ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/2030/20 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/1090/21 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: ст. 331 КПК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі прокурора, який подав заяву про розгляд справи без нього, з участю обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , без участі потерпілої та її представника по даній справі, належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 20.11.2020 року,-
В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою, продовжено дію запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою до 18.01.2021 року, включно.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, продовжують існувати на теперішній час.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати, та обрати відносно ОСОБА_6 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник вказав, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою було подано з порушеннями вимог ч.ч.2,3 ст. 184 КПК України, п.п.1,2,3 ч.1 ст. 194 КПК України, а також судом було порушено вимог ч.2,4 ст. 194 КПК України, не надано доказів того, що обвинувачений може переховуватись перебуваючи не під вартою, або вчиняти новий злочин чи вчиняти кримінальні правопорушення, вчиняти тиск на потерпілих, свідків.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений та його захисник підтримали доводи поданої апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду вказаної апеляційної скарги, подав заяву про її розгляд без участі останнього.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Враховуючи, що прокурором було подано заяву про розгляд апеляційної скарги без його участі, заяв та клопотань про відкладення розгляду не надходило, колегія суддів вважає за можливе розглядати продовжити розгляд справи за відсутності прокурора.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам : переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення ; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, вчиняти інші кримінальні правопорушення.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнетер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченими переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих їм злочинів можуть вдатися до відповідних дій.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні закінченого замаху на умисне противоправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з корисних мотивів, а також у нападі за метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, поєднане із проникненням у житло, що передбачені ч.2 ст. 15 п.6 ч.2 ст. 115 КК України, та ч.4 ст. 187 КК України, які є особливо тяжкими злочинами за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна у випадку, що є достатньою підставою вважати, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про наявність ризику втечі.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 офіційно не працевлаштований та не має постійного доходу, що в сою чергу свідчить про існування на теперішній час ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що наявні ризики незаконного впливу обвинуваченим на свідків та потерпілу.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_6 , даних про його особу, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, хоча і має місце мешкання на території України, про те не має постійного законного джерела доходу, та може переховуватись від суду, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства та потерпілої.

Вище викладене свідчить про неспроможність доводів апелянта про не доведеність існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та можливість застосування запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою у зв`язку з чим, колегія суддів не бере їх до уваги.

Що стосується доводів захисника про те, що сторона обвинувачення не надала захиснику та обвинуваченому клопотання про продовження строку тримання під вартою за три години до його розгляду, то апеляційний суд до уваги не бере, оскільки положення статті 184 КПК України застосовуються під час розгляду клопотання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, а не його продовження.

Посилання апелянта на наявність у обвинуваченого малолітньої дитини, та тяжко хворої мати, як на одну з підстав для скасування оскаржуваної ухвали, колегією суддів хоча і приймаються до уваги, однак вважає, що такі доводи не є безумовною підставою для зміни щодо обвинуваченого запобіжного заходу, оскільки дана обставина існувала і на час вчинення злочинів, однак не стала стримуючим фактором для ОСОБА_6 від протиправних дій.

Відповідно до правової позиції викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», «розумність» строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотання про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».

З урахуванням обставин вчинених обвинуваченим ОСОБА_6 особливо тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи, передбачені ч.2 ст. 15 п.6 ч.2 ст. 115 КК України, та ч.4 ст. 187 КК України, який є злочинами небезпечними для суспільства, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в повній мірі та у визначеному законом порядку враховано всі обставини, особу обвинуваченого та його соціальні зв`язки, та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, що може бути виправдано, наявністю конкретного суспільного інтересу по даній справі.

Тому колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 .

Також колегія суддів, вважає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду не встановлено.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ч.2 ст. 376, ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 20.11.2020 року про задоволення клопотання прокурора та про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 18.01.2021 року, включно, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

_____________ ______________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4