Справа № 739/1516/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/192/20
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

З участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 10 грудня 2019 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_9 поданого в інтересах засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку суду у відповідність із законодавством України.

В обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст.. 3 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі-Конвенції), а тому слід відмовити в задоволенні клопотання захисника.

Не погодившись з рішенням суду адвокат ОСОБА_7 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою задовольнити подане клопотання. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуваною ухвалою порушено вимоги п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України,а саме не застосовано закон, який підлягає застосуванню, оскільки ст.. 17 Закону України «про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є імперативною нормою, яка зобов`язує суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права. Апелянт зазначає, що Європейський суд неодноразово підкреслював, що існування можливості звільнення з мотивів «милості» не є достатнім для задоволення вимог ст.. 3 Конвенції. Захисник стверджує, що враховуючи на вищу юридичну силу Конституції України та пріоритетність норм міжнародного права, відповідно до ст.. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, суди не повинні використовувати внутрішнє (національне) право для виправдання або обґрунтування невиконання міжнародного договору.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які просили задовольнити подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення місцевого суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком Чернігівського обласного суду від 1 червня 2001 року ОСОБА_8 визнаний винним і засуджений: за ст.. 93 п.п. б, г, е, і КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалою колегії суддів судової палати Верховного Суду України з кримінальних справ від 9 жовтня 2001 року вирок Чернігівського обласного суду від 1 червня 2001 року залишено без змін.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно до ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», роз`яснено, що заміна не відбутої частини покарання більш м`яким на підставі частини першої статті 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Стаття 51 КК України визначає вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.

Таким чином, аналізуючи зміст статті 82 КК України місцевий суд вірно зазначив, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Разом з тим, місцевий суд правильно вказав, що заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі можлива виключно у порядку ст. 87 КК України, тобто шляхом помилування.

При прийнятті ухвали, суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 .

Не можуть бути взяті до уваги доводи апеляційної скарги про те, що довічне позбавлення волі є жорстоким поводженням, та його застосування суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, враховуючи наступне.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким особам, що відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про приведення вироку суду у відповідність із законодавством України, а тому подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419, 537, 539 КПК України,

колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 10 грудня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_9 поданого в інтересах засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку суду у відповідність із законодавством України без змін.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4