Номер провадження: 11/813/9/20
Номер справи місцевого суду: 1527/1-603/11
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

засуджених: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляційними скаргами прокурора прокуратури Суворовського району м. Одеси ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_12 в інтересах засудженого ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_6 та ОСОБА_14 в інтересах засудженого ОСОБА_9 , засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2015 року відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , засуджених за вчинення злочинів, передбачених п.п.1, 4, 6, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України, -

встановила:

оскаржуваним вироком районного суду:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець п. Рясний, Адамовського району, Оренбурзької області, росіянин, громадянин України, із середньо-спеціальною освітою, одружений, зареєстрований та фактично проживаючий до затримання за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,-
визнаний невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.190 КК України та на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України (в ред.1960 року), виправданий за відсутністю в його діянні складу зазначеного злочину.
Визнаний винним в скоєнні злочинів, передбачених п.п.1,4,6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України та на підставі ст.70 КК України обвинуваченому ОСОБА_9 призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_9 у виді тримання під вартою залишено без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_9 обчислюється з 04.01.2011 року, за винятком періоду з 22 січня 2011 року по 02 лютого 2011 року.
Задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_15 та стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_15 заподіяну майнову шкоду на суму 212640 (двісті дванадцять тисяч шістсот п`ятдесят) грн. 49 коп.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУМВС України в Одеській області, , судові витрати в сумі 5787 (п`ять тисяч сімсот вісімдесят сім) грн. 28 коп.
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Зозуляни Рибницького району Республіки Молдови, без громадянства, росіянин, з базовою загальною середньою освітою, не одружений, фактично проживаючий до затримання за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України раніше не судимий,-

визнаний винним в скоєнні злочинів, передбачених п.п.1,4,6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України та на підставі ст.70 КК України обвинуваченому ОСОБА_10 призначене остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_10 залишено без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_10 обчислюється з 04 січня 2011 року.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУМВС України в Одеській області, , судові витрати в сумі 5000 (тисяч) грн.
Вироком суду вирішено питання про речові докази та судові витрати у кримінальній справі.
Згідно з оскаржуваним вироком суду ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винними та засуджено за те, що у травні 2010 року, ОСОБА_9 , перебуваючи в квартирі АДРЕСА_3 , маючи матеріальні труднощі, взяв в борг у раніше знайомого йому ОСОБА_16 10000 доларів США, що становило за курсом Національного банку України 79259 грн., обумовивши строк їх повернення до листопада цього ж року. Після закінчення обумовленого строку ОСОБА_16 став неодноразово вимагати від ОСОБА_9 повернення боргу.
30 грудня 2010 року, близько 17:30 год., ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою, групою осіб, з корисливих мотивів та умислом, спрямованим на ухилення від боргового зобов`язання, незаконне заволодіння чужим майном шляхом розбійного нападу, а також на вбивство двох осіб, під приводом повернення ОСОБА_9 цього боргу, прибули на автомобілі «ВАЗ-2106», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , до вищевказаного будинку, де проживало подружжя ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які впустили їх у квартиру АДРЕСА_4 .
Перебуваючи в квартирі ОСОБА_9 , відповідно до досягнутої між ним і ОСОБА_10 домовленості, завдав заздалегідь заготовленим молотком удар ззаду по голові ОСОБА_17 , яка мала намір зайти у велику кімнату, чим заподіяв їй тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя у вигляді забитої рани тім`яно-потиличної області голови і відповідно їй уламково вдавленого перелому тім`яної кістки з забоєм-розтрощенням головного мозку, від яких настала смерть останньої.
Потім ОСОБА_9 підбіг до ОСОБА_16 , який сидів на дивані у великій кімнаті, та якому цим же молотком став наносити численні удари по голові. Одночасно ОСОБА_10 , придушуючи волю ОСОБА_16 , застосовуючи грубу фізичну силу, став утримувати потерпілого за руки, тулуб, а коли той не зміг чинити опір, обидва підсудних стали обшукувати квартиру з метою виявлення цінного майна.
Через деякий час ОСОБА_9 побачив, що ОСОБА_16 живий, після чого зазначений підсудний взятими на кухні ножами став наносити удари в область шиї потерпілого, якого ОСОБА_10 при цьому знову утримував.
Цими діями ОСОБА_16 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя у вигляді численних різаних і колото-різаних ран шиї, з ушкодженнями по ходу ранових каналів лівої пластини щитовидного хряща, еластичного конуса гортані і трахеї, верхньої гілки щитовидної артерії, передній і зовнішньої яремних вен, хребетних артерій, що супроводжувалися рясною зовнішньою кровотечею, що перебувають в причинному зв`язку з його смертю, а також множинні рани голови в лобній ділянці зліва, виличної ділянки зліва, скроневої тім`яної області справа, скронево-виличної області справа, потиличної області справа з відповідними їм уламково-втиснутими і лінійними переломами кісток черепа, із забоєм головного мозку та крововиливом під його оболонки.
Переконавшись, що ОСОБА_17 і ОСОБА_16 мертві, ОСОБА_10 і ОСОБА_9 продовжили обшукувати житло з метою виявлення цінного майна, в результаті чого заволоділи належними загиблим коштами в розмірі 300 доларів США, що становило за курсом Національного банку України 2387,88 грн., а також в розмірі 3000 грн., мобільним телефоном марки «Siemens A70», вартістю 100 грн., мобільним телефоном марки « Samsung SGH-E230 », вартістю 200 грн., а всього майном, загальною вартістю 5687,88 грн., після чого покинули квартиру.
Не погоджуючись з вироком районного суду, прокурор ОСОБА_11 , обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ; захисники: ОСОБА_6 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 ; захисник ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та подали апеляційні скарги, в яких:

- прокурор прокуратури Суворовського району м. Одеси ОСОБА_11 в поданій апеляційній скарзі, не оспорюючи обставин, встановлених судом та доведеності вини та кваліфікації дій засуджених за п.п.1,4,6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України, просить вирок суду змінити в частині вирішення питання про стягнення судових витрат з засуджених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . Прокурор посилається на те, що суд помилково, всупереч ст.ст. 91-93 КПК України (в ред. 1960 року ) стягнув судові витрати на користь НДЕКЦ при ГУМВС України в Одеській області, хоча мав їх стягнути на користь держави.

