В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" грудня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 травня 2019 року за № 0004233 відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з середньою освітою, працюючого не офіційно різноробочим, неодруженого, маючого на утриманні малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 124 КК України,

за участю учасників кримінального провадження

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 25 травня 2019 року приблизно о 19 год. 30 хв. приїхав до супермаркету «Фуршет Дніпровський» зі своїм товаришем ОСОБА_7 , з метою викупити мобільний телефон, що належав останньому та який був викрадений наглядно знайомим чоловіком на ім`я ОСОБА_8 , встановлений слідством як ОСОБА_9 . Так, ОСОБА_7 направився до банкомату, розташованого в ТРЦ «Квадрат», за адресою: м. Київ, б-р Перова, 36, з метою зняти грошові кошти, а ОСОБА_3 залишився очікувати неподалік будинку №37 по вул. Райдужній в м. Києві, де за попередньою домовленістю з наглядно знайомим чоловіком на ім`я ОСОБА_8 вони мали зустрітись з метою викупити викрадений мобільний телефон.

В цей же день, тобто 25 травня 2019 року, приблизно о 20 год. 00 хв., ОСОБА_3 , перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Райдужна, буд. 37, помітив чоловіка, який був схожий по прикметам на особу, в якої міг бути викрадений мобільний телефон його товариша ОСОБА_7 . Побачивши даного чоловіка, встановленого пізніше як ОСОБА_9 , ОСОБА_3 підійшов до останнього та сказав йому, щоб той добровільно та безкоштовно повернув вкрадений ним мобільний телефон. В цей момент, без попередження, ОСОБА_9 дістав з кишені канцелярський ніж та наніс ним кілька ударів по руках ОСОБА_3 , після чого між ними розпочалася бійка.

ОСОБА_3 аналізуючи ситуацію, яка склалася, а саме те, що ОСОБА_9 тримає в руці канцелярський ніж, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, з метою захисту себе, умисно наніс удар своєю ногою в спину ОСОБА_9 , в результаті чого останній, при падінні вперед, вдарився головою об кут будинку. Внаслідок злочинних дій ОСОБА_3 потерпілий ОСОБА_9 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких 26 травня 2019 року приблизно о 13 год. 05. хв. помер в приміщенні лікарні КМКЛ ШМД, що за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 3.

Згідно висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , №022-116-1223-2019 смерть ОСОБА_9 настала внаслідок закритої черепно-мозкової травми з крововиливами під оболонки і в речовину головного мозку.

Згідно висновку судово-медичної експертизи тілесних ушкоджень ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , № 042-1160-2019 в останнього виявлені різані рани обох рук, що утворилися від дії гострого предмета, внаслідок 5-ти травматичних дій та відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Будучи допитаним в судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) визнав повністю, дав покази, підтвердив вищевикладені обставини його скоєння, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненому.

Вказав, що дійсно, 25 травня 2019 року приблизно о 19 год. 30 хв. приїхав до супермаркету «Фуршет Дніпровський» зі своїм товаришем ОСОБА_7 , з метою викупити мобільний телефон, що належав останньому та який був викрадений наглядно знайомим чоловіком на ім`я ОСОБА_8 , прізвище якого, як він знає на теперішній час, ОСОБА_9 . Очікуючи неподалік будинку №37 по вул. Райдужній в м. Києві, в той час коли ОСОБА_7 відійшов до банкомату, він помітив чоловіка, який був схожий по прикметам на особу, в якої міг бути викрадений мобільний телефон його товариша ОСОБА_7 . Підійшовши до вказаного чоловіка ОСОБА_3 сказав йому, щоб той добровільно та безкоштовно повернув вкрадений ним мобільний телефон. В цей момент, вказаний чоловік без попередження дістав з кишені канцелярський ніж та наніс йому ним кілька ударів по руках, від чого у нього були порізані вени та сухожилля. Після чого він завдав удару по руках ОСОБА_10 , щоб вибити ніж та потім аналізуючи ситуацію, яка склалася, з метою захисту себе, наніс удар ногою в спину вказаного чоловіка від якого останній вдарився головою об кут будинку та впав на землю. В подальшому дізнався, що потерпілий помер в лікарні. Намагався дізнатися в слідчого про родичів померлого, але йому повідомили, що вказана особа вела антигромадський спосіб життя та родичів не має.

Останній виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення даного злочину, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого. Суд, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст.124 КК України, а саме у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, у разі перевищення меж необхідної оборони, за вище встановлених обставин.

З пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону» вбачається, що згідно з ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту, а згідно з ч. 2 ст. 38 КК перевищенням заходів, необхідних для затримання злочинця, - умисне заподіяння особі, що вчинила злочин, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці затримання злочинця. У зв`язку з цим кримінальна відповідальність за такі дії настає лише у випадках, спеціально передбачених статтями 118 та 124 КК України.

Коли при перевищенні меж необхідної оборони чи заходів, необхідних для затримання злочинця, заподіяно тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть, дії винного за відсутності умислу на позбавлення потерпілого життя належить кваліфікувати за ст. 124 КК України.

Пункт 5 зазначеної Постанови передбачає, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.

Про аналогічне відображення вказаного зазначено в Постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 10 травня 2018 року (справа № 635/11608/14-к, провадження № 51-15 км 17).
У даному випадку зазначеним діям ОСОБА_3 органами досудового розслідування було надано повної правової оцінки, з урахуванням положень ст. 36 КК України.

Тобто, викладене в обвинувальному акті обвинувачення містить деталізований опис фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які вказують на об`єктивну сторону злочину, передбаченого ст.124 КК України.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, встановленими всі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_3 суд вважає за необхідне відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_3 суд визнає щире каяття у вчиненні злочину.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 на обліку у лікаря нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; має постійне місце проживання, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя ( в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, працює не офіційно різноробочим, перебуває в цивільному шлюбі, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має задовільний стан здоров`я), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 124 КК України у виді обмеження волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 того ж Кодексу та покладенням обов`язків з числа визначених ст. 76 КК України, оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 року; «Фрізен проти Росії» від 24 березня 2005 року; «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 року).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування, суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики, ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Враховуючи викладене суд вважає призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у виді обмеження волі зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням пропорційним вчиненому злочину та таким, що перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, у кримінальному провадженні не обирався та підстави для його визначення, на даному етапі, відсутні.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені, вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст.124 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід не обирався.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати за проведення судово-медичної експертизи у сумі 378 гривень 00 копійок (висновок № 042-1160-2019 від 27 червня 2019 року).

Речові докази у кримінальному проваджені предмет схожий на канцелярський ніж, одяг ОСОБА_3 , а саме біла кофта з плямами бурого кольору та порізом у нижній частині знизу, чорні джинси з пошкодженням з лівої сторони біля кишені з плямами бурого кольору, зразок крові ОСОБА_3 , які зберігається в камері схову речових доказів Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві знищити.

Речові докази у кримінальному провадженні три мобільні телефони в ЕП №0058337 залишити у володінні власника.
Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Обвинуваченому роз`яснюється право подати клопотання про помилування, а також роз`яснюється учасникам кримінального провадження право ознайомитись із журналом судового засідання.

Суддя