КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 ,
з участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинувачених ОСОБА_10 ,
ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0013353 стосовно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, та

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Краматорськ Донецької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, за апеляційною скаргою першого заступника прокурора міста Києва ОСОБА_12 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року,

_________________________________________________________________
Справа №11-кп/824/1137/2019 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_13
Категорія: ч. 3 ст. 309 КК України Доповідач ОСОБА_1
в с т а н о в и л а:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року:

- ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
- ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_14 незаконно придбав та зберігав психотропні речовини в особливо великих розмірах, без мети збуту, та обвинувачений ОСОБА_15 незаконно придбав та зберігав психотропні речовини у великих розмірах, без мети збуту, за таких обставин.
Так, ОСОБА_14 вирішив придбати для власного вживання психотропну речовину - амфетамін, в ході чого, за допомогою комп`ютерної техніки, використовуючи всесвітню мережу Інтернет, замовив у невстановленої досудовим розслідуванням особи психотропну речовину амфетамін в особливо великих розмірах, після чого перерахував на реквізити невстановленої особи грошові кошти в сумі 6000-8000 гривень. В подальшому, реалізуючи свої злочинні дії, ОСОБА_14 08.11.2016 року у невстановлений досудовим слідством час, у невстановленому досудовим слідством місці біля станції метро «Лісова», підійшовши до місця розміщення психотропної речовини - амфетамін, забрав п`ять поліетиленових пакетів із психотропною речовиною - амфетамін, тим самим незаконно придбав та почав незаконно зберігати при собі, без мети збуту, психотропну речовину - амфетамін, загальною масою 81,9 г, що є особливо великим розміром.
08.11.2016 року приблизно о 16 год. 30 хв. ОСОБА_14 , знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Ш. Алейхема, 16, був викритий працівниками поліції, яким добровільно видав п`ять поліетиленових пакетів з психотропною речовиною амфетаміном, масою 81,9 г, що є особливо великим розміром, яку ОСОБА_14 незаконно придбав та зберігав без мети збуту.
ОСОБА_15 вирішив придбати для власного вживанні психотропну речовину - амфетамін, в ході чого, за допомогою комп`ютерної техніки, використовуючи всесвітню мережу Інтернет, замовив у невстановленої досудовим розслідуванням особи психотропну речовину амфетамін, у великих розмірах, після чого перерахував на реквізити невстановленої особи грошові кошти. В подальшому, реалізуючи свої злочинні дії, ОСОБА_15 08.11.2016 року у невстановлений досудовим слідством час, у невстановленому досудовим слідством місці, підійшовши до місця розміщення психотропної речовини - амфетамін, забрав один поліетиленовий пакет із психотропною речовиною - амфетамін, тим самим незаконно придбав та почав незаконно зберігати при собі, без мети збуту, психотропну речовину - амфетамін, масою 4,54 г, що є великим розміром.
08.11.2016 року приблизно о 16 год. 30 хв. ОСОБА_15 , знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Ш. Алейхема, 16, був викритий працівниками поліції, яким добровільно видав поліетиленовий пакет з психотропною речовиною амфетаміном, масою 4,54 г, що є великим розміром, яку ОСОБА_15 незаконно придбав та зберігав без мети збуту.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано судом першої інстанції за ч. 3 ст. 309 КК України як незаконне придбання і зберігання психотропної речовини в особливо великих розмірах без мети збуту.
Органом досудового розслідування ОСОБА_10 пред`являлось обвинувачення за ч. 3 ст. 307 КК України у незаконному придбанні і зберіганні психотропної речовини в особливо великих розмірах, за наведених у вироку обставин, з метою збуту.
Перекваліфіковуючи дії ОСОБА_10 з ч. 3 ст. 307 на ч. 3 ст. 309 КК України, суд у вироку зазначив про відсутність будь-яких доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_10 мети збуту при придбанні та зберіганні психотропної речовини, адже оперативна закупка психотропної речовини у ОСОБА_10 не проводилася, а сам факт зберігання обвинуваченим, який є наркозалежною особою, психотропної речовини в особливо великих розмірах є недостатнім для доведеності обвинувачення в тому, що ОСОБА_10 придбав та зберігав її з метою збуту.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора міста Києва ОСОБА_12 , посилаючись на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених внаслідок м`якості, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким: ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, та призначити йому покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна; ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність стосовно обвинувачених ОСОБА_16 та ОСОБА_17 в частині безпідставного застосування ст. 75 КК України, яка не підлягала застосуванню, оскільки не було надано належної і достатньої правової оцінки підвищеному рівню суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченими кримінального правопорушення, які ніде не працюють, придбали та зберігали наркотичний засіб в особливо великому та великому розмірах відповідно.
Крім того, при призначенні покарання суд першої інстанції врахував обставину, що пом`якшує покарання обвинувачених - щире каяття, яка може бути підставою для звільнення останніх від відбування покарання, проте, щире каяття означає добровільну критичну оцінку особи своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, але, в даному випадку, у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, що підтверджували б наявність такої обставини, як щире каяття, а визнання вини обвинуваченими, свідчить про те, що останні під тиском беззаперечних доказів намагаються уникнути справедливого покарання за вчинення злочинів, які, відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів.
Також, всупереч роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України, місцевий суд проігнорував встановлені обставини справи щодо особливо великої кількості виявленої у ОСОБА_17 психотропної речовини, який на обліку лікаря-нарколога не перебуває, але кількість виявленої у нього психотропної речовини складає сотні разових доз для незаконного вживання, що беззаперечно вказує на мету ОСОБА_17 щодо подальшого збуту психотропної речовини, у зв`язку з чим, дії ОСОБА_17 помилково кваліфіковано за ст. 309 КК України, замість обґрунтованої кваліфікації за ст. 307 КК України.
Таким чином, на думку апелянта, судом першої інстанції в порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність та безпідставно застосовано до обвинувачених положення ст. 75 КК України, які не підлягали застосуванню, а також помилково перекваліфіковано дії ОСОБА_17 з ст. 307 КК України на ст. 309 КК України, внаслідок чого штучно знижено суспільну небезпеку та тяжкість вчинених злочинів і, як наслідок, призначено явно несправедливе, невиправдано м`яке покарання із помилковим застосуванням інституту звільнення від відбування покарання.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення обвинувачених ОСОБА_10 і ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_9 проти її задоволення, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, в межах заявлених сторонами клопотань, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинувачених, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що винуватість обвинуваченої особи доведена.
Цих вимог закону, як вважає колегія суддів, суд першої інстанції дотримався.
Так, висновки суду першої інстанції, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_11 у незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини у великих розмірах без мети збуту, що відповідає юридичній кваліфікації діяння за ч. 2 ст. 309 КК України, апелянтом не оспорюються.