- засуджений ОСОБА_9 в поданій апеляційній скарзі просить вирок районного суду скасувати, а кримінальну справу направити прокурору для організації проведення додаткового розслідування. ОСОБА_9 вказує на порушення вимог процесуального закону під час проведення досудового слідства у зв`язку з тим, що слідчими не приймалось відповідних постанов про прийняття кримінальної справи до свого провадження; постановами слідчих продовжувалось досудове слідство у кримінальній справі, що є грубим порушенням кримінально-процесуального закону, та є підставою для визнання добутих під час досудового слідства доказів недопустимими. Також ОСОБА_9 зазначає, що обшук в його автомобілі, під час якого були вилучені речі, є незаконним, оскільки слідчими не було отримано рішення суду на проведення такого обшуку. Посилається на порушення його права на захист, оскільки його та захисника не було ознайомлено з постановами слідчого про призначення у справі судових експертиз, у зв`язку з чим сторона захисту була позбавлена права заявляти клопотання та відводи експерт. Під час розгляду справи в апеляційному суді, засуджений ОСОБА_9 доповнив вимоги апеляційної скарги, просив вирок районного суду скасувати, а кримінальну справу направити прокурору для проведення додаткового розслідування та змінити раніше обрану відносно нього міру запобіжного заходу, звільнивши його з під варти;

- захисник ОСОБА_13 в інтересах засудженого ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить вирок районного суду скасувати та постановити новий вирок, яким визнати його підзахисного невинуватим у скоєнні злочинів, передбачених п.1,4,6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України. В обґрунтування апеляційної скарги захисниквказує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, зібраним під час досудового слідства та досліджених в суді. Захисник посилається на те, що в обґрунтування вироку суд першої інстанції поклав показання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які були дані на досудовому розслідуванні під тиском співробітників міліції, а тому ці докази є недопустимими, оскільки отримані органом досудового слідства із застосуванням недозволених методів;

- захисник ОСОБА_18 в інтересах засудженого ОСОБА_9 в апеляційній скарзі вказує на грубе порушення норм кримінального процесуального законодавства з боку співробітників міліції, які неодноразово застосовували до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 недозволені методи досудового слідства, а тому покладені в основу вироку показання підсудних є недопустимими доказами, а інші докази не доводять вину підсудних. Захисник просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_9 визнати невинним та виправдати за обвинуваченням за п.1,4,6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України;

- захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить вирок районного суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_9 визнати невинним та виправдати. Захисник посилається на недопустимість доказів, зокрема показань підсудних, оскільки вони були отримані під тиском співробітників міліції; стверджує про порушення права на захист ОСОБА_9 , які були допущені як на досудовому слідстві, так і в суді. Зокрема захисник посилається в його незаконному відстороненні судом від участі у судовому розгляді справи, безпідставну його заміну на іншого захисника, незважаючи заперечення цьому підсудного ОСОБА_9 . Захисник посилається на недопустимість отриманих в ході досудового слідства доказів, з огляду на допущені порушення кримінально-процесуального закону, зокрема вказує, що огляд автомобіля ОСОБА_9 був проведений без отримання дозволу суду на такий огляд. Також захисник посилається на недопустимість як доказів одягу, який нібито належить ОСОБА_9 , на якому виявлені сліди крові Скляр, оскільки в матеріалах справи відсутні дані про вилучення цих речей або їх добровільної видачі. Крім того, захисник вказує на те, що судом не було надано належної оцінки показам свідків, допитаних в ході судового слідства, що потягло за собою невідповідність висновків суду, викладених у вироку; однобічність судового розгляду та порушення принципів диспозитивності та змагальності сторін, які полягали у прийнятті доказів, які надані стороною обвинувачення, та відхиленні клопотань сторони захисту про допит свідків та витребування письмових доказів. Під час розгляду справи в апеляційному суді захисник ОСОБА_6 змінив вимоги своєї скарги, просив вирок районного суду скасувати, а кримінальну справу направити прокурору для організації проведення додаткового розслідування та змінити раніше обрану ОСОБА_9 міру запобіжного заходу;

- засуджений ОСОБА_10 в поданій апеляційній скарзі вказуючи на свою непричетність до вчинення злочинів, передбачених п.1,4,6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України та одночасно просив пом`якшити призначене покарання. Під час розгляду справи в апеляційному суді засуджений ОСОБА_10 змінив вимоги апеляційної скарги, просив вирок районного суду скасувати та призначити новий розгляд кримінальної справи в районному суді, а також змінити раніше обрану відносно нього міру запобіжного заходу;

- захисник ОСОБА_12 в інтересах засудженого ОСОБА_10 в поданій апеляційній скарзі просить вирок районного суду скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 невинуватим у скоєнні злочинів, передбачених п.1,4,6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України. Захисник вказує на односторонність та неповноту досудового розслідування та судового слідства, оскільки в основу обвинувального вироку покладені первісні показаннях ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , а інші докази не доводять їх причетність до вчинення злочинів. Посилається на те, що судом не була дана належна оцінка показанням свідків в сукупності з показаннями підсудних. Також захисник вказує на те, що під час досудового розслідування та судового слідства не було допитано в якості свідка ОСОБА_19 , який здійснював злом двері квартири потерпілих та першим виявив їх трупи, а в основу обвинувального вироку покладені показання дружини цього свідка ОСОБА_20 , яка взагалі не була присутня на місці події та її показання не є прямими доказами вини підсудних у скоєному. Крім того, захисник посилається на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, а також порушення кримінально-процесуального законодавства під час розгляду судом справи;

Під час судового розгляду та в судових дебатах захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_10 , підтримав апеляційну скаргу засудженого, просив вирок районного суду скасувати та призначити новий судовий розгляд кримінальної справи в суді першої інстанції та скасувати запобіжний захід відносно ОСОБА_10 .

Захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_10 , під час судового розгляду та в судових дебатах, підтримала апеляційну скаргу засудженого, але просила вирок суду першої інстанції скасувати та визнати її підзахисного невинуватим у скоєнні злочинів, передбачених п.1,4,6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України, звільнивши його з-під варти.
Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даній кримінальній справі не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу державного обвинувача по справі та заперечував проти задоволення апеляційних скарг засуджених та їх захисників; захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_9 , які підтримали змінені апеляційні скарги, просили вирок суду в частині засудження за п.п.1,4,6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК Українискасувати, а кримінальну справу направити на додаткове розслідування, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та не заперечували проти задоволення апеляційної скарги засудженого ОСОБА_21 та його захисника; захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_10 , які підтримали апеляційні скарги, подані в інтересах засудженого ОСОБА_10 , не заперечували проти апеляційних скарг засудженого ОСОБА_9 та його захисників та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; вивчивши матеріали справи; провівши судові дебати; надавши останнє слово засудженим; колегія суддів приходить до висновку про таке.

