Справа №591/8914/14-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/626/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Суми кримінальне провадження № 591/8914/14 за апеляційною скаргою представника потерпілого ПАТ «Сумихімпром» - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 28 квітня 2020 року, якою було задоволено клопотання засуджених щодо вирішення питань виконання вироку в порядку ст. 539 КПК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

засуджених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_14

ВСТАНОВИЛА:

У поданій апеляційній скарзі представника потерпілого ПАТ «Сумихімпром» - адвоката ОСОБА_6 зазначається про необхідність скасування ухвали суду та постановлення нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання засуджених щодо вирішення питань виконання вироку в порядку ст. 539 КПК України.

02 квітня 2019 року до Зарічного районного суду м. Суми надійшло спільне клопотання від засуджених ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 про усунення сумнівів та протиріч, що виникають при виконанні вироку суду від 21 листопада 2016 року по справі № 591/8914/14, а саме, про не стягнення з засуджених в солідарному порядку на користь ПАТ «Сумихіпром» грошових коштів в розмірі 163532 грн 16 к., вирахувавши їх із загальної суми в 373231 грн 35 к., як таких, що не підлягають стягненню.

Грошові кошти у сумі 6000 грн та 15000 грн, які вилучалися у ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , зарахувати на користь ПАТ «Сумихіпром», як частину відшкодування завданої шкоди.

Зарахувати добровільне відшкодування завданої шкоди, завданої ПАТ «Сумихіпром» у розмірі 16000 грн на користь ПАТ «Сумихіпром», як частині відшкодування завданої шкоди.

Клопотання мотивоване тим, що під час затримання було вилучено мінеральні добрива, вагою 39160 кг та вартістю 163532 грн 16 к., які визнані речовими доказами і передані на відповідальне зберігання ПАТ «Сумихіпром», де вони зберігаються до теперішнього часу, а оскільки вилучені добрива повернуті власнику, відповідно шкода підприємству завдана не була, а тому стягнення цієї суми, по суті є подвійним покаранням.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 28 квітня 2020 року клопотання засуджених було задоволено та вирішено питання щодо виконання вироку Зарічного районного суду м. Суми від 21 листопада 2016 року та постановлено вважати, що: «мінеральні добрива «Суперагро N-P-K (14:23:14)» загальною вагою 39160 кг вартістю 163532,16 грн повернути власнику ПАТ «Сумихімпром»; грошові кошти в сумі 15 000 грн. та 6000 грн., що передані на відповідальне зберігання у ФЕВ УСБУ в Сумській області (м.Суми, вул. Кірова, 32) стягнути на користь ПАТ «Сумихімпром» як частину відшкодування завданої злочином шкоди та за таких обставин, вважати розмір шкоди, яка підлягає стягненню 209699,19 грн. Зарахувати добровільне відшкодування шкоди, що завдана ПАТ «Сумихімпром» протиправними діями засуджених в загальному розмірі 16 000 грн (сплачених через банківські установи на рахунок ПАТ «Сумихімпром» ОСОБА_10 05 лютого 2014 року у розмірі 2000 грн, ОСОБА_11 05 лютого 2014 року 6000 грн, ОСОБА_15 05 лютого 2014 року- 6000 грн та ОСОБА_12 05 лютого 2014 року 2000 грн).

Суд першої інстанції виходив з того, що оскільки добриво було повернуто підприємству, а тому стягнення з обвинувачених його вартості є безпідставним.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги представник потерпілого зазначає, що задовольняю клопотання засуджених суд першої інстанції фактично змінив вирок по суті, чого робити не мав права. Крім того, зазначає що в порядку виконання вироку суд першої інстанції не мав права здійснювати розгляд даного питання.

Заслухавши доповідача по справі, представника потерпілого, який повністю підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, засуджених та їх захисників, які заперечували проти апеляційних вимог, прокурора, яка заперечувала проти апеляційних вимог, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримано, не було.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що вироком Зарічного районного суду м. Суми від 21 листопада 2016 року ОСОБА_9 було визнано винним у скоєнні злочинів:

- за ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 191 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в підприємствах усіх форм власності строком на 1 рік 6 місяців;

- за ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 366 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 років, з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в підприємствах усіх форм власності строком на 1 рік ;

На підставі ст. 70 КК України, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в підприємствах усіх форм власності строком на 1 рік 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_9 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу пробації, повідомляти вказані органи про зміну місця проживання.

