Дата документу 13.08.2020 Справа № 320/3372/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/3372/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1482/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 серпня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Мелітопольського міськрайонного суду від 23 липня 2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополь Запорізької області, українця, громадянина України, який має середньо-спеціальну освіту, не працює, неодружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
16 квітня 2010 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.1 ст.185, ч.1 ст.289, ст.70 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;
16 травня 2014 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст.121, ч.2 ст.185, ст.70 КК України до 8 років позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за вирокм Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2010 року і остаточно призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. Звільнений 11 серпня 2016 року умовно-достроково, не відбутий строк покарання 2 роки 2 місяці 1 день,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Мелітополь Запорізької області, українця, громадянина України, який має середню осівіту, неодружений, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого:
12 квітня 2012 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.1 ст.263 КК України до покарання у вигляді штрафу у розмірі 850,00грн;
16 травня 2015 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст.185 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки;
обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.4 ст.187 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з приміщенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 - в режимі відеоконференції з приміщенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області,
обвинуваченого ОСОБА_6 .

Захисник - адвокат ОСОБА_9 , обвинувачений ОСОБА_6 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 липня 2020 року, якою клопотання прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_8 про продовження строку тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задоволено, продовжений запобіжний захід відносно обвинувачених у вигляді тримання під вартою строком до двох місяців, а саме до 21 вересня 2020 року.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю обґрунтованого обвинувачення та ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, які продовжують існувати, є реальними, застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.
В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_9 просить вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що ризики, зазначені прокурором у клопотанні, носять формальний характер та нічим не підтверджені. Так, обвинувачений ОСОБА_6 має постійне місце проживання, де проживає разом зі своєю родиною.

Обвинувачений ОСОБА_6 перебуває під вартою понад двох років, судові засідання суду першої інстанції є малоефективними.

Крім того, судом першої інстанції не розглянуто можливість застосування альтернативних запобіжних заходів відносно обвинуваченого ОСОБА_6 .
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що прокурором не надано доказів на підтвердження наявності ризиків. Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою надавалось йому з порушенням строку для ознайомлення перед початком судового засідання. У клопотанні прокурором не обґрунтовано, чому відносно нього не можливо застосувати інший - більш м`який запобіжний захід.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 зазначив про те, що клопотання прокурора від 23 липня 2020 року порушує вимоги ст.62 Конституції України, оскільки йому не зрозуміло, на якій підставі його обвинувачують в скоєнні злочину, який не встановлений обвинувальним вироком суду.

Ризик щодо його можливого впливу на потерпілих та свідків відсутній, оскільки станом на сьогоднішній день всі ці особи допитані у судовому засіданні. Також апелянт зазначив про те, що він має постійне місце проживання, місце роботи, за якими позитивно характеризується.

Крім того, судом першої інстанції при розгляді клопотання прокурора не була застосована практика Європейського суду з прав людини.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.
В судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, оскільки існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення.
Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора та надав суду клопотання, в якому просить змінити йому міру запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, оскільки злочин він не вчиняв, переховуватися від суду не збирається, має постійне місце роботи зі стажем більше 10 років, а прокурором не надано доказів на підтвердження того, що більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, про які зазначає прокурор.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_9 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора, вважаючи його необґрунтованим, та підтримав клопотання свого підзахисного, адже дійсно ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, нічим не підтверджені. Крім того, обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочину не підтверджено належними та допустимими доказами. Просив суд змінити міру запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт. Обвинувачений має міцні соціальні зв`язки та місце роботи. Вважає, що клопотання прокурора носить формальний характер.
Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого, його захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг і наполягав на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що останні не підлягають задоволенню, з таких підстав.
Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Як свідчать матеріали провадження, клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством, а доводи сторони захисту про протилежне суперечать змісту вказаного клопотання.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, доводи його захисника, думка прокурора, потерпілого та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів контрольного провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, яке є особливо тяжким.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для застосування обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшились та існують на даний час.
Так, обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, у тому числі тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 травня 2010 року призначене йому остаточне покарання у виді позбавлення волі відбував реально та був звільнений 11 серпня 2016 року умовно-достроково на невідбутий строк 2 роки 2 місяці 1 день; на цей час обвинувачується в умисному особливо тяжкому злочині (розбійному нападі), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з насильством та погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, із заподіянням цій особі тяжких тілесних ушкоджень, вчиненому в період умовно-дострокового звільнення. За вчинення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 злочину законом передбачено суворе покарання - лише у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років з конфіскацією майна.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вищевказані ризики, на які посилається прокурор, існують.
Даних, які б вказували на те, що ці ризики істотно зменшились, суду не надано.
Та обставина, що на цей час допитано потерпілого та деяких свідків (на що посилається сторона захисту), з огляду на суворість можливого покарання, фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_6 правопорушення та відомостей про особу обвинуваченого у сукупності, на думку колегії суддів, не зменшує ризиків переховування обвинуваченого від суду та вчинення ним іншого кримінального правопорушення.
Доводи обвинуваченого про недоведеність його вини і його непричетність до вищевказаного злочину, колегія суддів вважає передчасними. Вказані обставини мають ретельно перевірятися судом першої інстанції і оцінюватися у сукупності з іншими доказами.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
Доводи обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що суд першої інстанції, продовжуючи йому строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не врахував практику Європейського Суду з прав людини та вимоги національного законодавства,на думку колегії суддів, також є безпідставними.
З врахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи апелянтів про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що він не мав достатньо часу для ознайомлення з клопотанням прокурора, нічим не підтверджуються.
Згідно з наданими суду апеляційної інстанції матеріалами контрольного провадження, клопотання прокурора було вручено стороні захисту.
При розгляді клопотання обвинувачений та його захисник навели свої заперечення щодо цього клопотання, які збігаються з доводами, викладеними останніми в апеляційній скарзі.
Відповідно до вимог ч.1 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою прокурор має право подати не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
За змістом частини 4 цієї статті, суд має розглянути таке клопотання до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
Судом першої інстанції цих вимог закону дотримано.
Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги захисника - адвоката ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 липня 2020 року, якою клопотання прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_8 про продовження строку тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задоволено, продовжений запобіжний захід відносно обвинувачених у вигляді тримання під вартою строком до двох місяців, а саме до 21 вересня 2020 року, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4