Положення ст. 365 КПК України в редакції 1960 року (далі КПК) передбачають, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності та обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального та процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим в судовому засіданні.
Згідно вимог ст. 367 КПК підставою для скасування вироку є: 1) однобічність або неповнота дізнання, попереднього та судового слідства; 2) невідповідність висновків суду викладених у вироку, фактичним обставинам справи; 3) істотні порушення кримінально-процесуального закону; 4) неправильне застосування закону.
Згідно ч. 2 ст. 374 КПК, апеляційний суд скасовує вирок і повертає справу на новий судовий розгляд, коли під час розгляду в суді першої інстанції були допущені такі істотні порушення кримінально-процесуального закону, які виключали можливість постановлення вироку.
За результатами перегляду оскаржуваного вироку районного суду, колегією суддів встановлено, що в ході судового слідства по даній справі були допущені істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, які перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу, встановити по ній об`єктивну істину, забезпечити права і законні інтереси учасників процесу та прийняти законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.
Колегією суддів встановлено, що в ході досудового розслідування та судового розгляду в даній кримінальній справі, були грубо порушення права підсудних ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на захист.
Так, право підозрюваного, обвинуваченого на захист є конституційною гарантією, яка закріплена положеннями ст.ст. 59, 63 Конституції України, та є однією з основних засад судочинства, передбачених ст. 129 Основного Закону.

Крім того, забезпечення права на захист закріплено ч.2 ст.21 КПК, яка передбачає, що особа, яка провадить дізнання, слідчий, прокурор, суддя і суд зобов`язані до першого допиту підозрюваного, обвинуваченого і підсудного роз`ясняти їм право мати захисника і скласти про це протокол, а також надати підозрюваному, обвинуваченому і підсудному можливість захищатися встановленими законом засобами від пред`явленого обвинувачення та забезпечити охорону їх особистих і майнових прав.

Забезпечення права людини на захист від обвинувачення у вчиненні злочину закріплено у ст. 11 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року та у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950 року, ратифікованою Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997року.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-1V від 23.02.2006 року, зі змінами, внесеними згідно із Законами №3135-V1 від 15.03.2011року та №5463-V1 від 16.10.2012 року, остаточне рішення ЄСПЛ у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав і основоположних свобод, є обов`язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції.

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», №29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

У ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право кожного на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Важливою складовою права на захист у кримінальному провадженні є також забезпечення ефективності захисту та створення умов для вільного вибору захисника. Недотримання цих складових права на захист навіть за умови участі захисника у провадженні на різних стадіях може призвести до істотних порушень вимог КПК та скасування судового рішення.

Належна реалізація права на захист у кримінальному провадженні вимагає застосування практики ЄСПЛ, згідно з правовою позицією якого, відображеною, зокрема, у п. 262 рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», «право кожного обвинуваченого у вчиненні злочину на ефективний захист, наданий захисником…, є однією з основних ознак справедливого судового розгляду». Також у п. 89 рішення ЄСПЛ від 13 лютого 2001 року у справі «Кромбах проти Франції» вказано, що «хоча право кожної особи, обвинувачуваної у вчиненні кримінального правопорушення, на ефективний захист адвокатом не є абсолютним, воно становить одну з головних підвалин справедливого судового розгляду».

Відповідно до положень ч.1 ст.48 КПК захисник зобов`язаний використовувати передбачені в цьому Кодексі та в інших законодавчих актах засоби захисту з метою з`ясування обставин, які спростовують підозру чи обвинувачення, пом`якшують чи виключають кримінальну відповідальність підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого та надавати їм необхідну юридичну допомогу.

Захисник після його залучення має право відмовитися від виконання своїх обов`язків лише у випадках: якщо є обставини, які згідно з КПК виключають його участь у справі; якщо він свою відмову мотивує недостатніми знаннями чи некомпетентністю.

Ефективним захистом визнається така кримінально-процесуальна діяльність особи, яка зазнає кримінального переслідування, та її захисника, в ході якої шляхом передбачених кримінальним процесуальним законом засобів досягається певний результат, який із потенційно можливих в конкретній ситуації найбільш відповідає законним процесуальним інтересам вищевказаної особи. Критерії, за якими визначається ефективність захисту, яких дотримується ЄСПЛ, відмінні від тих, що передбачені КПК. При аналізі практики ЄСПЛ щодо забезпечення права на ефективний захист виділено дві основні складові цього права це право на ефективну участь у процесі самого обвинуваченого і право на практичну та ефективну юридичну допомогу. За наслідками їх розгляду в контексті практики ЄСПЛ виділено перелік сформульованих Судом стандартів (критеріїв) ефективності здійснення права на захист. Звернуто увагу на проблему заміни адвоката, який неналежним чином здійснює захист обвинуваченого або його захист є явно неефективним.

ЄСПЛ неодноразово констатував порушення права на захист у справах, де захисник формально був призначений, проте не здійснював ефективний захист. Показовим є рішення ЄСПЛ від 12 червня 2008 року у справі «Яременко проти України». У заявника був захисник, якого було усунуто від справи, оскільки заявник підписав відмову від юридичної допомоги захисника ОСОБА_22 на тій підставі, що той застерігав його від зізнання у вчиненні злочину. За твердженням заявника, він підписав її під тиском працівників міліції та слідчого у справі. Йому було призначено інших захисників. У п. 90 цього рішення ЄСПЛ як на підставу порушення п. 3 (с) ст. 6 Конвенції зазначив таке: «Суд зауважує: той факт, що кожен із двох інших захисників, які представляли заявника, бачив його лише один раз і тільки під час допиту і що до допиту ніхто з них із заявником не бачився, найімовірніше свідчить про символічний характер їхніх послуг. Суд вважає, що спосіб, у який захисника ОСОБА_22 усунули від участі у справі, та підстави, якими було пояснено це рішення, а також у зв`язку зі стверджуваною відсутністю юридичних підстав для такого заходу, викликають серйозні сумніви щодо справедливості всього провадження у цій справі. Суд бере до уваги й той факт, що пізніше захисникові ОСОБА_22 дозволили повернутися до участі у справі без будь-якого натяку на те, що стверджуваних підстав для його усунення вже не існує».

Таким чином, ЄСПЛ поставив під сумнів виконання захисниками ефективного захисту заявника, що становило істотне порушення вимог КПК.

