"26" серпня 2020 р. Справа № 363/2737/20
УХВАЛА
Іменем України

26 серпня 2020 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

законного представника ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,
особа до якої застосовується
примусовий заході медичного
характеру ОСОБА_7 ,
розглянувши на підготовчому засіданні в залі суду м. Вишгороді клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженню № 0000232 відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква Київської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

який вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України,

встановив:
До Вишгородського районного суду Київської області надійшло клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру від прокурора Вишгородського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області у кримінальному провадженні № 0000232.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20.07.2020 року призначено підготовче судове засідання за клопотання про застосування заходів медичного характеру у кримінальному провадженні № 0000232.

Під час підготовчого судового засідання прокурор висловив думку, за можливо призначити судовий розгляд.

Захисник заявив клопотання про повернення прокурору клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, оскільки сторона обвинувачення вказала в клопотанні про наявність умислу ОСОБА_7 на скоєння вбивства та надала оцінку вчиненому за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, чим допустила неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Потерпіла, законний представник та особа до якої застосовується примусовий захід медичного характеру підтримали позицію захисника.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання захисника про поверхня прокурору клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, зокрема вказуючи, що воно є необгунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши клопотання про застосування заходів медичного характеру та долучений до нього матеріалів досудового розслідування у відповідності до положень ст. 314 КПК України, яка регламентує порядок та межі підготовчого судового засідання, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 292 КПК України, клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам ст. 291 КПК України (тобто відповідати вимогам, які ставляться до обвинувального акта), а також містити інформацію про примусовий захід медичного характеру, який пропонується застосувати, та позицію щодо можливості забезпечення участі особи під час судового провадження за станом здоров`я.

Також, за змістом п. 5 ч. 2 ст. 291 та п. 1 ч. 1 ст. 505 КПК України таке клопотання повинно містити виклад фактичних обставин суспільно небезпечного діяння, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію вчиненого суспільно небезпечного діяння з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» № 7 від 03.06.2005 року, розглядаючи справи про застосування примусових заходів медичного характеру, суди повинні враховувати, що такі заходи, як надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку, госпіталізація до психіатричного закладу зі звичайним, посиленим або суворим наглядом, передбачені ст. 94 КК України, можуть застосовуватися до осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння (злочини) в стані неосудності (обмеженої осудності) або вчинили злочини в стані осудності чи обмеженої осудності, але до постановлення вироку або під час відбування покарання захворіли на психічну хворобу, що позбавляє їх можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними.

Відповідно до ст. 11 КК України, кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Частиною 1 статті 18 КК України визначено, що суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

Згідно ст. 19 КК України, осудною визнається особа, яка під час вчинення кримінального правопорушення могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.

Таким чином, згідно до вимог ст.ст.18, 19 КК України, осудність є обов`язковою ознакою суб`єкта злочину, що характеризується таким психічним станом особи, при якому вона під час вчинення злочину здатна усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Здатність особи під час вчинення злочину усвідомлювати свої дії (бездіяльність) означає правильне розуміння фактичних об`єктивних ознак злочину об`єкта посягання, суті діяння, обстановки, час) і місця, способу його вчинення, його спільно небезпечних наслідків тощо. Така здатність повинна бути пов`язана з можливістю контролювати, керувати своїми вчинками. Тут свідомість і воля взаємозалежні й лише в сукупності виступають передумовою визнання особи винною.

Натомість неосудною визнається така особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого Кримінальним кодексом, не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.

Особу може бути визнано неосудною тільки тоді, коли встановлена одна з ознак юридичного критерію на підставі хоча б однієї з ознак медичного критерію.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» № 7 від 03.06.2005 року, розглядаючи справи про застосування примусових заходів медичного характеру, суди повинні враховувати, що такі заходи, як надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку, госпіталізація до психіатричного закладу зі звичайним, посиленим або суворим наглядом, передбачені ст. 94 КК України, можуть застосовуватися до осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння (злочини) в стані неосудності (обмеженої осудності) або вчинили злочини в стані осудності чи обмеженої осудності, але до постановлення вироку або під час відбування покарання захворіли на психічну хворобу, що позбавляє їх можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними.

Згідно висновку судово-психіатричної експерта № 54 від 21.04.2020 року на час вчинення суспільно небезпечного діяння та на час проведення експертизи ОСОБА_7 виявляв ознаки поліморфного психотичного розладу без симптомів шизофренії (згідно з МКХ-10. шифр F 23.0), за своїм психічним станом у зазначений період не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Тобто, у ОСОБА_7 встановлено наявність як медичного критерію (ознаки поліморфного психотичного розладу без симптомів шизофренії), так і інтелектуальної й вольової ознак юридичного критерію (нездатність розуміти свої дії та керувати ними).

При цьому в клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру прокурора зазначено, що виклад фактичних обставин суспільно небезпечного діяння у даному клопотанні є невірним, оскільки стороною обвинувачення невірно надана юридична оцінка дій ОСОБА_7 , з урахуванням того, що визначення суб`єктивної сторони у діях неосудної особи є неможливим.

В той же час, висновки у клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру органу досудового розслідування щодо умислу, мети і мотиву суспільно небезпечних дій ОСОБА_7 є безпідставними, враховуючи, що стан неосудності пов`язаний з відсутню у особи інтелектуальної та вольової ознак, з ним несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованих мети й мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину, тому встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи є об`єктивно неможливим.

Юридична оцінка суспільно небезпечному діянню в такому випадку, повинна надаватись, виходячи з фактичних обставин скоєного та наслідків, що настали.

Всупереч викладеному, встановивши, що суспільно небезпечне діяння ОСОБА_7 було вчинено у стані неосудності, органу досудового розслідування вказав в клопотанні про наявність умислу останнього на скоєння вбивства та надала оцінку вчиненому за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, чим допустила неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Враховуючи вищевказане також є невірним, зазначенням органу досудового розслідування у клопотанні обставин, що обтяжують покарання.

Зважаючи на те, що клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у відношенні ОСОБА_7 не відповідає вимогам КПК України, то його необхідно повернути прокурору.

Повернення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру прокурору буде відповідати вимогам статті 2 КПК України, за якою завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 314, 315, 503-511 КПК України, суд, -

ухвалив:

Клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру з додатками у кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000232 відносно ОСОБА_7 який вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Вишгородський районний суд Київської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а у разі подання апеляційної скарги, якщо її не скасовано, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 31.08.2020 року о 10-30 год.

Суддя ОСОБА_1