ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
та учасників провадження:
прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
законного представника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2020 року в рамках кримінального провадження №0000204 від 25.06.2016 року по обвинуваченню ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бояни та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого, - у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.3 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст судового рішення.

Цією ухвалою, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - продовжено міру запобіжного заходу попередньо обрану у вигляді поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, тобто його госпіталізацію до психіатричного закладу із суворим наглядом, яким є Дніпровська філія «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної Установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ

ЄУНСС №716/1511/16-к Слідчий суддя в І інстанції: ОСОБА_8
Провадження №11-кп/822/529/20 Суддя - доповідач: ОСОБА_1
Категорія: в порядку КПК України

України» (до 21.01.2019 ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України»), яка розташована за адресою: м. Дніпро, Красногвардійський район вул. Надії Алексєєнко (колишня Чичеріна), 84, строком на 60 діб, а саме до 08.02.2021 року.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вважає ухвалу суду прийнятою з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону, норм матеріального права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Вказує, що судом першої інстанції порушено право ОСОБА_7 на справедливий судовий розгляд в аспекті безсторонності суду за суб`єктивним критерієм, що гарантований ст. 6 п. 1 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Головуючій судді - ОСОБА_8 , двічі заявлялися вмотивовані відводи, які відхилені ухвалами Садгірського районного суду м. Чернівці від 24 та 30 листопада 2020 р..

Крім того, районний суд самоусунувся від проведення оцінки всіх ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на думку суду першої інстанції, на даний час не зменшилися та не перестали існувати, разом з тим, невідомо на підставі яких доказів суд зробив такий висновок, на які докази суд першої інстанції зіслався у своїй ухвалі з цього питання.

Стверджує, що первинне незаконне та свавільне позбавлення свободи ОСОБА_7 , систематичне та необґрунтоване продовження запобіжного заходу у вигляді поміщення у психіатричному закладі та примусових заходах медичного характеру, призвели до втручання держави у право ОСОБА_7 на свободу думки, совісті та релігії.

Позиції сторін.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 та законний представник ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , підтримали свої апеляційні вимоги з підстав зазначених в ній. Просили скасувати рішення суду першої інстанції повністю, прийняти нову ухвалу про припинення попередньо обраного запобіжного заходу та звільнити ОСОБА_7 , як особу яка незаконно та свавільно позбавлена свободи.

Прокурор просив апеляційну скаргу сторони захисту залишити без задоволення, а ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2020 року без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю - доповідача, який виклав суть ухвали та вимоги апеляційної скарги сторони захисту в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , думку прокурора, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 29 Конституції України та ст. 176, 177, 178 КПК України, право на свободу та особисту недоторканість є одним із найбільш значущих прав людини. Слід врахувати те, що обираючи запобіжний захід - тримання під вартою, обмежуються конституційні права і свободи особи, ще до визнання її винуватою у вчиненні злочину, а запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідно до ст.183 КПК України є винятковим і найбільш суворим запобіжним заходом, і застосовується лише тоді, коли є всі підстави вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним процесуальних обов`язків і його належної поведінки. Застосування запобіжного заходу з іншою метою не допускається.

Так, згідно ч.1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною 2 ст. 331 КПК України, передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Статтею 508 КПК України передбачено, що до особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, можуть бути застосовані судом такі запобіжні заходи: 1) передання на піклування опікунам, близьким родичам чи членам сім`ї з обов`язковим лікарським наглядом; 2) поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають її небезпечну поведінку.

Передбачені частиною першою цієї статті запобіжні заходи застосовуються судом до особи з моменту встановлення факту розладу психічної діяльності чи психічної хвороби. Застосування передбачених запобіжних заходів здійснюється згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України.

Ухвалюючи рішення про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, районний суд повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, передбаченим статтями 177 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

На думку колегії суддів, дані вимоги закону при розгляді клопотання про продовження ОСОБА_7 міри запобіжного заходу попередньо обраної у вигляді поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, тобто його госпіталізацію до психіатричного закладу із суворим наглядом, судом першої інстанції були дотримані повністю.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 25.06.2016 року біля 11 год., знаходячись в Свято-Успенському чоловічому монастирі в АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин у ході словесної суперечки з ОСОБА_9 , умисно, з метою позбавлення життя, наніс останньому удар ножем у черевну порожнину, чим спричинив тяжке тілесне ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення в області черевної порожнини з ушкодженням печінки, а потім, наздогнавши потерпілого, який почав втікати, наніс з цією ж метою декілька ударів ножем у спину.