Разом з цим, практика ЄСПЛ, яка відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується при розгляді справ як джерело права, районним судом у даній справі врахована не була.

Так, колегією суддів встановлено, що обвинувальний висновок надійшов до Суворовського районного суду м. Одеси 06.05.2011 року (т.6, а.с.248) та актом прийому-передачі від 22.11.2011 року, справу передано від судді ОСОБА_23 судді ОСОБА_24 (т.7, а.с.1). За результатами попереднього судового засідання справу призначено до судового розгляду на 09.12.2011 року (т.7, а.с.10).
Ухвалою колегії суддів від 03.08.2012 року захисника ОСОБА_25 , який здійснював захист ОСОБА_9 , у зв`язку з його неявкою в судові засідання, усунуто від участі від справи та в порядку ст.45, 47 КПК призначено іншого захисника з числа адвокатів Одеської обласної колегії адвокатів (т.7, а.с.127). Однак, як свідчить заява ОСОБА_9 (т.7, а.с.146), останній заперечував проти усунення його захисника ОСОБА_25 від участі у справі та наполягав на участі в процесі саме цього захисника. Як убачається з протоколу судового засідання від 07.12.2011 року, в судове засідання з`явився захисник підсудного ОСОБА_9 ОСОБА_25 та пояснив, що не з`явився в судові засідання з причини хвороби, про що повідомляв суд, а в останнє судове засідання він запізнився на п`ять хвилин, але судове засідання вже було відкладене. Суд, з урахуванням думки учасників судового процесу, а також неявки захисника, який був призначений підсудному ОСОБА_9 знов допустив до участі справі в якості захисника ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_25 (т.9, а.с.109-110).
Далі, 22.04.2013 року, до районного суду надійшла заява адвоката ОСОБА_6 про укладення договору з родичами підсудного ОСОБА_9 щодо захисту останнього (т.7 а.с.223-228). В судовому засіданні 26.04.2013 року судом до участі у справі допущено адвоката ОСОБА_6 в якості захисника підсудного ОСОБА_9 , який в свою чергу повідомив про розірвання договору з захисником ОСОБА_25 (т.7, а.с.246).
Далі, в судовому засіданні 20.12.2013 року підсудний ОСОБА_9 заявив про призначення йому безоплатного захисника у зв`язку з припиненням адвокатської діяльності ОСОБА_6 до її відновлення, що підтверджено витягом з Єдиного реєстру адвокатів та протоколом судового засідання (т.8, а.с.57; т.9, а.с.122 об.-123). 11.01.2014 року Одеським обласним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_9 призначено захисника ОСОБА_26 (т.8, а.с.64-67).
17.04.2014 року захисником ОСОБА_6 подано заяву та витяг з Єдиного реєстру адвокатів про відновлення адвокатської діяльності 24.03.2014 року (т.8, а.с.110-113), який продовжив здійснювати захист ОСОБА_9 в даній кримінальній справі.
Далі, ухвалою районного суду від 25.09.2015 року захисника ОСОБА_6 усунуто від участі у справі через неявки в судові засідання та в порядку ст.ст. 45, 47 КПК підсудному ОСОБА_9 призначено іншого захисника з числа адвокатів Одеського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, а розгляд справи відкладено на 05.10.2015 року (т.9, а.с.51). При цьому, в матеріалах справи наявна заява захисника ОСОБА_6 про його можливе запізнення в судове засідання по даній справі у зв`язку з участю в іншій справі в Роздільнянському районному суді Одеської області, яка, в свою чергу, відповідно до помітки судді ОСОБА_24 передана судді з канцелярії суду 25.09.2015 року, о 17:10 год. (т.9, а.с.52).
28.09.2015 року Одеським обласним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_9 призначено захисника ОСОБА_13 (т.9, а.с.57-59).
Відповідно до розписки, захисник ОСОБА_13 ознайомився з матеріалами кримінальної справи 05.10.2015 року (т.9, а.с.60), Разом з тим, як свідчить протокол судового засідання, незважаючи на заперечення підсудного ОСОБА_9 щодо продовження розгляду справи, з мотивів неможливості спілкування між ним та призначеним захисником ОСОБА_13 до судового засідання, а також неготовністю підсудного приймати участь в судових дебатах, суд цього ж дня перейшов до судових дебатів. В судових дебатах підсудний ОСОБА_9 неодноразово заявляв про неможливість продовження розгляду за участю захисника ОСОБА_13 (т.9, а.с.164-167).
Наведені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про незабезпечення судом права підсудного ОСОБА_9 на захист.
Далі, 09.11.2017 року, ухвалою районного суду задоволено клопотання адвоката ОСОБА_6 та останньому поновлено строк апеляційного оскарження вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 07.10.2015 року відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (т.10, а.с.149).
Таким чином, з урахуванням способу, у який захисників, спочатку ОСОБА_25 , а потім ОСОБА_6 , районний суд усував від участі у справі, та підстави, якими були пояснені такі рішення, беручи до уваги й той факт, що пізніше захиснику ОСОБА_6 районний суд дозволив повернутися до участі у справі на стадії апеляційного оскарження, поновивши строк оскарження вироку суду, без будь-якого натяку на те, що стверджуваних підстав для його усунення вже не існує, враховуючи також те, що на протязі судового розгляду ОСОБА_9 наполягав на участі залучених ним до справи захисників ОСОБА_25 , ОСОБА_6 у справі, але такі вимоги підсудного були залишені поза увагою суду, а також факт невжиття районним судом заходів щодо забезпечення достатнього часу спілкування підсудним ОСОБА_9 з новопризначеним захисником ОСОБА_13 , такі встановлені апеляційним судом обставини викликають серйозні сумніви щодо справедливості всього провадження у цій кримінальній справі у зв`язку із порушенням права ОСОБА_9 на вільний вибір захисника та вказують на відсутність надання ефективного захисту від пред`явленого обвинувачення.

Апеляційний суд, з урахуванням пояснень засудженого ОСОБА_9 , вважає, що залучені судом захисники для здійснення захисту ОСОБА_9 за призначенням замість усунених захисників ОСОБА_25 та ОСОБА_6 , не здійснювали в повній мірі його захисту, а захисник ОСОБА_13 , бачився з підзахисним лише один раз невеликий проміжок часу безпосередньо перед судовими дебатами. Більш того, як убачається з матеріалів кримінальної справи, на ознайомлення з матеріалами справи, яка на момент ознайомлення складалась з 9 (дев`яти) томів, захисник з`явився безпосередньо перед судовим засіданням 05.10.2019 року, що може свідчити про символічний характер послуг цим захисником щодо захисту ОСОБА_9 .

