УХВАЛА

27 жовтня 2020 року
м. Київ
Справа № 175/3546/14-к
Провадження № 13-82зво20
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15

перевірила заяви засудженого ОСОБА_16 про перегляд вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Дніпропетровського області від 14 грудня 2016 року та ухвали Верховного Суду від 12 липня 2018 року з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом і
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року ОСОБА_16 засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України (далі КК), і на підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточно визначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах та організаціях будь-якої форми власності строком на 3 роки з конфіскацією всього належного йому майна.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року вирок залишено без змін.
Ухвалою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 12 липня 2018 року вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровського області від 14 грудня 2016 року щодо ОСОБА_16 змінено.
Постановлено вважати ОСОБА_16 засудженим за: ч. 4 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому майна; за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 364 (в редакції Закону України № 270-VI від 15 квітня 2008 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах та організаціях будь-якої форми власності строком на 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК визначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим строком на 8 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах та організаціях будь-якої форми власності строком на 2 роки з конфіскацією всього належного йому майна.
12 та 23 жовтня 2020 року заявник ОСОБА_16 , не погоджуючись із постановленими щодо нього судовими рішеннями, звернувся до Верховного Суду із заявами про їх перегляд у зв`язку з встановленням рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Касьяненко проти України» від 16 липня 2020 року порушення Україною пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція).

Зокрема, заявник просить скасувати вищевказані судові рішення щодо нього, врахувати зміст рішення ЄСПЛ від 16 липня 2020 року у справі «Касьяненко проти України» й констатовані порушення Конвенції, які були допущені судами, та закрити кримінальне провадження.
15 та 26 жовтня 2020 року ці заяви надійшли до Верховного Суду.
Перевіривши наведені у заявах доводи та долучені до них матеріали, Велика Палата Верховного Суду (далі Велика Палата) вважає, що у відкритті провадження за заявами ОСОБА_16 необхідно відмовити з огляду на таке.
16 липня 2020 року ЄСПЛ ухвалено остаточне рішення у справі «Касьяненко проти України» (заява № 52234/18), у якому констатовано порушення Україною міжнародних зобов`язань щодо ОСОБА_16 , а саме, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо надмірної тривалості кримінального провадження та статті 13 Конвенції щодо відсутності ефективного засобу юридичного захисту в національному органі щодо цих скарг. Заявнику присуджено в рахунок відшкодування моральної та матеріальної шкоди і судових витрат та інших витрат 3 000 євро.

Мотивуючи ухвалене рішення, ЄСПЛ указав, що тривалість провадження щодо ОСОБА_16 10 років, 10 місяців та 15 днів у трьох інстанціях була надмірною та не відповідала вимозі «розумного строку».
При цьому ЄСПЛ не констатовано, що встановлені щодо ОСОБА_16 порушення Конвенції свідчать про те, що рішення національних судів суперечать Конвенції або в основі констатованих порушень є суттєві процедурні помилки, які ставлять під сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні, або що ці порушення були спричинені рішеннями, ухваленими в межах кримінального провадження, які й надалі зумовлюють шкідливі наслідки і не можуть бути усунуті в інший спосіб ніж під час повторного розгляду справи.
Загальні принципи, яких дотримувався ЄСПЛ при розгляді заяви ОСОБА_16 , а саме оцінка та аналіз наведених ним фактів, констатований характер (зміст) порушень Конвенції, присуджена у зв`язку з цим грошова компенсація дають підстави вважати, що щодо заявника були допущені такі порушення Конвенції, які за цих обставин неможливо відновити у вигляді того стану, що існував до вчинення порушень (неможливо відновити передбачене у пункті 1 статті 6 Конвенції право на розгляд справи впродовж розумного строку, який уже був порушений).
У таких випадках засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру. Виконання цих заходів покладається на компетентні органи державної влади.
Крім того, з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини від 19 січня 2000 року, встановлене ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань може бути підставою для перегляду судових рішень лише в тому випадку, коли можна досягти на національному рівні restitutio in integrum (повного відновлення), тобто відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції.
На даний час судові рішення щодо заявника набрали законної сили, тобто судовий розгляд завершено. Тому повне відновлення попереднього юридичного стану (зокрема шляхом скасування судових рішень щодо ОСОБА_16 ), який мав заявник до того, як були порушені гарантії розумності строку провадження у справі на національному рівні, Великою Палатою не є можливим, оскільки встановлений факт порушення зазначеної гарантії не є підставою для відновлення судового розгляду та закриття кримінального провадження, як про це просить заявник.
ЄСПЛ не дійшов висновку про загальну несправедливість судового розгляду щодо заявника та не встановив жодного порушення Конвенції, яке було б пов`язане безпосередньо з проведеним судовим розглядом і постановленими судовими рішеннями.
Окрім того, за наслідками розгляду заяви ОСОБА_16 ЄСПЛ присудив заявнику справедливу сатисфакцію 3 000 євро на відшкодування моральної та матеріальної шкоди і судових та інших витрат, завданих надмірною тривалістю кримінального провадження, а також відсутністю ефективних засобів юридичного захисту від надмірності такої тривалості.
Отже, підстави для відкриття провадження за заявами ОСОБА_16 про перегляд судових рішень щодо нього за виключними обставинами у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом відсутні. Тому у відкритті провадження за заявами ОСОБА_16 потрібно відмовити, а заяви з усіма доданими матеріалами повернути заявнику.
Аналогічних висновків щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження за виключними обставинами з мотивів не встановлення ЄСПЛ у своєму рішенні інших порушень Конвенції, окрім як порушення розумності строку розгляду справи та констатованого у зв`язку з цим порушення статті 13 Конвенції, Велика Палата Верховного Суду дійшла в ухвалах від 4 лютого 2020 року (провадження 13-7зво20) та від 19 червня 2020 року у справі № 182/166/15-к (провадження № 13-53зво20).

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 459, 463, 464 Кримінального процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:
Відмовити у відкритті провадження за заявами засудженого ОСОБА_16 про перегляд вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Дніпропетровського області від 14 грудня 2016 року та ухвали Верховного Суду від 12 липня 2018 року з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
Заяви з усіма доданими матеріалами повернути заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Судді:ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15