Водночас, перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості ОСОБА_10 у незаконному придбанні і зберіганні психотропної речовини в особливо великому розмірі без мети збуту та кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 309 КК України, правильним і таким, що ґрунтується на досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказах, в їх сукупності та взаємозв`язку, яким суд дав належну оцінку, відповідно до положень ст. 94 КПК України, обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими та достатніми для висновку про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні саме цього злочину, а не інкримінованого стороною обвинувачення ОСОБА_10 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Органом досудового розслідування ОСОБА_10 пред`являлось обвинувачення за ч. 3 ст. 307 КК України у незаконному придбанні і зберіганні психотропної речовини в особливо великих розмірах, за наведених у вироку обставин, з метою збуту.
Суд першої інстанції, перекваліфіковуючи дії ОСОБА_10 з ч. 3 ст. 307 КК України на ч. 3 ст. 309 КК України, вказав на відсутність будь-яких доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_10 мети збуту при придбанні та зберіганні психотропної речовини. Зокрема, суд виходив з того, що оперативна закупка психотропної речовини у ОСОБА_10 не проводилася, а сам факт зберігання обвинуваченим, який, відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №880 від 20.12.2016 року, є наркозалежною особою - виявляє ознаки амфетамінової залежності та потребує проведення протинаркоманічного лікування, психотропної речовини в особливо великих розмірах є недостатнім для доведеності обвинувачення в тому, що ОСОБА_10 придбав та зберігав її з метою збуту.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, а доводи прокурора про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та, внаслідок встановлених обставин справи щодо особливо великої кількості виявленої у ОСОБА_10 психотропної речовини, необхідність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 307 КК України вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Так, будучи допитаним в суді першої інстанції ОСОБА_10 не заперечував обставин придбання ним і зберігання психотропної речовини - амфетамін, вказуючи, що 08.11.2016 року він вирішив придбати для власного вживання психотропну речовину - амфетамін та, за допомогою комп`ютерної техніки, використовуючи всесвітню мережу Інтернет, замовив її у незнайомої особи. При цьому, оскільки запропонована ціна була нижча, ніж завжди, він вирішив взяти для власного вживання амфетамін в особливо великих розмірах та перерахував на реквізити особи грошові кошти в сумі 6000-8000 гривень. Біля станції метро «Лісова» він підійшов до місця схову амфетаміну та забрав п`ять поліетиленових пакетиків, які переніс до будинку АДРЕСА_4 , де в подальшому в квартирі ОСОБА_18 за №146 спільно з ОСОБА_11 проводив ремонт сантехніки, а коли вони вийшли з квартири і пішли кожний у своїх справах, то біля будинку 16 по вул. Ш. Алейхема в м. Києві він був затриманий працівниками поліції. Також зазначив, що він є наркозалежною особою, вживає систематично амфетамін, і придбав він психотропну речовину для власного вживання.
Аналогічні показання щодо обставин його спільно із ОСОБА_19 перебування в квартирі АДРЕСА_5 , у зв`язку з ремонтом там сантехніки, а також щодо подальшого безпосередньо його затримання працівниками поліції з психотропною речовиною у великих розмірах, яку він того ж дня самостійно, за допомогою комп`ютерної техніки, використовуючи всесвітню мережу Інтернет, замовив у незнайомої особи та після перерахування грошей, забрав її у місці схову в районі будинку АДРЕСА_4 , надав в суді першої інстанції і обвинувачений ОСОБА_11 .

