Справа №583/3479/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1051/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 листопада 2019 року, якою обвинуваченій

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці та мешканці АДРЕСА_1 , раніше судимій,

продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 2 місяці до 24 год. 10 січня 2020 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою під час вирішення питання доцільності продовження строків тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 в порядку ст. 331 КПК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на строк до 24 год. 10 січня 2020 року.

Не погодившись з таким судовим рішенням, захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , оскаржила його в апеляційному порядку та просила скасувати ухвалу від 13 листопада 2019 року, через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, а саме застосування найсуворішого запобіжного заходу за відсутністю обґрунтування наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України та відсутністю клопотання сторони обвинувачення.

В обґрунтуванні своєї апеляційною скарги, захисник ОСОБА_8 посилається на рішення №1-р/2017 від 23.11.2017 року КСУ, відповідно до якого зазначено, що коли суддя за відсутності клопотань сторін (прокурора) ініціює питання продовження тримання під вартою або домашнім арештом, він виходить за межі судової функції і фактично стає на сторону обвинувачення, що є порушенням принципів незалежності і безсторонності судової влади та крім іншого даним рішенням норму ч.3 ст.315 КПК України, яка регламентувала автоматичне продовження, за відсутності клопотань сторін, дію запобіжних заходів, обраних під час досудових розслідувань, визнано такою що не відповідає Конституції України.

Також посилаючись на ухвалу ВСУ від 05.06.2018 року по справі №523/6472/14-к, вважає, що вирішення питання доцільності продовження строку тримання під вартою, відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, суд має обмежуватись виключно порядком дій щодо пропозиції сторонам надавати свої клопотання про продовження, зміну або скасування запобіжного заходу, і за умови їх відсутності, у суду відсутні правові підстави з власної ініціативи змінювати, скасовувати, продовжувати строки тримання обвинуваченого під вартою.

Разом з тим, зазначає, що судом в обґрунтування наявності ризиків, передбачених п.1 ч.1 ст.177 наведена лише підстава, як наявність обвинувачення ОСОБА_7 у скоєнні злочину, однак вказує, що відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого.

Також наголошує, що в обґрунтування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст177 суд взагалі не навів жодних підстав, а лише зазначив свої припущення, що обвинувачена може впливати на свідків та потерпілих, які в суді не допитувались, оскільки жодних підтверджень впливу на останніх матеріали справи не містять, а навпаки при застосуванні домашнього арешту при розгляді справи в Охтирському міськрайонному суді ОСОБА_7 дотримувались вимог судового розгляду, оскільки запобіжний захід не змінювався протягом всього судового розгляду.

Захисник в своїх доводах, звертає увагу на те, що суд на обґрунтування своєї позиції навів положення ЄСПЛ, викладену в п.79 рішення у справі «Харченко проти України», що свідчить про те, що положень національного законодавства суду було недостатньо для застосування запобіжного заходу, однак практика ЄСПЛ щодо аналізу дотримання національного законодавства є обмеженими та не може бути використана проти обвинуваченого.

У зв`язку з чим, стверджує, що суд при прийнятті оскаржуваної ухвали не дотримався положень, передбачених ст.ст.183,177 КПК України та не зазначив причини не застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника ОСОБА_8 та обвинуваченої ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, просили ухвалу суду скасувати, клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт або взяття на поруки, думку її захисника ОСОБА_8 , яка повністю підтримала заявлене клопотання своєї підзахисної, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника та клопотання обвинуваченої, просив ухвалу суду залишити без змін, перевіривши матеріали контрольного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги та клопотання про зміну запобіжного заходу, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів контрольного провадження, в Ковпаківському районному суді м. Суми проводиться судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 187 КК України та ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 185 КК України.

