Справа № 569/8072/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 року м. Рівне

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадження № 0000683 від 03.02.2020 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , заміжня, несудимої, із незакінченою вищою освітою,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

з участю: прокурора ОСОБА_4 , потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , законного представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , представника потерпілих - адвоката ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_3 , -

ВСТАНОВИВ :

03.02.2020, біля 14 год 45 хв, ОСОБА_3 , у світлу пору доби, керуючи автомобілем марки «Volkswagen Golf» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись про проїзній частині вул. У. Самчука зі сторони вул. Грушевського у напрямку вул. Гагаріна, навпроти будинку № 14 у м. Рівне, в порушення вимог, підпункту б) пункту 2.3. пунктів 10.1 та 16.13 ПДР, що затверджені Постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306, проявила неуважність до дорожньої обстановки, перед зміною напрямку руху не переконалася, що це буде безпечним і не створить перешкод чи небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, під час повороту ліворуч не надала дорогу транспортному засобу, що рухався у зустрічному напрямку , у результаті чого допустила зіткнення з мотоциклом Kawasaki Versys 650, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_5 , який рухався проїзною чатсиною вул. У. Самчука, зі сторони вул. Гагаріна в напрямку вул. Грушевського, який немав технічної можливості уникнути зіткнення при своєчасному прийнятті мір до регування, з моменту виникнення небезпеки для руху.

У результаті ДТП, водій мотоцикла Kawasaki Versys 650, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_5 , та пасажир мотоцикла ОСОБА_6 отримали тілесні ушкодження, що відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень по критерію довготривалості розладу здоров"я.

Порушення ОСОБА_3 , вимог пунктів 10.1,16.13 ПДР, які передбачають, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху та перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо чи праворуч - перебувають у прямому безпосередньому причинному зв"язку із скоєнням ДТП та суспільно-небезпечними наслідками, що настали.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинила кримінальне правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, як своїми діями, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілого, дослідженнм медичних документів по заявленому позову та дослідженням характеризуючих даних на обвинувачену.

Судом з`ясовано, що обвинувачена, потерпілі та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.

У судовому засіданні обвинувачена свою вину у скоєнні інкримінованого правопорушення визнала повністю, щиро покаялась, кваліфікацію правопорушення не оспорювала та підтвердила факт, що дійсно 03.02.2020, біля 14 год 45 хв, вона, у світлу пору доби, керуючи автомобілем марки «Volkswagen Golf» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись про проїзній частині вул. У.Самчука зі сторони вул.Грушевського у напрямку вул. Гагаріна, навпроти будинку № 14 у м. Рівне, порушила пункти 10.1 та 16.13 ПДР, проявила неуважність до дорожньої обстановки, перед зміною напрямку руху не переконалася, що це буде безпечним і не створить перешкод чи небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, під час повороту ліворуч не надала дорогу транспортному засобу, що рухався у зустрічному напрямку, у результаті чого допустила зіткнення з мотоциклом. В результаті ДТП водій та пасажир мотоцикла зазнали тілесних ушкоджень. В подальшому вона частково оплатила потерпілим витрати на лікування. Просить суд суворо її не карати та не позбавляти права керувати транспортним засобом. Крім того просить відмовити у задоволенні позовів про відшкодування моральної шкоди.

Потерпілі у судовому засіданні кожен окремо показали, що 03.02.2020, біля 14 год 45 хв, у світлу пору доби, вони рухались мотоциклом марки Kawasaki Versys 650, реєстраційний номер НОМЕР_2 , проїзною частиною вул. У. Самчука, зі сторони вул. Гагаріна в напрямку вул. Грушевського. В цей час обвинувачена рухалась автомобілем марки «Volkswagen Golf», і допустила зіткнення з їх мотоциклом, порушивши при цьому пункти 10.1 та 16.13 ПДР. В результаті ДТП вони отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження. Просять суд задовольнити їхні позови в повному обсязі, а міру покарання призначити судом на власний розсуд.

Згідно посвідчення водія ОСОБА_3 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки «Volkswagen Golf» реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_9 (а.к.п. 41);

Згідно копію полісу № ЕР АМ 189012503 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 28.12.2019 страхова суму на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 260 000 грн, за шкоду заподіяну майну 130 000 грн та франшиза 2 000 грн. Страхувальник ОСОБА_9 забеспечений транспортниим засобом автомобілем марки «Volkswagen Golf» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ( а.к.п. 42);

Витрати на залучення експерта за проведення судово-інженерних експертиз становлять 5376 грн 98 коп.

Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченої не обиралась.

Постановами слідчого ОСОБА_10 від 03.02.2020 визнано речовими доказами та приєднано до матеріалів кримінального провадження в якості речових доказів мотоцикл марки Kawasaki Versys 650, реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобіль марки «Volkswagen Golf» реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вказаний мотоцикл переданий на зберігання на територію спецмайданчика для тимчасового утримання транспортних засобів в с. Городок, вул. Штейнгеля, 90, а автомобіль переданий на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_11 .

