Провадження №11-кп/824/96/2020 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2020року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора - ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 26 січня 2020 року включно, -

В С Т А Н О В И Л А:

Дніпровським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження №0000022 від 20.11.2012 року щодо обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.2 ст.358, ч.3 ст.358, ч.3 ст.185, ч.3 ст.15 ч.3 ст.185, ч.4 ст.187, ч.2 ст.121, ч.2 ст.28 ч.2 ст.15 ч.2 ст.194 КК України; ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.15 ч.3 ст.185, п.9 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.28 ч.2 ст.15 ч.2 ст.194 КК України; обвинуваченого ОСОБА_11 за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185, ч.4 ст.187, ч.2 ст.121 та ч.2 ст.28 ч.2 ст.15 ч.2 ст.194 КК України; обвинуваченого ОСОБА_12 за ч.4 ст.187. ч.2 ст.121 та ч.2 ст.28 ч.2 ст.15 ч.2 ст.194 КК України; ОСОБА_13 який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України; обвинуваченого ОСОБА_14 за ч.2 ст.28 ч.2 ст.15 ч.2 ст.194 КК України; обвинувачених ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 за ч.3 ст.185 КК України.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року обвинуваченому ОСОБА_7 за клопотанням прокурора продовженого строк тримання під вартою у ДУ «Київський слідчий ізолятор» міністерства юстиції України до 26 січня 2020 року включно.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в яких просить скасувати ухвалу та обрати щодо нього більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що прокурор не довів у судовому засіданні наявність ризиків, через які він повинен утримуватися під вартою. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що перебуває в умовах СІЗО вже 10-й рік. Також зазначає, що головуючий суддя ОСОБА_1 систематично допускає помилки в ухвалах суду щодо кваліфікації інкримінованого йому злочину, вказуючи його обвинуваченим за п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України замість п.9 ч.2 ст.115 КК України. На його думку, це суттєво може вплинути на враження про нього, в тому числі і під час апеляційного розгляду скарги.
Крім того, захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід, який не пов`язаний з триманням під вартою.
Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, оскільки під час вирішення питання щодо доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом не було враховано доводи та докази сторони захисту. Зокрема, колегією суддів І-ї інстанції не була розглянута можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу з урахуванням того, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання та реєстрації; батьків похилого віку та ряд тяжких захворювань, які потребують тривалого курсу лікування та реабілітації, що є перешкодою тримання його під вартою. Крім того, обвинувачений не має наміру переховуватися від суду, вчиняти інші дії, визначені як ризики та у нього не має повідомлення про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення.
Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що обвинувачений перебуває під вартою в умовах СІЗО вже більше 9 років.
Не погоджуючись з ухвалою колегії суддів І-ї інстанції, захисник ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу та обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід, який не пов`язаний з триманням під вартою.
Вважає, що вказане судове рішення не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду. в ухвалі суду не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відхилив інші; висновки суду мають істотні суперечності.
Вказує, що під час вирішення питання щодо доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом не було враховано доводи та докази сторони захисту. Зокрема, колегією суддів І-ї інстанції не була розглянута можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу з урахуванням того, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання та реєстрації; не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, має батьків похилого віку та ряд тяжких захворювань, які потребують тривалого курсу лікування та реабілітації, що є перешкодою тримання його під вартою. Крім того, обвинувачений не має наміру переховуватися від суду, вчиняти інші дії, визначені як ризики та у нього не має повідомлення про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення.
Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що обвинувачений перебуває під вартою в умовах СІЗО вже більше 9 років.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечує проти задоволення поданих апеляційних скарг, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Будучи належним чином повідомленими захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , обвинувачений ОСОБА_7 в судове засідання апеляційної інстанції вкотре не з`явилися, про причини своєї неявки до суду не повідомили, а тому, з метою дотримання строків розгляду даної категорії справ, колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності захисників та обвинуваченого.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_18 а було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.2 ст.392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.
При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р., рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 р.).
Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, і з якими повністю погоджується суд апеляційної інстанції.
Під час апеляційного розгляду суд також не встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів зможе запобігти ризикам, передбачених п. п. 1, 3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_7 під впливом тяжкості покарання, що йому загрожує у разі доведеності його вини у вчиненому, може переховуватися від суду, незаконно впливати на учасників кримінального провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, одне з яких, відповідно до ст. 12 КК України, віднесено до категорії особливо тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників про недоведеність прокурором наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними. При апеляційному розгляді встановлено, що прокурором доведено та обгрунтовано існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 та встановлена наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України.

Відповідно до правової позиції викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Разом з тим, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 альтернативних запобіжних заходів, колегія суддів враховує наявні в матеріалах провадженнядані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, суворість покарання, яке загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим, можливість переховуватись від суду, впливати на учасників кримінального провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, на думку колегії суддів, до обвинуваченого ОСОБА_7 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що обвинувачений ОСОБА_7 уже 9 років перебуває під вартою, то слід зазначити, що в даному випадку тримання під вартою не виходить за межі розумного строку та не суперечить ст. 5 Конвенції про захист прав та осоновоположних свобод, оскільки кореспондується з характером суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст.176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.
Інші доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
За таких обставин, колегія суддів, за наслідками розгляду поданих апеляційних скарг вважає необхідним залишити їх без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції, якою продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 без змін.
Керуючись ст.ст. 177-178, 199, 331, 376, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 26 січня 2020 року включно - без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: