Дата документу 16.07.2020 Справа № 328/3399/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №328/3399/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1340/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Чернігівського районного суду Запорізької області від 16 червня 2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Садове, Токмацького району, Запорізької області, громадянина України, який має вищу освіту, не працює, одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

18 жовтня 2006 року Конотопським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.186 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнився 17 лютого 2009 року з Диканівської виправної колонії №12 Харківської області згідно ст.3 п «а» Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року;

25 січня 2010 року Токмацьким районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185, ч.4 ст.185, ст.70, ст.75, ст.76 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки;

18 червня 2012 року Токмацьким районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185, ст.71 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнився з Софіївської виправної колонії №55 20 липня 2015 року умовно-достроково, невідбутий строк 1 рік 6 місяців 23 дні. Судимості не зняті та не погашені в установленому законом порядку;

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.186, ч.ч.2,3 ст.185, ч.1 ст.357 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Токмак Запорізької області, громадянина України, який неодружений, не працює, має середньо-спеціальну освіту, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 раніше судимого:

17 серпня 2006 року Токмацьким районним судом Запорізької області за ч.1 ст.185 КК України до 510 гривень штрафу;

16 лютого 2010 року Токмацьким районним судом Запорізької області за ч.2 ст.187, ч.ч.1,3 ст.357, ст.69, ч.1 ст.70 КК України до 5 років позбавлення волі. Судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку;

25 листопада 2015 року Токмацьким районним судом Запорізької області за ч.ч.2,3 ст.185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. Ухвалою апеляційного суду м.Запоріжжя від 24 травня 2016 року на підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано в строк покарання попереднє ув`язнення з 02 липня 2015 року по 24 травня 2016 року з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення відповідає 2 дням позбавлення волі. Звільнився 20 грудня 2017 року з Кам`янської виправної колонії №101 умовно - достроково з не відбутим строком 1 місяць 19 днів,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.186, ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, ч.2 ст.345, ч.2 ст.15 ч.3 ст.185, ч.ч.2,3 ст.185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№11)»,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_10 в режимі відеоконференції з приміщенням Токмацького районного суду Запорізької області.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_10 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Чернігівського районного суду Запорізької області від 16 червня 2020 року, якою клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 у виді тримання під вартою задоволене, відносно останнього продовжений строк запобіжного заходу на 60 днів, тобто по 14 серпня 2020 року включно.
Одночасно визначений розмір застави - 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 42040,00 грн, з покладенням певних обов`язків.
У задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на цілодобовий домашній арешт відмовлено.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, які продовжують існувати, інший більш м`який запобіжний захід не буде здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Вказану ухвалу суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_8 в апеляційному порядку не оскаржено.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_10 просить ухвалу суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 скасувати, постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що наявність судимостей у ОСОБА_7 автоматично не свідчить про ймовірність вчинення ним злочинів. Обвинувачений має на утриманні хворого батька, в нього самого незадовільний стан здоров`я, він має постійне місце проживання, повністю визнає свою вину у вчинених злочинах, а тому, на думку апелянта, належна процесуальна поведінка обвинуваченого може бути забезпечена шляхом застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 перебуває під вартою з лютого 2019 року, тобто вже значний час, але справу судом досі не розглянуто, враховуючи кількість обвинувачених та кількість епізодів обвинувачення. Розгляд справи триватиме ще значний проміжок часу, а ОСОБА_7 , не дивлячись на повне визнання ним своєї вини, весь цей час перебуватиме в слідчому ізоляторі.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Чернігівського районного суду Запорізької області перебуває об`єднане кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.186, ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, ч.2 ст.345, ч.2 ст.15 ч.3 ст.185, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.186, ч.2,3, ст.185, ч.1 ст.357 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 строком на 60 діб. Клопотання мотивує тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185 КК України, які відносяться до категорії тяжких. Ухвалою слідчого судді Токмацького районного суду Запорізької області від 21 лютого 2019 ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Також, ухвалою слідчого судді Токмацького районного суду Запорізької області від 13 червня 2019 року ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою. Ухвалами Чернігівського районного суду Запорізької області від 09 серпня 2019 року, 10 вересня 2019 року, 20 листопада 2019 року, 31 січня 2020 року, 06 березня 2020 року, 30 квітня 2020 року ОСОБА_7 продовжувався обраний запобіжний захід. На теперішній час продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України. Жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти продовження йому строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просив змінити запобіжний захід на домашній арешт.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_10 заперечувала проти обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого і наполягав на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Відповідно до вимог ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня, в т.ч. застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Як свідчать матеріали провадження, прокурор ОСОБА_9 у судовому засіданні просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, оскільки ризики, які були підставою обрання запобіжного заходу, існують до теперішнього часу.
Підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, його захисника, доводи прокурора та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
З наданих матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, яке є тяжким.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, існують на даний час. Так, обвинувачений ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, отже, не має постійного джерела доходу, раніше він неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, знову обвинувачується у тяжкому кримінальному правопорушенні, вчиненому через незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі, а також у тяжкому правопорушенні, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.
Оцінивши всі обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з огляду на фактичні обставини та ступінь тяжкості кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_7 , суворість можливого покарання та відомості про особу обвинуваченого, в т.ч. наявність в нього судимості за аналогічні умисні корисливі злочини, які не зняті та не погашені.
Висновки суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, в т.ч. про наявність у обвинуваченого хворого батька, правильності висновків суду не спростовують.
Дані про те, що сам обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
Отже, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Чернігівського районного суду Запорізької області від 16 червня 2020 року, якою клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою задоволене, продовжений строк дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 днів, тобто по 14 серпня 2020 року включно, з правом внесення застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 42040,00 грн, з покладенням певних обов`язків; у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт відмовлено, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4