Свій злочинний умисел ОСОБА_7 не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпілий забіг в одне з приміщень монастиря, зачинив за собою двері та не допустив туди нападника. Крім того, в ситуацію втрутилися сторонні громадяни, які й обеззброїли ОСОБА_7 та припинили злочинну діяльність.

Вирішуючи питання про доцільність продовження строку застосування запобіжного заходу, суд відповідно до вимог кримінально-процесуального закону, обґрунтовано зазначив, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були заявлені на час обрання відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, не зменшились та продовжують існувати, а застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, не зможе гарантувати належну процесуальну поведінку особи.

Так, згідно висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 05.10.2016 року, ОСОБА_7 страждає хронічним психічним захворюванням у виді параноїчної шизофренії, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У період інкримінованих йому дій, ОСОБА_7 також перебував у хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом (а.п.3-5).

Крім того, такі висновки щодо стану здоров`я ОСОБА_7 підтверджені наданими висновками комісії лікарів-психіатрів Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» №597 від 16.05.2017 р. (а.п.7-9); №1254 від 10.11.2017 р. (а.п.10-11), №507 від 07.05.2018 р. (а.п.12-14), №1140 від 02.11.2018р. (а.п.15-16), №455 від 25.04.2019р. (17-18), №1093 від 21.10.2019р. (а.п.19-20), №350 від 08.04.2020 р.(а.п.21-22). Відповідно до яких, ОСОБА_7 потребує продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом. Зокрема, в останньому із висновків зазначено, що хворий становить особливу небезпеку для оточуючих.

На момент вирішення питання про продовження запобіжного заходу - поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, у районному суді та на час перегляду в апеляційній інстанції, іншого висновку комісії лікарів-психіатрів щодо стану здоров`я ОСОБА_7 про те, що він перестав становити особливу небезпеку для оточуючих не надано, й стороною захисту даного факту не спростовано.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що ризики передбачені ст. 177 КПК України, такі як ухилення від суду, вчинення іншого суспільного небезпечного діяння та можливість перешкоджати кримінальному провадженню продовжують існувати, враховуючи стан здоров`я ОСОБА_7 , а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу в даному випадку буде недоцільним та небезпечним.

Судова колегія вважає, що із врахуванням ступеню тяжкості суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України, у вчиненні якого обґрунтовано підозрюється/обвинувачується ОСОБА_7 , обставин його скоєння, яке є нічим іншим, як замахом на позбавлення життя іншої людини із застосуванням ножа, наслідки скоєного, а також врахувавши висновок лікарів-психіатрів №350 від 08.04.2020 р., що хворий становить особливу небезпеку для оточуючих, суд обґрунтовано продовжив обраний щодо ОСОБА_7 запобіжний захід.

Отже, висновки суду про те, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти встановленим ризикам та не буде на даний час достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_7 , судова колегія вважає правильними, а доводи сторони захисту наведені у апеляційній скарзі такими, що вказаних висновків не спростовують.

Не знайшли свого підтвердження доводи апелянта і про порушення головуючим суддею порядку розгляду питання про продовження запобіжного заходу. Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу, тобто суд в односторонньому порядку має право ініціювати розгляд даного питання, що і було зроблено головуючим суддею.

Крім того, із матеріалів провадження вбачається, що захисник та законний представник ОСОБА_7 - ОСОБА_7 - були присутні у засіданні районного суду та мали можливість висловлювати свої доводи та заперечення щодо продовження строку запобіжного заходу, що останніми й було зроблено. А тому, підстав вважати, що районним судом не була дотримана процедура розгляду питання про продовження запобіжного заходу, судова колегія не вбачає.

Отже, доводи апелянта в частині порушення головуючим суддею порядку розгляду питання продовження строків запобіжного заходу є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Перевірка доводів апелянта щодо допустимості та належності доказів щодо вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яким захисник дає оцінку в своїй скарзі, не підлягають перегляду наразі в суді апеляційної інстанції, оскільки це є завданням іншої стадії провадження, тобто судового розгляду по суті кримінального провадження, де судом буде вирішуватися питання доведеності вини чи невинуватості ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні.

Інші доводи сторони захисту, висновків суду не спростовують.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376 ч.2, ст.ст. 7, 9, 176-178, 183, 196, 199, 331, 404, 407, 418, 419, 508 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2020 року без змін.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3