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що призначені судом першої інстанції захисники внаслідок неналежного виконання професійних обов`язків не забезпечили ефективного захисту підсудного ОСОБА_9 , чого вимагали інтереси правосуддя, що є порушенням підпункту «с» п. 3 ст. 6 Конвенції. І цей недолік не міг бути виправлений ані юридичною допомогою, наданою ОСОБА_9 поверненням до справи залученого ним захисника пізніше, ані характером подальшого провадження, про що також зазначає в п. 58 рішення ЄСПЛ від 27 листопада 2008 року у справі «Салдуз проти Туреччини»; пунктах 3941 рішення ЄСПЛ від 31 березня 2009 року у справі «Плонка проти Польщі».

Щодо забезпечення права на захист підсудному ОСОБА_10 під час судового розгляду справи, апеляційним судом встановлено наступне.

Після надходження обвинувального висновку до районного суду захист підсудного ОСОБА_10 здійснювала захисник ОСОБА_27 на підставі ордеру №76 від 17.05.2011 року (т.6, а.с.278-279).

Відповідно до ордеру від 25.07.2011 року захист ОСОБА_10 також здійснювала захисник ОСОБА_28 , що підтверджується заявою останньої про її допуск до участі у справі (т.6, а.с.290-291). Крім того, відповідно до угоди та ордеру № 21 від 09.11.2011 року захист ОСОБА_10 також здійснювала захисник ОСОБА_29 (т.7, а.с.2, 7-8).

07.06.2013 року підсудним ОСОБА_10 подано до районного суду заяву про відмову від послуг захисника ОСОБА_29 та подальшим укладенням договору з іншим захисником (т.7, а.с.245).

05.07.2013 року підсудним ОСОБА_10 подано клопотання про призначення його захисником адвоката ОСОБА_30 (т.8, а.с.2).

Ухвалою суду від 05.07.2013 року постановлено повідомити адвоката ОСОБА_30 , у зв`язку з його відсутністю в судовому засіданні, про клопотання підсудного ОСОБА_10 , та призначення останньому захисника з числа адвокатів Одеського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в порядку ст.ст.45, 47 КПК (т.8, а.с.3).

Згідно протоколу судового засідання від 23.08.2013 року адвоката ОСОБА_30 допущено до участі у справі в якості захисника підсудного ОСОБА_10 (т.8, а.с.16, 17, 21; т.9, а.с.121 об.).

19.11.2014 року до районного суду надійшла заява ОСОБА_10 про відмову від захисника ОСОБА_30 у зв`язку з неефективним захистом підсудного (т.8, а.с.166, 167), яка відповідно до ухвали суду від 25.11.2014 року прийнята судом та в якості захисника підсудного ОСОБА_10 допущено адвоката ОСОБА_12 (т.8, а.с.170-173).

Відповідно до розписки захисника ОСОБА_12 , яка міститься на заяві про ознайомлення з матеріалами справи від 21.11.2014 року, остання ознайомилася з матеріалами кримінальної справи (т.8, а.с.169). Однак, як свідчить протокол судового засідання від 25.11.2014 року, захисник ОСОБА_12 в судовому засіданні заявила про те, що частково ознайомлена з матеріалами справи, але не заперечувала проти продовження розгляду справи. При цьому, в судовому засіданні було досліджено докази, зокрема диск №2, на якому зафіксовано допит обвинуваченого ОСОБА_10 (т.9, а.с.145 об., 146).

09.06.2015 року до Суворовського районного суду м. Одеси надійшли заяви ОСОБА_10 від 04.06.2015 року про призначення йому іншого захисника, у зв`язку з нездійсненням захисником ОСОБА_12 ефективного захисту (т.8, а.с.243-246). Однак, в судовому засіданні 15.06.2015 року, підсудний ОСОБА_10 , без повідомлення мотивів своїх дії, відмовився від поданих ним заяв про відмову від захисника ОСОБА_12 (т.9, а.с.153).

Таким чином, колегією суддів встановлено, що після надходження обвинувального висновку до суду захист підсудного ОСОБА_10 , серед інших, здійснювали захисники ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , однак під час попереднього судового засідання та на початку судового розгляду, приймала участь лише захисник ОСОБА_29 , але матеріали кримінальної справи не містять даних про повідомлення захисників ОСОБА_27 та ОСОБА_28 про час і місце розгляду справи, про відмову підсудного ОСОБА_10 від цих захисників, а також з`ясування думки ОСОБА_10 та інших учасників справи щодо можливості подальшого розгляду справи за відсутності захисників ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , та прийняття судом відмови підсудного від захисників.

Також, з урахуванням постійних заяв підсудного ОСОБА_10 про недовіру призначеним йому захисникам у зв`язку з нездійсненням ними його ефективного захисту, способу, у який захисників було призначено/замінено, враховуючи також той факт, що після допуску захисника ОСОБА_12 , будучи обізнаним, що захисник лише частково ознайомлена з матеріалами справи, суд продовжив судове слідство та досліджував докази у справі, такі встановлені апеляційним судом обставини викликають серйозні сумніви щодо справедливості всього провадження у цій кримінальній справі у зв`язку із порушенням права ОСОБА_10 на захист від пред`явленого обвинувачення.

Вказане свідчить про те, що захисники підсудного ОСОБА_10 , з огляду на заяви останнього про недовіру захисникам, які брали участь в розгляді справи, не здійснювали в повній мірі його захисту, що свідчить про символічний характер послуг захисниками щодо захисту ОСОБА_10 та ставить під сумнів виконання захисниками ефективного захисту підсудного під час розгляду кримінальної справи відносно нього, що визнається апеляційним судом як істотне порушення вимог КПК та грубим порушенням права ОСОБА_10 на захист.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що захисники підсудного ОСОБА_10 , які брали участь у розгляді справи в районному суді, не забезпечили ефективного захисту підсудного ОСОБА_10 , чого вимагали інтереси правосуддя, що є порушенням підпункту «с» п. 3 ст. 6 Конвенції. І цей недолік не міг бути виправлений ані юридичною допомогою, наданою ОСОБА_10 призначеними в подальшому захисниками, ані характером подальшого провадження, про що також зазначає в п. 58 рішення ЄСПЛ від 27 листопада 2008 року у справі «Салдуз проти Туреччини»; пунктах 3941 рішення ЄСПЛ від 31 березня 2009 року у справі «Плонка проти Польщі».