Факт вилучення у ОСОБА_10 психотропної речовини у особливо великих розмірах, підтверджується і даними, що містяться у протоколі огляду місця події від 08.11.2016 року, згідно якого - біля нежилого приміщення по вул. Ш. Алейхема, 16 в м. Києві особа, яка представилась ОСОБА_10 , на запитання працівників поліції про наявність у нього предметів, обіг яких заборонено, добровільно з лівої кишені куртки видав п`ять поліетиленових пакетиків з речовиною білого кольору, у яких, зі слів ОСОБА_10 , знаходилась психотропна речовина амфетамін та даними, дослідженого і під час апеляційного розгляду, висновку експерта №3781х від 09.11.2016 року, згідно якого: у наданій на дослідження порошкоподібній речовині білого кольору, що знаходилась у п`яти пакетах виявлено психотропну речовину амфетамін, загальна маса якого складає 81,9 г, що є особливо великим розміром (т. 1 а.п. 147-153).

Отже, факт придбання та зберігання ОСОБА_10 психотропної речовини в особливо великих розмірах, окрім його показань, беззаперечно встановлений та доведений вищевказаними доказами.
При цьому, з висновку судово-психіатричної експертизи №880 від 20.12.2016 року, що був досліджений і в суді апеляційної інстанції, слідує, що: ОСОБА_10 в період часу до якого відноситься правопорушення, в якому він обвинувачується та момент проведення експертизи будь-яким стійким хронічним чи тимчасовим хворобливим психічним розладом не страждав, а виявляв психічні і поведінкові порушення внаслідок вживання психостимуляторів, синдром залежності і за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_10 виявляє ознаки амфетамінової залежності та потребує проведення протинаркоманічного лікування (т. 1 а.п. 213-214).
Водночас, в матеріалах кримінального провадженнявідсутні будь-які відомості про проведення оперативних закупок у ОСОБА_10 , не був затриманий останній працівниками поліції і при безпосередній передачі психотропної речовини будь-якій особі, тобто відсутні будь-які докази здійснення ОСОБА_10 діяльності, пов`язаної зі збутом психотропної речовини, і ці обставини стороною обвинувачення не доведені.

