Справа № 136/1449/20
Провадження №11-кп/801/1359/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 грудня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000093 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 06.10.2020, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянин України, українця, освіта загальна середня, непрацюючого, не одруженого, раніше судимого 10.06.2020 Іллінецьким районним судом Вінницької області за ч.1 ст.185 КК України до 150 годин громадських робіт,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення та призначено йому покарання за ч. 2 ст. 389 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку, тривалістю в 1 (один) рік 6 (шість) місяців не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.
Згідно п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

За участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 , являючись засудженим 10.06.2020 Іллінецьким районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді 150 (сто п`ятдесят) годин громадських робіт, будучи 02.09.2020 під підпис ознайомленим із порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт згідно із ст. 37, 40 КВК України та попередженим про кримінальну відповідальність у разі ухилення від відбування вказаного покарання, отримавши направлення про виконання вироку за місцем проживання до Турбівського комбінату комунальних підприємств Турбівської селищної ради, згідно якого він повинен приступити до відбування покарання з 03.09.2020, починаючи із вказаної дати по 04.09.2020, з 07.09.2020 по 11.09.2020, а також з 14.09.2020 по 16.09.2020 без поважних на те причин не вийшов для відпрацювання призначеного покарання згідно графіку виходу на роботу у вересні 2020 року, тобто більш ніж як два рази за місяць. Причинами невиходу на відбування громадських робіт стала зайнятість особистими справами, вживанням алкогольних напоїв та небажанням виконувати вказане рішення суду.
Такі дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 2 ст. 389 КК України, як ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок в частині призначеного покарання, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 років обмеження волі. На підставі ст.ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання згідно вироку Іллінецького районного суду від 10.06.2020 призначити остаточне покарання у виді 2 років 10 днів обмеження волі.
Строк відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
У решті вирок залишити без змін.
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд не врахував наявність щодо обвинуваченого ОСОБА_6 попереднього вироку та призначив покарання без застосування ст.ст. 71, 72 КК України.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу з мотивів, наведених в ній і зазначив, що суд, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 не вірно застосував Закон, оскільки обвинувачений ОСОБА_6 раніше засуджувався вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 10.06.2020 за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді 150 годин громадських робіт, які не відбув, а злочин за який засуджений даним вироком вчинив після ухвалення відносно нього попереднього вироку, і суд мав би застосувати ст. 71 КК України, що суд не зробив, що є підставою для скасування вироку і ухвалення нового.
Обвинувачений ОСОБА_6 просить суворо не карати, так як він відпрацює призначене покарання у виді громадських робіт.
Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність задовольнити апеляційну скаргу прокурора частково з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_6 за описаних у вироку обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, отримані в порядку ст. 349 КПК України та ніким в апеляційному засіданні не оспорюється.

Порушень процедури застосування положень ст. 349 КПК України не виявлено, а тому ці висновки апеляційний суд не досліджує, не перевіряє і погоджується з ними.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при визначені покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , то вони на думку апеляційного суду є обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення, у тому числі вирок суду, має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п. 10, 25 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003, за сукупністю вироків (ст. 71 КК України) покарання призначається, зокрема, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин. При застосуванні правил ст. 71 КК України судам належить враховувати, що остаточне покарання має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком. У разі засудження особи за злочин, вчинений у період невідбутого покарання, яке згідно ч. 3 ст. 72 КК України за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд визначає остаточне покарання на підставі ст. 71 КК України у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, ухваливши рішення про їх
самостійне виконання.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_6 раніше судимий 10.06.2020 Іллінецьким районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді 150 годин громадських робіт.

Також наявний лист, датований 30.09.2020 із Липовецького районного сектору філії ДУ «Центр пробації» у Вінницькій області про те, що станом на вказану дату засуджений не приступав до відпрацювання громадських робіт та жодної години за вересень 2020 року не відпрацював, і до цього часу не відпрацьовано громадські роботи.

Із вказаного фактично слідує, що на час ухвалення вироку від 06.10.2020 відносно ОСОБА_6 , останній фактично не відбув повністю або частково покарання згідно вироку Іллінецького районного суду від 10.06.2020 у виді громадських робіт.

За таких обставин суд першої інстанції після визнання ОСОБА_6
винним за ч. 2 ст. 389 КК України та призначення йому відповідного покарання згідно санкції вказаної статті Особливої частини КК України повинен був на підставі ст. 71 КК України призначити остаточне покарання за сукупністю вироків повністю або частково приєднавши невідбуту частину покарання згідно вироку Іллінецького районного суду від 10.06.2020 за правилами, визначеними у ст. 72 КК України.

Таким чином Липовецьким районним судом Вінницької області, ухвалюючи вирок від 06.10.2020, не було застосовано Закон, який підлягав застосуванню, що є підставою для скасування вироку в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 та ухваленням нового вироку в цій частині, призначивши на підставі ст. 71, 72 КК України остаточне покарання з дотриманням вимог Закону.

Також апеляційний суд вважає за необхідне частково задовільнити апеляційну скаргу прокурора, призначивши більш м`яке покарання, зважаючи на особу обвинуваченого та те, що раніше ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності не притягувався.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора задовільнити частково.

Вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 06.10.2020 в частині призначення покарання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 389 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки та звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75, п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 389КК України покарання у виді 1 року обмеження волі.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 КК України ОСОБА_6 за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за цим вироком, невідбутого покарання за попереднім вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 10.06.2020, остаточне покарання визначити у виді 1 (одного) року 10 (десяти) днів обмеження волі.

Строк відбування покарання за даним вироком ОСОБА_6 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок Вінницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду на протязі 3 місяців.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4