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

02 лютого 2017 року Європейський суд з прав людини одноголосно постановив рішення у справі «Кулік проти України» та констатував порушення у тому числі положень підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції у поєднанні з пунктом 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з порушенням права заявника на отримання правової допомоги на початкових етапах провадження. У цьому рішенні ЄСПЛ, розглянувши скаргу заявника за підпунктом «с» пункту 3 та пункту 1 статті 6 Конвенції, вказав, що 1 лютого 2003 року заявника було проінформовано про його право на захист і він висловив бажання побачитися з адвокатом до першого допиту. Проте у той же день у присутності працівників міліції та за відсутності адвоката заявник зізнався у вчиненні подвійного вбивства, в якому він обвинувачувався, і органи влади визнали його зізнання як доказ, хоча були інші докази винуватості заявника. Крім того, ЄСПЛ зазначив про відсутність вагомих підстав для обмеження права заявника на юридичну допомогу до 3 лютого 2003 року, коли адвоката, з яким дружина заявника уклала угоду, було допущено до участі у справі. У зв`язку з цим ЄСПЛ визнав порушення підпункту «с» пункту 3 статті 6 у поєднанні з пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Відсутність можливості отримати правничу допомогу до підписання щиросердного зізнання і присвоєння статусу підозрюваного суперечить ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Такого висновку дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 17 липня 2018 року у справі «Фефілов проти Росії». У цій справі ЄСПЛ дійшов висновку, що заявнику не було надано можливості отримати юридичну консультацію до того, як він підписав щиросерде зізнання і йому було офіційно присвоєно статус підозрюваного у кримінальній справі. Суд зробив висновок, що доступ особи до адвоката з моменту її фактичного затримання був обмежений без будь-яких «вагомих підстав». Таким чином, Суд визнав порушення ст. 6 Конвенції.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення в даній кримінальній справі вбачається, що в основу обвинувального вироку в якості доказів вини ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в скоєнні умисного вбивства, серед іншого, поставлені явки з повинною ОСОБА_9 (т.1 а.с.97) та ОСОБА_10 (т.1 а.с.104) від 04.01.2011 року, в яких останні заявляють про умисне вбивство подружжя потерпілих ОСОБА_31 30.12.2011 року о 17:00 годині, а також інші докази, які були отримані на початковій стадії досудового розслідування безпосередньо після затримання підозрюваних.

Так, ОСОБА_9 був затриманий 04.01.2011 року в якості підозрюваного в скоєнні злочину, передбаченого п.1 ч.2 ст.115 КК України в приміщенні Суворовського РВ ОГУ УМВС України в Одеській області, в період часу з 13:00 год. до 13:20 год. (т.1 а.с.144-145); а ОСОБА_10 затриманий 04.01.2011 року в якості підозрюваного в скоєнні злочину, передбаченого п.1 ч.2 ст.115 КК України в приміщенні Суворовського РВ ОГУ УМВС України в Одеській області, в період часу з 14:00 год. до 14:20 год. (т.1 а.с.165-166).

При цьому, згідно матеріалів кримінальної справи, як ОСОБА_9 , так і ОСОБА_10 , 04.01.2010 року вже мали статус підозрюваних та їм було роз`яснено право мати захисника (т.1 а.с.149; 170).

З матеріалів кримінальної справи також вбачається, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перебували в приміщенні Суворовського РВ ОГУ УМВС України в Одеській області починаючи з 03.01.2011 року, про що свідчать протоколи особистого огляду та вилучення від 03.01.2011 року (т.1, а.с.94, 111).

Постановами слідчого від 04.01.2011 року підозрюваним ОСОБА_9 та ОСОБА_10 призначені захисники ОСОБА_32 та ОСОБА_33 , відповідно (т.1, а.с.150, 171).

Разом із цим, після допуску до участі у справі захисника ОСОБА_32 , який здійснював захист ОСОБА_9 , останній, будучи допитаним в якості підозрюваного 04.01.2011 року, відмовився від надання показів у справі та заявив про застосування до нього недозволених методів дізнання, в результаті чого ним було написано явку з повинною (т.1, а.с.151-152). Захисником ОСОБА_32 слідчому було заявлено клопотання про направлення ОСОБА_9 на освідування для встановлення факту його побиття працівниками міліції (т.1, а.с 153).

Однак, вже наступного дня - 05.01.2011 року, ОСОБА_9 подав слідчому ОСОБА_34 заяву про відмову від захисника ОСОБА_32 та постановою слідчого від 05.01.2011 року ОСОБА_9 призначено захисника ОСОБА_35 (т.1, а.с.154, 159). Далі, під час допиту ОСОБА_9 в присутності захисника ОСОБА_36 знов надав покази про визнання винуватості (т.1, а.с.160-164).

Таким чином, колегією суддів беззаперечно встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 утримувались в приміщенні Суворовського РВ ОГУ УМВС України в Одеській області з 03.01.2011 року, явки з повинною були написані ними 04.01.2011 року у присутності працівників міліції та за відсутності захисників.