Таким чином, за відсутності достатніх доказів на підтвердження направленості умислу ОСОБА_10 саме на збут психотропної речовини, тобто за відсутності самих епізодів збуту або замаху на збут, з урахуванням практики Європейського Суду України з прав людини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини в особливо великому розмірі без мети збуту та правильно кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 309 КК України.

Водночас твердження прокурора про достатність для визнання ОСОБА_10 винним за ч. 3 ст. 307 КК України врахування розміру вилученої у ОСОБА_10 психотропної речовини та не перебування його на обліку у лікаря нарколога, не заслуговують на увагу, оскільки, на думку колегії суддів, всі ці обставини не можуть беззаперечно свідчити про наявність у ОСОБА_10 умислу на збут психотропної речовини.
Так, сам по собі розмір психотропної речовини є недостатнім для доведеності обвинувачення в тому, що ОСОБА_10 придбав та зберігав психотропну речовину з метою збуту, а та обставина, що ОСОБА_10 , який, хоча й не перебуває на обліку у лікаря нарколога, але має наркологічне захворювання - виявляє ознаки амфетамінової залежності та потребує проведення протинаркоманічного лікування, зберігав психотропну речовину в особливо великих розмірах жодним чином не вказує на наявність такої мети.
Крім того, в судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_10 пояснив, що він придбав для власного вживання амфетамін в особливо великих розмірах, перерахувавши на реквізити особи грошові кошти в сумі 6000-8000 гривень, оскільки запропонована ціна була нижча, ніж завжди, і такі показання обвинуваченого нічим не спростовані.

Інших достатніх даних, які б свідчили про те, що ОСОБА_10 мав намір збути вилучену у нього психотропну речовину, у провадженні не встановлено, і в апеляційній скарзі прокурора не приведено, а, згідно зі ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, здійснивши розгляд кримінального провадження у відповідності до вимог КПК України, і оцінивши надані сторонами кримінального провадження докази кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, на противагу твердженням прокурора, прийшов до правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини в особливо великому розмірі без мети збуту та кваліфікацію його дій за ч. 3 ст. 309 КК України.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції, виходячи з апеляційних доводів прокурора, в частині призначеного обвинуваченим покарання, колегія суддів враховує наступне.

Згідно ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Положеннями ст. 75 КК України передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Як убачається зі змісту вироку, призначаючи, як ОСОБА_10 , так і ОСОБА_11 , покарання за вчинений кожним з них злочин та визначаючи його у виді позбавлення волі, суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпеки, а також тяжкість вчиненого кожним з них злочину, його наслідки, конкретні обставини провадження, дані про особу кожного з обвинувачених, які раніше не судимі, і при цьому ОСОБА_10 вперше притягується до кримінальної відповідальності, працюють неофіційно, їх задовільні характеристики з місця проживання та стан здоров`я кожного з них, відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а їх щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання кожного з них.