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Враховуючи те, що вищевказаний мотоцикл придбаний потерпілим, хоча і без документів, він ним користувався, даних про те, що даний мотоцикл перебуває в розшукунемає, а тому суд вважає повернути його ОСОБА_5 .

Потерпілими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заявлено цивільний позов до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди відповідно в сумі 100 000 та 30 000 гр. Також просять стягнути з обвинуваченої витрати на правову допомогу відповідно в сумі 10 000 та 5 000 грн.

Ухвалою суду від 11.06.2020 було прийнято до розгляду цивільний позов потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та визнано останніх - цивільними позивачами, а обвинувачену ОСОБА_3 - цивільним відповідачем.

Пунктом 10 частини 1 статті 55 КПК України передбачено, що потерпілий має право - на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

За правилами частини 1 та частини 4 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Статтею 61 КПК України визначено, що цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.

Частиною 2 ст. 61 КПК України передбачено, що права та обов`язки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.

Відповідно до частини 1 ст. 62 КПК України цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом. Права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.

Верховний суд України в п. 2 Постанови Пленуму «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року за № 6 (з подальшими змінами та доповненнями) роз`яснив судам, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

За правилами частини 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пленум ВССУ в п. 4 Постанови № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз`яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з п.5 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" - особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що права потерпілих на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоча цей договір і укладений на користь третіх осіб Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування. Потерпілий на власний розсуд може обрати спосіб здійснення свого права на одержання страхового відшкодування (п. 62 Постанови Великої Палати Верховного суду від 04.07.2018 у справі № 755/1806/15-ц).

Згідно ст.23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.Пункт 4 частини другої статті 23 в редакції Закону № 3261-IV від 22.12.2005. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

В ході судового розгляду було встановлено, що потерпілі зазнали фізичного болю, моральних страждань, і змушені стаціонарно лікуватись. Внаслідок отриманих травм порушився устрій та життєві стосунки потерпілих, вони втратили душевний спокій. Наслідки отриманих тілесних ушкоджень турбують потерпілих і в даний час, і відновлення фізичного стану займає багато часу. З урахуванням тяжкості, характеру, обсягу і тривалості завданих фізичних та душевних страждань, суттєвості змін у їх життєвих стосунках, суд виходячи з вимог справедливості та розумності вважає, що цивільні позови про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди підлягають до часткового задоволення.

Суд приходить до переконання про стягнення з ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_5 20 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, та на користь ОСОБА_6 10 000 грн.

Крім того підлягають стягнення з ОСОБА_3 на користь потерпілих витрати на правову допомогу, оскільки вони підтверджуються належними доказами відповідно в сумі 10 000 грн та 5 000 грн.

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, воно містить склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і остання у його вчиненні винна.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої суд вважає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та часткове відшкодування завданих збитків.

Обтяжуючих обставин суд не встановив.

При призначенні покарання обвинуваченій суд враховує ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, який відноситься до правопорушення невеликої тяжкості та являється необережним правопорушенням.

Що стосується особи обвинуваченої то суд враховує, що вона має постійне місце проживання, де характеризуються позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалась, має на утриманні неповнолітню дитину.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, обставини вчинення необережного правопорушення, особу винної та обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, а обтяжуючих обставин суд не встановив, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченій має бути призначене покарання без ізоляції від суспільства в межах санкції інкримінуємої статті Кримінального Кодексу України у виді позбавленні волі з випробуванням, з іспитовим строком, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченою кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для її виправлення та попередження нових правопорушень.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченої та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченій покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположених свобод» 1950 року.

Згідно п.20 Постанови ВСУ від 23.12.2005 № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті"- при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Відповідно до п. 21 даної Постанови - у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Таким чином, суд вважає не позбавляти ОСОБА_3 права керувати транспортним засобом враховуючи те, що остання під час скоєння необережного правопорушення в стані алкогольного сп`яніння не перебувала, автомобіль необхідний їй для побутових цілей, оскільки вона займається супільно-корисливою працею, хоча і неофіційно. Як свідчать матеріали кримінального провадження, керований останньою автомобіль був у технічно справному стані. У ході досудового слідства та у судовому засіданні не було виявлено обставин, які б підтверджували наявність у цьому автомобілі таких несправностей, за яких згідно з відповідними правилами була б заборонена його експлуатація.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.370,374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді одного року обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на один рік, якщо вона протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового правопорушення та виконає покладені на неї обов`язки.

У відповідності до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на залучення експертів у сумі 5376 грн 98 коп.

Речовий доказ, а саме: автомобіль марки «Volkswagen Golf» реєстраційний номер НОМЕР_1 , вважати повернутим власнику ОСОБА_12 . Мотоцикл марки Kawasaki Versys 650, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що зберігається на території спецмацданчика для тимчасового утримання транспортних засобів в с. Городок, вул. Штейнгеля, 90, після набрання вироком законної сили повернути ОСОБА_5 .

Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_3 на користь потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди відповідно 20 000 грн/ та 10 000 грн, та витрати на правову допомогу відповідно в сумі 10 000 грн та 5 000 грн.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 починається з часу проголошення вироку.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченою, потерпілими, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1