ОСОБА_11 визнано виним:

- за ч. 4 ст. 191 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в підприємствах усіх форм власності строком на 1 рік 6 місяців;

- за ч. 1 ст. 366 КК України та призначено покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 рік, з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в підприємствах усіх форм власності строком на 1 рік ;

На підставі ст. 70 КК України, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в підприємствах усіх форм власності строком на 1 рік 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням строком на два роки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_11 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу пробації, повідомляти вказані органи про зміну місця проживання.

ОСОБА_12 визнано винним:

- за ч. 5 ст. 27 - ч. 3 ст. 191 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в підприємствах усіх форм власності строком на 1 рік;

- за ч. 5 ст. 27 - ч. 4 ст. 191 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в підприємствах усіх форм власності строком на 1 рік 6 місяців;

На підставі ст. 70 КК України, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в підприємствах усіх форм власності строком на 1 рік 6 місяців;.

- за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 366 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в підприємствах усіх форм власності строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням строком на два роки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_12 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу пробації, повідомляти вказані органи про зміну місця проживання

ОСОБА_10 , визнати винним:

- за ч. 3 ст. 191 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в підприємствах усіх форм власності строком на 1 рік;

- за ч. 4 ст. 191 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в підприємствах усіх форм власності строком на 1 рік 6 місяців.

На підставі ст. 70 КК України, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в підприємствах усіх форм власності строком на 1 рік 6 місяців;

- за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 366 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в підприємствах усіх форм власності строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням строком на два роки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_10 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу пробації, повідомляти вказані органи про зміну місця проживання.

ОСОБА_15 визнати винним:

- за ч. 3 ст. 191 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в підприємствах усіх форм власності строком на 1 рік;

- за ч. 4 ст. 191 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в підприємствах усіх форм власності строком на 1 рік 6 місяців;

На підставі ст. 70 КК України, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в підприємствах усіх форм власності строком на 1 рік 6 місяців;

- за ч. 1 ст. 366 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, з позбавленням права займати керівні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в підприємствах усіх форм власності строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_15 від відбування покарання з випробуванням строком на два роки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_15 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу пробації , повідомляти вказані органи про зміну місця проживання.

Речові докази повернути власникам за належністю.

Стягнуто з ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати в солідарному порядку за проведення експертиз: судової товарознавчої № 2964 від 25 липня 2012 року у сумі 2022,9 грн; судової товарознавчої № 3115 від 07 вересня 2012 року у сумі 1178,4 грн; почеркознавчої № 135 від 23 серпня 2012 року у сумі 2942,4 грн.

Стягнуто з ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 в солідарному порядку на користь ПАТ «Сумихімпром» 373231 грн 35 к.

Вирок суду до суду першої інстанції оскаржений не був та набрав законної сили 22 грудня 2016 року.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.

Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (Mikhaylyuk and Petrov v. Ukraine, заява № 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (Poltoratskiy v. Ukraine) від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155).

Інший елемент змісту принципу верховенства права ЄСПЛ розглянув у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) рішення від 19 лютого 2009 року: 33). Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

Єдиною правовою нормою у законодавстві України, яка надає можливість здійснити розгляд питань, що стосуються вироку, що набрав законної сили, є КПК України.

Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої на території України цей порядок визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Завданнями кримінального провадження згідно ст. 2 КПК України, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження як верховенство права (п.1), законність (п.2) та диспозитивність (п.19), згідно яких кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч.1 і ч.2 ст.8 КПК). Під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу. У разі якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 цього Кодексу (ч.1 і ч.ч.3-6 ст.9 КПК).

Виходячи із системного аналізу вказаного вище як міжнародного так і кримінального процесуального законодавства України, а також положень ПВСУ № 11 від 21 грудня 1990 року «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов?язаних з виконанням вироків», колегія суддів приходить до висновку про наявність доволі обмеженого кола питань, що можуть вирішуватися судом під час виконання вироку, а зміст статтей розділу VIII КПК України свідчить проте, що дане коло питань зводиться до наступного: - застосування акта амністії, якщо його застосування є обов?язковим і суд при постановленні вироку не обговорював цього питання; - про звільнення з-під варти особи, засудженої умовно чи до покарання, не пов?язаного з позбавленням волі; - про скасування запобіжного заходу, якщо при виправданні підсудного чи засудженні його зі звільненням від покарання суд у вироку не вказав про його скасування; - про зарахування попереднього ув?язнення в строк відбуття покарання, якщо таке зарахування не проведено судом або допущено неточність при його обчисленні; - про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмові у позові або незастосуванні конфіскації вироком ці заходи не скасовані; - про застосування відстрочки виконання вироку не тільки щодо основного, але й щодо додаткового покарання; - про виключення з акта опису майна, на яке за законом не допускається звернення стягнення, якщо у вироку не вирішено питання про це майно; - про долю речових доказів, якщо її не вирішено вироком суду; - про визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань; - про оплату праці захисника; - про долю неповнолітніх дітей засудженого, які залишилися без догляду; - про уточнення посади чи виду діяльності, якщо при призначенні покарання (основного або додаткового) у вигляді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю допущено неточні, неконкретні формулювання; - про усунення неточностей, допущених у вироку при написанні прізвища, імені, по батькові чи інших біографічних даних, а також описок та арифметичних помилок, коли вони очевидні і виправлення їх не стосується суті вироку і не тягне погіршення становища засудженого.