За твердженнями засуджених, наявні в матеріалах кримінальної справи щиросердні розкаяння ними були написані під фізичним і психічним тиском працівників правоохоронного органу, а захисники, які були залучені на цьому етапі, не реагували на заяви підозрюваних щодо примусу з боку правоохоронців у визнанні причетності до злочину.
Зважаючи на це, на думку колегії суддів, добровільність написання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 явок з повинною є сумнівною, а тому доводи про обставини їх походження, з врахуванням наданих ним суду апеляційної інстанції пояснень, потребували ретельної перевірки й оцінки щодо правильності сприйняття цих доказів судом першої інстанції при постановленні вироку з точки зору допустимості таких доказів.
Між тим, як вбачається з оскаржуваного вироку, такої оцінки в ній районним судом надано не було, що свідчить про невиконання судом вимог ст.ст. 67, 323 КПК.
За таких обставин, колегія суддів приходить висновку про відсутність можливості отримати правничу допомогу до підписання щиросердного зізнання і присвоєння статусу підозрюваного як ОСОБА_9 так і ОСОБА_10 , а їх доступ до адвоката з моменту фактичного затримання був обмежений без будь-яких «вагомих підстав», що суперечить ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до вимог ст.ст. 323, 334 КПК і роз`яснень, що містяться в п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і винесення вироку» №5 від 29.06.1990 року, обвинувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. При цьому суд повинен піддати аналізу всі зібрані по справі докази, тобто всі фактичні дані, що містяться в показаннях підсудних, потерпілих, свідків, у висновках експертів та інших джерелах доказів, що підтверджують або спростовують обвинувачення. Ухвалення одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Порушення вимог ст.ст. 332-335 КПК, допущені при складанні вироку, відповідно до положень ст. 367 КПК, є підставою для скасування вироку.
З урахуванням даних вимог кримінально-процесуального закону України, суд, приймаючи рішення про визнання підсудного винним у скоєнні інкримінованого йому злочину, повинен не тільки викласти весь обсяг обвинувачення, визнаного доведеним, а й обставини, які визначають ступінь винності підсудного, докази, покладені судом в обґрунтування своїх висновків.
В ході апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що при розгляді даної кримінальної справи і постановленні вироку, суд першої інстанції не виконав зазначених вимог кримінально-процесуального закону.
Суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 334 КПК, відповідно до яких мотивувальна частина вироку повинна складатися з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину, форми вини і мотивів злочину, доказів, на яких суд засновує висновок суду про винність кожного з підсудних, з вказівками мотивів, чому суд відкидає інші докази.
Відповідно до положень, які містяться в роз`ясненнях п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і винесення вироку» №5 від 29.06.1990 року в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 324 КПК. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу.
Перевіркою матеріалів справи встановлено, що районний суд в порушення вимог ст.67 КПК оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, не зазначив у вироку переконаних мотивів, з яких він відкинув доводи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 і їх захисників про невинуватість підсудних.
У частині 3 статті 62 Конституції України визначено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до вимог ст.ст. 22, 64-66 КПК прокурор, слідчий зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого.
З матеріалів кримінальної справи вбачається, що підсудні ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , під час судового розгляду, не визнавали себе винними у скоєнні інкримінованих їм злочинів, стверджуючи при цьому, що справа була сфальсифікована працівниками міліції, які, з метою отримання від них явки з повинною і первинних свідчень, застосовували до них фізичне та психологічне насильство.
З матеріалів кримінальної справи, в тому числі і зі змісту вироку (т.9, а.с.175-176 об.) вбачається, що обґрунтовуючи безпідставність доводів підсудних про застосування до них незаконних методів досудового слідства, районний суд послався на постанови старшого помічника прокурора Суворовського району м. Одеси ОСОБА_37 від 21.03.2011 року, а також помічника прокурора вказаного району ОСОБА_38 від 23.09.2011 року, якими було відмовлено в порушенні кримінальних справ за ознаками ст.ст.127, 364, 365, 374 КК України - у зв`язку відсутністю складів зазначених злочинів та згідно яких не знайшли свого підтвердження і визнані надуманими численні звернення зацікавлених осіб в інтересах ОСОБА_9 про застосування щодо останнього насильства (т.6 л.д.7-12, т.8 л.д.94-95).
Разом із цим, слід констатувати, що згаданими постановами прокурорів були розглянуті лише численні звернення зацікавлених осіб в інтересах ОСОБА_9 про застосування щодо останнього насильства, але заяви самого ОСОБА_9 залишилися нерозглянутими, оскільки процесуальне рішення в матеріалах кримінальної справи відсутнє.
З урахуванням встановлених районним судом обставин, судом було повідомлено прокуратуру Одеської області про отримані в судовому засіданні свідчень підсудного ОСОБА_10 про застосування до нього під час дізнання і досудового слідства насильства (т.8, а.с.75, 109), на що отримано письмову відповідь старшого слідчого другої слідчого відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_39 від 05.04.2014 року №17/1/2-4202-11 про те, що, незважаючи на неприйняття в період досудового слідства порядку ст.97 КПК, будь-якого рішення щодо доводів ОСОБА_10 , перед направленням кримінальної справи до суду, відповідно до вимог ст.ст. 225-232 КПК, воно було вивчено прокурором, затверджено обвинувальний висновок, і при цьому будь-яких порушень закону або законних прав обвинувачених не встановлено (т.8 л.д.115).
Тобто, слід констатувати, що в цьому випадку, районний суд обмежився отриманням від прокуратури лише письмової відповіді, та не зажадав та не прийняв будь-яких дієвих заходів щодо отримання процесуального рішення прокурора щодо результатів перевірки обставин затримання ОСОБА_10 , обставин його перебування в відділі міліції та здійснення щодо нього психологічного та фізичного тиску на нього, про що стверджував підсудний ОСОБА_10 .
Під час апеляційного перегляду прокурор також не надав апеляційному суду даних щодо результатів розгляду повідомлення районного суду про перевірку заяви ОСОБА_10 в порядку ст.97 КПК України.
З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, колегією суддів було прийнято рішення про направлення прокурору в порядку ст.214 КПК України (в ред.2012 року) заяв засуджених ОСОБА_9 і ОСОБА_10 про застосування до них на стадії досудового розслідування недозволених методів слідства та катування.

22.05.2020 року прокуратурою Одеської області за заявами ОСОБА_9 і ОСОБА_10 внесені відомості до ЄРДР за №0000525 за ч.1 ст.365-1 КК України.
Згідно листа слідчого 2-го СВ СУ ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_40 , станом на 21.08.2020 року досудове розслідування кримінального провадження №0000525 за ч.1 ст.365-1 КК України за фактом застосування до ОСОБА_10 під час дізнання і досудового слідства катування та недозволених методів проведення досудового слідства з боку працівників правоохоронного органу не завершене.
Оскільки незважаючи на внесення за повідомленням апеляційного суду Територіальним Управлінням ДБР в м. Миколаєві відомостей до ЄРДР за фактом застосування до підсудних недозволених методів досудового розслідування, що мало місце ще в травні 2020 року, відповідь щодо результатів досудового розслідування на адресу апеляційного суду, попре неодноразові нагадування, не надійшла, колегія суддів, враховуючи встановлені під час апеляційного розгляду справи порушення вимог КПК, які слугують підставою для скасування вироку районного суду з призначенням нового розгляду справи в районному суді, вважає, що тривалість досудового розслідування по вказаному кримінальному провадженню не може ставити в залежність прийняття рішення апеляційним судом, оскільки в протилежному випадку очікування апеляційним судом результатів, не відповідатиме вимогам закону щодо розумності строків.