Ухвалою колегії суддів Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 листопада 2019 року, обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 2 місяці до 24 год. 10 січня 2020 року.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про те, що суд першої інстанції, за відсутності клопотання прокурора, ініціював питання про доцільність продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченій, тим самим, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23.11.2017 року №1-р/2017, вийшов за межі судової функції і фактично став на сторону обвинувачення, колегія суддів не погоджується з ними, виходячи з наступного.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Так, відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При цьому, відповідно до положень ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана ухала Ковпаківського районного суду м. Суми від 13.11.2019 року, постановлена під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч.3 ст.187 КК України та ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 187, ч.3 ст.185 КК України у зв`язку з тим, що строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим закінчувався і до його спливу завершити судове провадження не представилося можливим, тому суд своєю ухвалою продовжив строк запобіжного заходу обвинуваченим, що відповідає вимогам КПК України.

Як було зазначено вище, відповідно до положень ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, згідно журналу судового засідання, прокурором ОСОБА_10 , що приймав участь у судовому засіданні, висловлено думку про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченим (а.с.6-7).

Посилання захисника на рішення Конституційного Суду України від 23.11.2017 року №1-р/2017 є необґрунтованими, оскільки воно стосується продовження застосування забезпечення кримінального провадження на стадії підготовчого судового засідання.

З аналогічних підстав апеляційний суд визнає безпідставними посилання захисника на ухвалу Верховного Суду від 05.06.2018 року по справі №523/6472/14-к, в тому числі і з огляду на те, що з урахуванням вимог ч.3 ст.331 КПК України, районний суд був зобов`язаний вирішити питання про доцільність продовження строку дії обраного відносно обвинуваченої ОСОБА_7 запобіжного заходу.

Доводи захисника з приводу того, що суд на обґрунтування своєї позиції навів положення ЄСПЛ, викладену в п.79 рішення у справі «Харченко проти України», що свідчить про те, що положень національного законодавства суду було недостатньо для застосування запобіжного заходу, однак практика ЄСПЛ щодо аналізу дотримання національного законодавства є обмеженими та не може бути використана проти обвинуваченого, колегія суддів вважає не переконливими, оскільки суд при вирішенні питання доцільності продовження строків тримання під вартою, керувався положеннями чинного кримінально-процесуального законодавства України, зокрема ст.ст. 177, 331 КПК України. При цьому слід зауважити на позиції Європейського Суду з прав людини, які згідно з ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду.

Крім того, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції на момент вирішення питання доцільності продовження тримання під вартою належно вмотивував свої висновки в частині наявності ризиків, визначених в ст.177 КПК України, які полягають в тому, що перебуваючи на волі ОСОБА_7 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків, потерпілих у кримінальному провадженні.

У зв`язку з цим доводи захисника ОСОБА_8 і в цій частині колегія суддів також вважає безпідставними.

Зокрема, доводи захисника стосовно того, що судом в обґрунтування наявності ризиків, передбачених п.1 ч.1 ст.177 КПК України наведена лише підстава, як наявність обвинувачення ОСОБА_7 у скоєнні злочину, а також те, що в обґрунтування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст177 КПК України, суд взагалі не навів жодних підстав, колегія суддів вважає необгрунтованими, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів провадження, в судовому рішенні судом першої інстанції крім наявність обґрунтованої підозри встановлено також і наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, а саме: п. п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України.

Так, у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Отже, суд першої інстанції врахував характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, що має високий ступінь суспільної небезпеки, наявність якої потребує забезпечення не лише її прав, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, особу обвинуваченої, у якої відсутня власна родина, неповнолітні діти.

А також те, що ОСОБА_7 обвинувачується за вчинення умисного особливо тяжкого злочину проти власності розбійного нападу відносно осіб похилого віку, які не могли протистояти цим діям та поєднаному з насильством, яке є небезпечним для життя і здоров`я потерпілим (ч.3 ст. 187 КК України карається позбавленням волі від семи до дванадцяти років із конфіскацією майна) та умисного тяжкого злочину проти власності, крадіжки поєднаної з проникненням (ч.3 ст.185 КК України, карається позбавленням волі на строк від трьох до шести років), а тому, у разі визнання її винною в інкримінованих кримінальних правопорушеннях їй загрожує покарання у виді позбавлення волі, у зв`язку з цим ризик ухилення ОСОБА_7 від суду є реальним.