Тобто, в порядку розділу VIII КПК України (виконання судових рішень) не можуть розглядатися питання, які зачіпають суть вироку та погіршують становище засудженого; звужують або розширюють обсяг обвинувачення; стосуються прогалин і недоліків вироків в частині кваліфікації злочинів, призначення покарання, вирішення цивільного позову.

Задовольняючи клопотання суд першої інстанції фактично поставив під сумнів законність вироку суду, що набрав законної сили, тобто отримав статус остаточного судового рішенні, при цьому на думку колегії суддів, суд першої інстанції задовольняючи клопотання засуджених не врахував наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом.

Згідно ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Системний аналіз вище наведених норм дає підстави для висновку про наступне, при розгляді кримінальної справи суд зобов?язаний на основі всебічного, повного й об?єктивного дослідження обставин справи з?ясувати характер і розмір матеріальної шкоди, заподіяної злочином, наявність причинного зв?язку між вчиненим і шкодою, що настала, роль і ступінь участі кожного з обвинувачених в її заподіянні, а також, чи відшкодовано її повністю або частково до судового розгляду справи, і у вироку дати належну оцінку зазначеним обставинам.

Таким чином, вирішення питань підстав задоволення цивільного позову, належного відповідача та суми відшкодування є аналогічною до питань винуватості особи, тобто цивільний позов має бути обґрунтований і в судовому засіданні має бути безспірно доведено, що саме обвинувачений винний у спричинені такої школи, що має бути відшкодована за рахунок пред`явлення цивільного позову.

Тому, вирішення питання цивільного позову під час розгляду кримінального провадження по суті і питання, що виникають під час виконання вироку, в тому числі і щодо стягнення шкоди за цивільними позовами не є тотожними, а тому розгляд судом клопотання в порядку статтей 532 540 КПК України, не може замінювати судовий розгляд здійснений в порядку статтей 314 380 КПК України.

З огляду на викладене, суддя, розглянувши по суті вказане вище клопотання засуджених про вирішення питання щодо виконання вироку Зарічного районного суду м. Суми від 21 листопада 2016 року, діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, визначений законом, явно вийшовши за межі своїх дискреційних повноважень, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.

Вимогу чіткого визначення меж дискреційних повноважень ЄСПЛ сформулював таким чином: «Закон, який надає дискрецію, не є сам по собі несумісним з вимогою передбачуваності у тому випадку, коли обсяг дискреції та спосіб її застосування зазначені з достатньою чіткістю та при цьому враховується легітимна мета того чи іншого вживаного заходу в тій чи іншій ситуації, щоб надати індивіду адекватний захист від свавільного втручання». Людині дозволено вчиняти будь - які дії, якщо вони не заборонені законом, натомість органи державної влади діють у режимі «дозволено лише те, що прямо передбачено законом», що узгоджується з приписами статті 19 Конституції України.

Недотримання судом зазначених вище обставин перешкодило постановленню законного й обґрунтованого судового рішення, а тому відповідно до критеріїв, визначених ст. 412 КПК України, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Враховуючи викладене, на підставі ст. ст. 407 ч. 1 п. 4 КПК України ухвала суду підлягає скасуванню з прийняттям нової, задовольнивши таким чином апеляційну скаргу представника потерпілого.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні такого клопотання.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 532 - 540 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ПАТ «Сумихімпром» - адвоката ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 28 квітня 2020 року, якою клопотання засуджених було задоволено та вирішено питання щодо виконання вироку Зарічного районного суду м. Суми від 21 листопада 2016 року відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 скасувати, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні спільного клопотання від засуджених ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 про усунення сумнівів та протиріч, що виникають при виконанні вироку суду від 21 листопада 2016 року по справі № 591/8914/14, а саме, про не стягнення з засуджених в солідарному порядку на користь ПАТ «Сумихіпром» грошові кошти в розмірі 163532 грн 16 к., вирахувавши їх із загальної суми в 373231 грн 35 к., як такі, що не підлягають стягненню, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4