Справа № 947/1619/21
Провадження № 1-кс/947/342/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.01.2021 року

Слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі клопотання слідчого СВ відділу поліції №4 Одеського управління поліції №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального правопорушення №0000038 від 14.01.2021 року відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Одеси, громадянина України, українця з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та мешкаючи за адресою: АДРЕСА_2 , зі слів раніше не судимого,

підозрюваного у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання, досудовим розслідуванням встановлено, що 14 січня 2021 року, близько о 10 годині 00 хвилин, більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 разом зі своїм знайомим ОСОБА_5 , перебуваючи на вулиці за адресою: АДРЕСА_3 , побачили неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який тимчасового проживав у своїх знайомих неповнолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та у неповнолітньої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_4 , який проходячи біля ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , вирішив звернутися до останніх з проханням надати йому цигарку. В цей час, у ОСОБА_7 та ОСОБА_5 виник злочинний умисел на відкрите викрадення майна ОСОБА_8 , поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я останнього.

Реалізуючи свій злочинний умисел, переслідуючи корисливий мотив, з метою особистого збагачення, діючи з прямим умислом, ОСОБА_7 схопив за горло неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 , водночас вдаривши останнього у живіт, почав вимагати гроші. Отримавши відмову потерпілого, у зв?язку з відсутністю у останнього при собі грошей, ОСОБА_7 продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, із погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, разом із ОСОБА_5 , з метою викрадення майна, у супроводі неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 , направились до приміщення квартири АДРЕСА_5 , в якій перебували неповнолітня потерпіла ОСОБА_10 зі своїм хлопцем ОСОБА_9 .

Знаходячись в приміщенні вищевказаної квартири ОСОБА_7 та ОСОБА_5 погрожуючи застосуванням насилля, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, почали вимагати у неповнолітньої потерпілої ОСОБА_10 , грошові кошти. У зв`язку із тим, що грошових кошт в приміщенні квартири не було, ОСОБА_10 під впливом погроз зі сторони ОСОБА_7 та ОСОБА_5 подзвонила до своєї матері з проханням надати їй грошові кошти шляхом їх перерахування на належну ОСОБА_10 , банківську картку.

Очікуючи перерахування грошових коштів, ОСОБА_5 , залишився в одній кімнаті з неповнолітніми ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , а ОСОБА_7 в цей час пішов до іншої кімнати та відкрито викрав мобільний телефон Realme 5, імеі 1: НОМЕР_1 ; імеі 2: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_8 вартістю 3999 гривень.

Надалі, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , реалізуючи свій єдиний злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення майна з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я відносно потерпілої ОСОБА_10 , пішли до банкомату АТ «Приватбанк» за адресою м. Одеса пр-т Ак. Глушка, 16 та після зняття неповнолітньою потерпілою ОСОБА_10 , грошей зі своєї картки, відкрито викрали в останньої грошові кошти у сумі 400 гривень.

Після чого ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , залишили місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим майном та грошовими коштами на власний розсуд, тим самим спричинивши неповнолітньому потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду в розмірі 3999 гривень та неповнолітній ОСОБА_10 , майнову шкоду в розмірі 400 гривень.

Слідчий звертається з клопотанням, в якому зазначає, що під час проведення досудового розслідування встановлено наявність ризиків передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме: підозрюваний може 1. переховуватись від органів досудового розслідування, суду про що свідчить те, що ОСОБА_5 не має постійного місця роботи, утриманців не має, що вказує про відсутність міцних соціальних зв`язків та усвідомлює, що санкція ч.2 ст.186 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від чотирьох до шести років; вчинити інше кримінальне правопорушення, про що свідчить те, що підозрюваний скоїв тяжкий майновий злочин, є особою не працевлаштованою без будь яких джерел доходу; незаконно впливати на свідків та потерпілого, оскільки підозрюваний знає їх місце проживаннятаякі на теперішній час допитані на стадії досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні; також є ризик знищити, сховати або спотворити речі, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення (пошкодити чи знищити об`єкти кримінального правопорушення, на даний час не вилучено записи з камер зовнішнього спостереження на яких зафіксовано пересування підозрюваних разом з потерпілими).

