляє на смузі свого руху перешкоду у виді автомобілю, що змінює напрямок руху, це дає йому право не звертати уваги на це і продовжувати рух, ігноруючи перешкоду.
Таким чином, основним чинником, який визначає відповідальність водія у разі створення небезпеки під час дорожнього руху, залишається його можливість вчасно виявити цю небезпеку і здійснити відповідні заходи для її уникнення чи зменшення. Причина, через яку створена небезпека для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій мав можливість її вчасно виявити.
Усіма зазначеними висновками встановлено, що водій автомобіля Ford Focus ОСОБА_10 мав технічну можливість вчасно виявити небезпеку створену діями водія ОСОБА_11 і уникнути зіткнення. Відтак висновок районного суду про доведеність його вини у вчиненні ДТП є правильним.
Висновками експерта № 4950МД від 16.12.2015 року щодо потерпілої ОСОБА_12 та №4951МД від 12.12.2015 року щодо ОСОБА_22 встановлено спричинення їм тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що не є небезпечними для життя, але потягли за собою тривалий розлад здоров`я більш ніж на 21 день, що виникли від дії тупого (тупих) предмета та могли утворитись в умовах дорожньо-транспортної пригоди.
В своїх апеляційних скаргах захисники наголошували на тому, що історія хвороби на ім`я ОСОБА_12 слідчим не вилучалася, доступ до неї стороні захисту не надався. А тому використання експертом вказаної медичної документації є протиправним та тягне за собою недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи потерпілої ОСОБА_12 №4950 від 16.12.2015 року.
Проте з такими запереченнями погодитись не можна з огляду на таке.
Висновок експерта № 4950МД від 16.12.2015 року щодо потерпілої ОСОБА_12 проведений за даними з наданої 02.12.2015 р. історії хвороби №18731 з КУ «ЗОКБ» на ім`я ОСОБА_23 (т.2 а.п. 6 об.).
Висновок експерта №4951МД від 12.12.2015 року щодо потерпілої ОСОБА_13 проведений за даними з наданої 02.12.2015 р. історії хвороби №18732 з КУ «ЗОКБ» на ім`я ОСОБА_13 (т.2 а.п. 10 об.).
Згідно інформації на запит Запорізького апеляційного суду наданої КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» оригінали вищезазначених історій хвороб на виконання вимог слідчого СВ ГУНП в Запорізькій області 02.12.2015 року були направлені до Запорізького обласного бюро судово-медичної експертизи для проведення судово-медичної експертизи.
Відповідно до ч.4 ст. 69 КПК експерт не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи. Експерт може відмовитися від давання висновку, якщо поданих йому матеріалів недостатньо для виконання покладених на нього обов`язків.
Апеляційний суд не вправі розцінити факт направлення Комунальним некомерційним підприємством «Запорізька обласна клінічна лікарня» оригіналів вищезазначених історій хвороб на виконання вимог слідчого СВ ГУНП в Запорізькій області 02.12.2015 року до Запорізького обласного бюро судово-медичної експертизи для проведення судово-медичної експертизи, як збирання матеріалів для проведення експертизи експертом за власною ініціативою. Відтак істотних порушень при призначенні і проведенні судово-медичних експертиз у цій справі, які порушили права і інтереси обвинуваченого в цій справі і зумовлювали б необхідність визнання їх висновків недопустимими доказами судова колегія не вбачає.
Одним з доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 є те, що доступ до хвороби на ім`я ОСОБА_12 , на підставі якої проведено судово-медичну експертизу, стороні захисту в порядку ст.290 КПК не надався. Відтак, висновки даної експертизи є недопустимим доказом у справі.
Проте, якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, то саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст.290 КПК. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 вказаного Кодексу слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації.
Таким чином, у наведеній ситуації, зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону було би невідкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що могло потягнути за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 зазначеного Кодексу. Разом із цим, безспірно встановлена свідома добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст. 290 КПК доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку цього експерта. Більш того, таке право може бути реалізовано під час судового чи апеляційного розгляду кримінального провадження, що не суперечить меті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Проте сторона захисту не порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експертом було сформовано висновки.
З огляду на викладене аргументи захисника в апеляційній скарзі про недопустимість як доказу висновку експерта № 4950МД від 16.12.2015 року (щодо виявлених тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_12 ) через невідкриття на стадії виконання ст.290 КПК медичних документів, на яких ґрунтується експертне дослідження, є неприйнятними.
Апеляційний суд критично ставиться до заперечень апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про те, що у вироку не наведено беззаперечних та допустимих доказів, які би у своїй сукупності дозволили відповісти на питання, з якою швидкістю рухалися ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в умовах ДТП, а відтак дії ОСОБА_10 за своїми ознаками не утворюють складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК.
При цьому судова колегія виходить із сукупності вищенаведених доказів, якими беззаперечно доведено винуватість ОСОБА_10 у пред`явленому обвинуваченні.
Є неприйнятними на переконання суду апеляційної інстанції й доводи апеляційних скарг про те, що суд у вироку не зазначив формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним. Аналіз змісту вироку суду свідчить про те, що він повністю відповідає вимогам ст.374 КПК. Заперечення апеляційних скарг в цій частині належним чином не мотивовані.
У вироку суду дана оцінка всім доказам у справі на предмет їх допустимості, тому не можна погодитись із запереченнями апеляційних скарг про те, що суд не розглянув заперечення сторони захисту про недопустимість окремих доказів без виходу до нарадчої кімнати.
Отже, оцінивши всі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності й допустимості, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, районний суд, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель ОСОБА_14 , а також травмування ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , і правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст. 286 КК.

Зазначені у вироку докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності, а доводи сторони захисту про протилежне апеляційний суд вважає безпідставними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 03 березня 2020 року щодо ОСОБА_10 і ОСОБА_11 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4