Колегія суддів, скасовуючи вирок та призначаючи новий розгляд кримінальної справи в суді першої інстанції звертає увагу районного суду, що в процесі нового судового розгляду, з урахуванням положень п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 25.03.1988 року, суду необхідно ініціювати перед органом досудового розслідування питання щодо завершення досудового розслідування та прийняття остаточного рішення за заявами підсудних ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а після отримання результатів цього розслідування, надати оцінку всім доказам по справі на предмет їх допустимості.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що статтею 29 Конституції України передбачено право кожної людини на свободу та особисту недоторканність та зазначено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше ніж за мотивованим рішенням суду та тільки з підстав, та в порядку, встановленому законом.
Зазначені гарантії права на свободу та особисту недоторканність, передбачені ст.29 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ст. 3 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої 17 липня 1997 Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року», Першого протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції.
Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Вергельській проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року) і по справі «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), що в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана жорстокому поводженню з боку суб`єктів владних повноважень в порушення статті 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального боргу держави відповідно до статті 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування.
Наведені положення Конвенції та практика Європейського суду, відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються при розгляді справ як джерело права, не були враховані районним судом, що необхідно усунути в процесі нового судового розгляду справи.
Крім того, апеляційним судом встановлені інші істотні порушення кримінально-процесуального законодавства, які виключали можливість постановлення у даній справі обґрунтованого вироку. Ці порушення є суттєвими, їх неможливо усунути в процесі апеляційного провадження, але вони можуть бути усунуті при повторному розгляді справи в суді першої інстанції.
Так, посилання районного суду на висновки проведених у справі судових експертиз, як на докази винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у скоєні інкримінованих їм злочинів, на думку апеляційного суду, є непереконливими і передчасними. Так, як свідчать матеріали кримінальної справи, призначення експертиз було здійснено органом досудового розслідування всупереч вимогам ст.197 КПК, без забезпечення прав обвинувачених при призначенні і проведені експертиз, оскільки про призначення експертиз обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та їх захисників, було повідомлено вже після їх проведення, що фактично позбавило сторону захисту заявляти клопотання, в тому числі і щодо постановки додаткових питань.
Вказані обставини, дають апеляційному суду обґрунтовані підстави поставити під сумнів категоричний висновок суду першої інстанції про доведеність обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на підставі тих доказів, які наведені у вироку суду, а тому такий висновок районного суду, на думку колегії суддів, є передчасним.
З урахуванням наведеного, під час нового судового розгляду, суду необхідно отримати результати досудового розслідування кримінального провадження №0000525 за ч.1 ст.365-1 КК України, допитати в якості свідків осіб, які затримували ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та приймали участь в проведені слідчих дій за їх участю, по обставинам їх затримання за підозрою у вбивстві подружжя Скляр, обставин перебування ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під наглядом міліції, після чого, в сукупності з іншими доказами по справі, дати свідченням вказаних осіб та встановленим фактам належну правову оцінку.
Таким чином, встановлені колегією суддів і наведені вище обставини, з урахуванням тих доказів, які були досліджені судом і вказані в оскаржуваному вироку, на думку колегії суддів, не спростовують доводів апеляційних скарг засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та їх захисників і обґрунтовано ставлять під сумнів категоричний висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в інкримінованих їм злочинах, оскільки всупереч вимогам ст.ст. 327, 334 КПК вирок ґрунтується на суперечливих доказах, які були покладені судом в основу вироку, без оцінки та аналізу всіх доказів, що є в матеріалах кримінальної справи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції допустив таку неповноту та неправильність судового слідства та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, яка свідчить про недотримання судом вимог кримінально-процесуального закону, які відповідно до вимог ст.ст. 367, 368, 369 КПК, є підставами для скасування вироку суду та призначення нового розгляду кримінальної справи в суді першої інстанції.
За таких обставин, апеляційні скарги захисника ОСОБА_12 в інтересах засудженого ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в інтересах засудженого ОСОБА_9 не підлягають задоволенню, апеляційні скарги прокурора прокуратури Суворовського району м. Одеси ОСОБА_11 , змінені апеляційні скарги засудженого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_6 підлягають частковому задоволенню, змінена апеляційна скарга засудженого ОСОБА_10 підлягає задоволенню, вирок районного суду підлягає скасуванню, з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
В ході нового судового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно, повно і об`єктивно дослідити всі обставини справи, ретельно перевірити обставини зазначені в ухвалі апеляційного суду, проаналізувати зібрані по справі докази в їх сукупності, перевіривши їх на достовірність і допустимість, дати їм належну правову оцінку, і залежно від встановленого, прийняти по справі законне і обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином.
З огляду на те, що апеляційним судом встановлені такі порушення кримінально-процесуального закону, які тягнуть за собою безумовне скасування вироку районного суду та направлення справи на новий судовий розгляд, колегія суддів не обговорює доводи апеляційної скарги прокурора прокуратури Суворовського району м. Одеси ОСОБА_11 про зміну вироку районного суду у зв`язку з неправильним вирішенням питанняпро стягнення судових витрат з обвинувачених.

Скасовуючи вирок районного суду та призначаючи новий розгляд кримінальної справи в суді першої інстанції, вирішуючи питання щодо запобіжного заходу відносно засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , колегія суддів враховує положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Апеляційний суд враховує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, але з урахуванням скасування вироку з призначенням нового судового розгляду та тяжкості можливого покарання, яке загрожує ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у разі доведеності їх вини та визнання їх винуватими за рішенням суду, у вчиненні особливо тяжких злочинів, в результаті яких були позбавлені життя дві людини, колегія суддів, з урахуванням положень Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини та практики Європейського суду з прав людини, приходить до висновку про наявність по даній справі реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, навіть з урахуванням презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинувачених. Тому, враховуючи існуючий ризик переховування ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від суду, колегія суддів вважає за можливе та необхідне залишити без змін раніше обраний запобіжний захід ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у виді тримання під вартою.
Керуючись ст.ст. 365, 366, 367, 374 КПК України (в ред.1960 року), п.п.11,15 Перехідних положень КПК України (в ред. 2012 року), колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Суворовського району м. Одеси ОСОБА_11 задовольнити частково.
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_12 в інтересах засудженого ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в інтересах засудженого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Змінені апеляційні скарги засудженого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Змінену апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 07.10.2015 року, в частині визнання ОСОБА_9 невинуватим та виправдання за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.190 КК України, в зв`язку з відсутністю в його дія складу злочину залишити без змін.
Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 07.10.2015 року, в частині засудження ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за п.п.1, 4, 6, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України скасувати.

Кримінальну справу в частині обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених п.п.1, 4, 6, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України направити на новий судовий розгляд до Суворовського районного суду м. Одеси, в іншому складі суду.

Запобіжний захід відносно підсудних ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у виді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4