Прокурор в судовому засіданні підтримала клопотання посилаючись на викладені в ньому доводи.

Захисник підозрюваного в судовому засіданні заперечував проти клопотання, зазначивши, що підозрюваний не здійснював активну участь у скоєнні злочину, підозрюваний має мати похилого віку на підставі чого захисник просив застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту, щоб підозрюваний мав змогу працювати та матеріально забезпечувати свою матір.

Підозрюваний е заперечував проти клопотання, зазначивши, що вони піднялись до квартири, тому що потерпілий сказав, що віддасть борг, який був повинен ОСОБА_7 .

Вивчивши клопотання та матеріали які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думку учасників судового засідання, слідчий суддя приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

При розгляді клопотання слідчого, виконуючи вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», слідчий суддя застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).

Згідно п.32 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фокс, Кембелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 року, та відповідно до п.219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» («NechiporukandYonkalo v. Ukraine») від 21 квітня 2011 року, заява №42310/04 суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.07 року - Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, слідчий суддя враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в п.84 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року в справі «Харченко проти України», п.4 ст.5 Конвенції передбачає право заарештованих або затриманих осіб на судовий контроль щодо матеріально-правових і процесуальних підстав позбавлення їх волі, що, з погляду Конвенції, є найважливішими умовами забезпечення «законності». Це означає, що суд відповідної юрисдикції має перевірити не тільки питання дотримання процесуальних вимог національного законодавства, але й обґрунтованість підозри, яка послужила підставою для затримання, і законність мети, з якою застосовувались затримання та подальше тримання під вартою (див. справу «Буткевічус проти Литви» (Butkeviciusv. Lithuania) № 48297/99, п. 43, ЄКПЛ 2002-ІІ).

Крім того, Європейський суд з прав людини у п.п. 68-69 Рішення від 17.10.2013 року у справі «Таран проти України» зазначив, що пункт 1 статті 5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свободи не вважалося свавільним, не достатньо того, щоб цей захід здійснювався відповідно до національного законодавства; він також має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 року у справі «Нештяк проти Словаччини» (Neљќбk v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74). На думку Суду, тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 5 Конвенції має втілювати вимогу пропорційності, яка обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення (див. рішення у справі «Ладент проти Польщі» (Ladent v. Poland), заява № 11036/03, п. 55, ECHR 2008-... (витяги), і від 14 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п. 86).

Суд також постановив, що пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове ув`язнення (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчєв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59, з подальшими посиланнями).

Разом з тим, згідно п.99 рішення ЄСПЛ у справі «Геращенко проти України», визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні органі державної влади зобов`язані розглянути також альтернативні заходи забезпечення її явки до суду.

Як встановлено в судовому засіданні, 15.01.2021 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Дослідивши долучені до клопотання матеріали, слідчий суддя приходить до переконання про обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосовано, окрім як, зокрема, до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Таким чином, враховуючи вагомість наявних доказів та обґрунтованість підозри у вчиненні підозрюваним ОСОБА_5 злочину середньої тяжкості відносно неповнолітньої особи, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному у разі визнання його винним у його вчиненні, враховуючи спосіб, у який злочин був вчинений, слідчий суддя приходить до переконання про доведеність в судовому засіданні наявність ризиків передбачених п.1, п.2, п.3, п.5 ч.1 ст.177 КПК України, що з урахуванням обґрунтованості клопотання слідчого вказує на доцільність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу в судовому засіданні встановлено не було.

Згідно рішення ЄСПЛ у справі «Piruzyanv. Armenia», п.п. 104-105-794, автоматична відмова в застосуванні застави без здійснення судового контролю є несумісною з вимогами пункту 3 статті 5 Конвенції.

Відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

На підставі вищевикладеного, слідчий суддя приходить до переконання про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

На підставі встановленого, керуючись ст.ст. 176-178, 182-184, 193, 194, 196 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого СВ відділу поліції №4 Одеського управління поліції №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального правопорушення №0000038 від 14.01.2021 року відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Строк дії ухвали обчислюється з моменту затримання особи 14.01.20201 та припиняє свою дію 14.03.2021 року.

Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Подання апеляційної скарги зупиняє набрання ухвалою законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1