Дата документу 25.03.2020 Справа№ 317/1992/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/680/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/1992/18Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 27 грудня 2019 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину за наступних обставин.

29 квітня 2018 року приблизно о 03 годині водій ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, зупинив автомобіль «ВАЗ 2109», реєстраційний номер НОМЕР_1 , поблизу дачного кооперативу «Джерело», розташованого на території Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області (поза населеним пунктом), задньою частиною в напрямку штучного озера без назви.

На передньому пасажирському сидінні автомобіля «ВАЗ 2109», реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходилась ОСОБА_10 .

Водій ОСОБА_9 у зв`язку зі зниженням уваги і реакції, а так само порушенням координації дій, викликаних вживанням алкогольних напоїв, перед початком руху заднім ходом, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху та не звернувшись за допомогою до інших осіб, розпочав рух заднім ходом, скоїв з`їзд у озеро та перекидання автомобіля.

Своїми діями водій ОСОБА_9 порушив вимоги п.п.2.9) а, 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху, відповідно до яких: п.2.9. «Водію забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин»; п.10.1. «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; п.10.9. «Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкоди іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб». Порушення водієм ОСОБА_9 вимог п.п.10.1, 10.9 Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль потонув в озері, пасажир ОСОБА_10 не змогла з нього вибратися та загинула на місці події.

Відповідно до висновків судової медичної експертизи причиною смерті ОСОБА_10 стало утоплення у воді, що призвело до розвитку механічної асфіксії.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої. Йому призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про процесуальні витрати, арешт накладений на майно та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просила вирок суду скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому за ч.2 ст.286 КК покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Свої вимоги мотивувала тим, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, в результаті якого загинула потерпіла. Призначаючи обвинуваченому покарання суд в якості обставини, що пом`якшує покарання, врахував щире каяття. Разом з тим, потерпілий у справі постійно стверджував про байдуже ставлення обвинуваченого до скоєного та про відсутність з його боку дій, які би свідчили про його каяття. Крім того, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК, суд фактично послався на ті ж самі мотиви, що і при призначенні покарання, що фактично свідчить про невмотивованість рішення суду про застосування до обвинуваченого ст.75 КК.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; потерпілого, який погодився з вимогами прокурора і просив їх задовольнити; обвинуваченого і його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги та просили вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_9 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.
З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченим ОСОБА_9 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Щодо доводів прокурора, наведених в апеляційній скарзі, про безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, то вони є слушними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.65 КК при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, крім випадків засудження за корупційний злочин, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_9 покарання і звільняючи від його відбування на підставі ст.75 КК, зазначив, що ним враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується позитивно.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , судом визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також те, що обвинувачений попросив вибачення у потерпілого.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

На підставі викладених обставин суд вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважав за можливе призначити йому покарання з випробуванням, із застосуванням положень ст.ст.75, 76 КК.

Проте, дослідивши матеріали провадження, судова колегія дійшла переконання, що виправлення обвинуваченого із звільненням його від відбування призначеного покарання є неможливим.

Так, суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК, належним чином не врахував конкретні обставини справи та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким. Не враховано судом і характер винних дій обвинуваченого, а також те, що це потягло за собою незворотні наслідки у виді смерті людини.

Не надав суд належної оцінки і тій обставині, що злочин було вчинено обвинуваченим ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння (1,05 ‰ ).

Крім того, під час апеляційного розгляду потерпілий категорично наполягав на призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 реального покарання.

Сукупність наведених обставин безумовно свідчить про неможливість досягти мети заходу примусу без ізоляції обвинуваченого від суспільства. А тому висновок районного суду про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства є безпідставним.

Разом з тим, судова колегія зважає на те, що обвинувачений ОСОБА_9 дійсно повністю визнав свою вину, активно сприяв розкриттю злочину, самостійно повідомив про вчинений злочин, вжив заходів щодо часткового відшкодування завданої шкоди, що підтверджується наявними у справі копіями квитанцій, позитивно характеризується, попросив вибачення у потерпілого, є особою раніше несудимою.

Наведені обставини, на переконання колегії суддів, дають підстави для призначення обвинуваченому основного покарання, наближеного до мінімально можливого, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК, оскільки таке покарання буде достатнім для виправлення обвинуваченого. З цих же підстав колегія суддів не вбачає підстав для призначення обвинуваченому за ч.2 ст.286 КК основного покарання у виді 5 років позбавлення волі, як того вимагав в апеляційній скарзі прокурор. На переконання апеляційного суду неможливість призначення мінімального покарання зумовлена наявністю обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 27 грудня 2019 року щодо ОСОБА_9 в цій справі в частині призначеного йому покарання і звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Початок строку відбування покарання відраховувати з дня затримання ОСОБА_9 і приведення вироку до фактичного виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4