Разом з тим, у даному кримінальному провадженні триває судовий розгляд, та судом всі свідки та потерпілі по справі допитані не були, через що показання останніх можуть мати вирішальне значення у доведеності вини обвинуваченої, а тому висновки суду першої інстанції, щодо можливості ОСОБА_7 , впливати на свідків або потерпілих є обгрунтованим.

Однак, колегія суддів, враховує і надане в судовому засіданні клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 про зміну їй запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт або взяття на поруки. Дане клопотання остання мотивує, тим, що в умовах перебування під вартою її і так незадовільний стан здоров`я значно погіршився та вона потребує амбулаторного лікування, що підтверджується довідкою. Крім іншого, зазначає, що вона до вироку Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 01.03.2017 року перебувала під домашнім арештом за станом здоров`я і під час якого не мала жодних порушень і вчасно з`являлась до суду.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 в своїй заяві наданій в судовому засіданні апеляційного суду зазначає, що її підзахисна хворіє на сахарний діабет II типу тяжкої форми, субкомпенсований, гіпертонічну хворобу II ступеня, крім того, вказує, що обвинувачена зовсім не забезпечується ліками, які їй призначені лікарями.

Колегія суддів враховує також характеристику обвинуваченої ОСОБА_7 від 25.06.2019 року уповноваженого квартального комітету по вул. Сумській в м. Охтирка ОСОБА_11 , за підписом сусідів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , відповідно до якої за час проживання за адресою по АДРЕСА_1 обвинувачена проявила себе як спокійна, лагідна та ввічлива людина, з сусідами та знайомими суперечок та нарікань не мала, вела тверезий спосіб життя. Крім того, має 4 дітей, до яких гідно ставилась, мала присадибну ділянку та господарство, яке дбайливо доглядала. Скарг з боку сусідів не надходило.

Всі вищезазначені відомості про стан здоров`я обвинуваченої ставлять під сумнів співрозмірність утримання під вартою, тривале реальне застосування якого вказує на високу ймовірність спричинення надто тяжких страждань обвинуваченій внаслідок існуючого ризику незабезпечення її адекватного лікування з урахуванням стану її здоров`я та «практичних вимог ув`язнення».

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає , що її подальше тримання під вартою без переконливих відомостей про забезпечення доступу до належної медичної допомоги суперечитиме ст.3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, та приходить до переконання про обґрунтованість клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт з урахуванням всіх вищезазначених даних про стан її здоров`я.

Беручи до уваги всі вказані обставини у їх сукупності, а також враховуючи пріоритети, визначені ст. ст. 3 та 28 Конституції України, ст. 3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, колегія судді вважає за необхідне у даному випадку змінити обвинуваченій запобіжний захід на більш м`який у вигляді домашнього арешту з 21 години по 06 годину строком до 10 січня 2020 року, який відбувати за адресою: АДРЕСА_1 . з покладенням на обвинувачену обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, для забезпечення належної процесуальної поведінки та запобігання ризиків, передбачених п.п.1,3 ч.1 ст177 КПК України і таким чином, задовольнити клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 , а апеляційну скаргу її захисника адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу задовольнити.

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 листопада 2019 року, відносно ОСОБА_7 , якій продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 10 січня 2020 року, змінити.

Запобіжний захід обраний обвинуваченій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінити з тримання під вартою на домашній арешт з 21 години по 06 годину, строком до 10 січня 2020 року, який відбувати за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на обвинувачену ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на строк дії запобіжного заходу обов`язки:

- прибувати до суду за кожною вимогою;

- не відлучатись за межі м. Охтирка Сумської області без дозволу суду та повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи (навчання);

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- утримуватись від спілкування з потерпілими та свідками та іншими учасниками кримінального провадження.

Звільнити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з-під варти у залі суду.

Контроль за виконанням покласти на прокурора у даному кримінальному провадженні.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4