Саме на цих підставах суд, за змістом судового рішення, хоча й визнав за необхідне призначити кожному з обвинувачених покарання у виді позбавлення волі, але визнав також і за можливе звільнити як ОСОБА_10 , так і ОСОБА_11 , від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з встановленням іспитового строку, протягом якого буде здійснюватись контроль за їх поведінкою.
З таким рішенням суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з урахуванням конкретних обставин провадження, які вказують на те, що ОСОБА_10 є наркозалежною особою - виявляє ознаки амфетамінової залежності та потребує проведення протинаркоманічного лікування, та тих даних про особу обвинувачених, які свідчать про те, що ОСОБА_10 має незадовільний стан здоров`я - хворіє на хронічний панкреатит, і останнє також стосується і ОСОБА_11 , котрий також раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, а ОСОБА_10 - взагалі вперше притягується до кримінальної відповідальності, і з квітня 2019 року офіційно працював на посаді експедитора в СПД " ОСОБА_20 ", при цьому, як щодо ОСОБА_10 , так і ОСОБА_11 , відсутні негативні характеристики, і з часу вчинення кожним з них злочину - 08.11.2016 року і до теперішнього часу (понад чотири роки), останні ніяких протиправних дій не вчиняли, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалися, а також того, що обвинувачені щиро розкаялися у вчиненому, що є обставиною, яка пом`якшує покарання кожного з них, а обставини, що його обтяжують, щодо них відсутні.

Зазначені обставини та дані про особу і ОСОБА_10 , і ОСОБА_11 колегія суддів вважає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кожним з них злочину, а висновки суду першої інстанції про те, що кожен з обвинувачених може бути виправлений без ізоляції від суспільства, у зв`язку з цим, правильними.

При цьому, всупереч тверджень апелянта, суд першої інстанції обґрунтовано визнав обставиною, що пом`якшує покарання як ОСОБА_10 , так і ОСОБА_11 - щире каяття кожного з них, з чим погоджується і колегія суддів, вважаючи доводи прокурора в цій частині безпідставними.

Так, за змістом ст. 66 КК України, щире каяття знаходить свій прояв не лише у вербальному висловленні критики своєї поведінки, а й у діях, що характеризують бажання винної особи виправити ситуацію, що склалась.
А, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_10 і ОСОБА_11 кожен в повному обсязі визнав свою провину у незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини в особливо великих та великому розмірах відповідно, без мети збуту, що, виходячи з такої їх позиції щодо відношення кожного з них до інкримінованого злочину, свідчить про критичну оцінку ними своєї поведінки, визнання своєї провини і готовність нести покарання.
На користь цього вказує і те, що, як зазначалось вище, з часу вчинення злочину - 08.11.2016 року і до теперішнього часу (понад чотири роки),ні ОСОБА_10 , ні ОСОБА_11 ніяких протиправних дій не вчиняли, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалися, що свідчить про усвідомлення ними своєї протиправної поведінки і те, що вони стали на шлях виправлення.
Отже, на переконання колегії суддів, зазначену обставину, суд першої інстанції обґрунтовано визнав такою, що пом`якшує покарання і ОСОБА_10 , і ОСОБА_11 , а у апеляційній скарзі прокурора переконливі доводи на спростування висновків суду в цій частині відсутні.

Твердження ж прокурора про необхідність призначення кожному з обвинувачених покарання у виді позбавлення волі, яке кожен з них має відбувати реально, з урахуванням підвищеного рівня суспільної небезпеки вчиненого кожним з них злочинів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки всі ці обставинибули належним чином враховані судом першої інстанції при призначенні і ОСОБА_10 , і ОСОБА_11 покарання та прийнятті рішення про можливість звільнення кожного з них від відбування цього покарання з випробуванням, яке, всупереч тверджень апелянта, суд належним чином мотивував, оцінивши вищезазначене в сукупності з іншими даними про особу винних та фактичними обставинами вчиненого кожним з них злочину.
Інших доводів в обґрунтування необхідності призначення обвинуваченим більш суворого покарання та без застосування ст. 75 КК України прокурор в апеляційній скарзі не навів.
Враховуючи всі вказані вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано призначив і ОСОБА_10 , і ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції тих злочинів, за які кожен з них засуджений, та вмотивовано на підставі ст. 75 КК України звільнив кожного з них від відбування призначеного покарання з випробуванням, так як їх виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, а тому доводи прокурора про м`якість призначеного обвинуваченим покарання та безпідставне застосування до них ст. 75 КК України є необґрунтованими і належно не мотивованими, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу першого заступника прокурора міста Києва ОСОБА_12 без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу першого заступника прокурора міста Києва ОСОБА_12 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року стосовно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

_____________________ _____________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3