Справа № 755/7226/18
№1-кп/755/243/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" березня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002974 від 25.03.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Прип`ять, українця, громадянина України, не працюючого, із неповною середньою освітою, не одруженого, без постійного місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 07.02.2018 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 , 25 березня 2018 року, приблизно о 16 годині 00 хвилин, перебуваючи за адресою: м. Київ вул. Миропільська, 13-Б, у вагоні трамваю маршруту № 33, який рухався в сторону зупинки громадського транспорту «станція метро «Чернігівська», побачив раніше невідомого йому чоловіка - потерпілого ОСОБА_11 та в цей час, у нього, з метою збагачення, виник злочинний умисел, направлений на повторне, відкрите викрадення чужого майна. У подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне, відкрите викрадення чужого майна, з метою незаконного збагачення та власної наживи, ОСОБА_6 підійшов зі спини до потерпілого ОСОБА_11 та своєю рукою відкрито викрав з лівої кишені куртки ОСОБА_11 мобільний телефон марки «Нокіа105» з ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , чорного кольору, вартістю 500 гривень, зі встановленою в нього сім-карткою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» з абонентським номером НОМЕР_3 , на рахунку якої грошові кошти були відсутні та ПрАТ «ВФ Україна» з абонентським номером НОМЕР_4 , грошові кошти на рахунку картки мобільного оператора складали 50 гривень. Вартість кожної сім-карти 25 гривень, однак, дії ОСОБА_6 були помічені потерпілим ОСОБА_11 . Після чого, ОСОБА_6 , усвідомлюючи те, що його дії помічені потерпілим ОСОБА_11 , утримуючи при собі викрадений у потерпілого мобільний телефон марки «Нокіа 105», під час зупинки громадського транспорту «вулиця Бойченка», вибіг із передніх дверей вагону трамваю № 33 та з місця вчинення кримінального правопорушення зник, забігши у підземний перехід, що за адресою: м. Київ, вул. Миропільська, 13-В. У подальшому, ОСОБА_12 був затриманий співробітниками поліції безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення. Своїми злочинними діями ОСОБА_6 завдав потерпілому ОСОБА_11 матеріального збитку на загальну суму 600 гривень.

Позиція обвинуваченого ОСОБА_6 .
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 винним себе в пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України не визнав та дав показання, про те, що 25 березня 2018 року він їхав у трамваї з ринку «Юність» у сторону метро «Чернігівська». У трамваї він побачив раніше незнайомого йому чоловіка (потерпілого), який зайшов до передніх дверей трамваю, що стояв до нього спиною, в якого у лівій кишені куртки знаходився мобільний телефон. Він непомітно, взяв у потерпілого з кишені телефон, на зупинці вийшов з трамваю та криків потерпілого він чув. Далі, він спустився до підземного переходу, де його зупинили працівники поліції та попросили показати вміст кишень, де знаходився викрадений ним мобільний телефон, але під час його затримання, він «скинув» телефон. Зазначив, що в нього в кишені було два мобільних телефони, його і потерпілого, а телефон у нього вилучали в присутності понятих. Коли потерпілий побачив у нього свій телефон, то його впізнав відразу. Зокрема, показав, що викрадення було таємне, його ніхто не зупиняв, він спокійно спустився до підземного переходу і потерпілий не помітив, як він викрав телефон, оскільки, з моменту викрадення телефону, вони з потерпілим проїхали ще одну зупинку. Так, він з потерпілим вийшов на зупинці «вулиця Бойченка», потерпілий пішов через дорогу, а він до підземного переходу. Пояснив, що, на його думку, якби потерпілий дійсно відчув, як він забрав у нього телефон, то він би не зміг вийти з трамваю, а затримали його через хвилин 10 з моменту крадіжки та через 1,5-2 хвилини з моменту, коли він вийшов з трамваю. Зазначив, що його дії повинні бути кваліфіковані за ст. 185 КК України, перехресного допиту з потерпілим у нього не було, слідчих дій з ним ніхто не проводив, а потерпілому поліцейські говорили, що віддадуть йому телефон, якщо останній повідомить, що він на нього кричав.

Оцінка суду
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Статтею 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу покладається на слідчого, прокурора, а обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальному провадженні можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Незважаючи на процесуальну позицію обвинуваченого ОСОБА_6 щодо не визнання своєї провини саме у скоєні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, його вина підтверджується дослідженими в судовому засіданні в їх сукупності доказами, а саме:

- у даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування визнано потерпілим ОСОБА_11 , якого суд неодноразово викликав до суду для надання показань безпосередньо в судовому засіданні, однак, останній до суду не з`являвся. Ухвалою суду на потерпілого було накладено грошове стягнення. Зокрема, ухвалою від 06 вересня 2019 року, у порядку ст. 333 КПК України, було надано доручення щодо вжиття слідчо-оперативних заходів для встановлення місцезнаходження потерпілого ОСОБА_11 та було розміщено оголошення про виклик потерпілого до суду на офіційній веб-сторінці Дніпровського районного суду м. Києва, тобто, судом було вичерпано всі можливі заходи щодо забезпечення явки потерпілого безпосередньо до суду. Однак, до суду надходили повідомлення про те, що встановити адресу мешкання потерпілого не вдається, проте, зв`язавшись з ним за номером телефону, останній повідомив, що знаходиться у м. Донецьку на окупованій території та з`явитися до суду не зможе. Зокрема, прокурор під час судового провадження повідомляв, що неодноразово намагався зв`язатися з потерпілим, однак, останній зазначав, що знаходиться на непідконтрольній території, з`явитися безпосередньо до суду, або ж до іншого суду на підконтрольній території України для проведення його допиту у порядку ст. 336 КПК, не зможе.

Тому, судом, за участі учасників судового провадження, які не заперечували щодо такого, було досліджено протокол проведення слідчого експерименту від 05.05.2018 року за участю потерпілого ОСОБА_11 та переглянуто його на DVD+R диску, з якого вбачається, що 25.03.2018 року потерпілий ОСОБА_11 їхав у трамваї з маршрутним номером 33, з ринку «Юність» до зупинки громадського транспорту «станція метро «Чернігівська». Коли трамвай здійснив зупинку на зупинці «вулиця Бойченка», що за адресою: м. Київ, вул. Миропільська, 13-В, то потерпілий відчув, що до нього хтось підійшов дуже близько та шляхом ривка, смикнув за ліву кишеню куртки, а коли він озирнувся, то побачив хлопця віком 30-35 років, який відкрито заволодів його мобільним телефоном марки «Нокіа 105» та почав бігти із передніх дверей трамваю, а потерпілий, почав бігти за ним. Коли потерпілий вибіг із трамваю № 33 слідом за особою, яка у нього відкрито заволоділа мобільним телефоном марки «Нокіа 105», з гучними криками про допомогу, то особа забігла до підземного переходу. Пробігши по підземному переході в сторону виходу, на зустріч йому рухались двоє раніше невідомих хлопців, якими було затримано особу, яка намагалась покинути місце скоєння злочину. Таким чином, особу, яка відкрито заволоділа мобільним телефоном було затримано. На місце події було викликано слідчо-оперативну групу для написання офіційної заяви (т. № 1 а.п. 214-218).

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КПК України, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Суд, оцінює протокол проведення слідчого експерименту від 05.05.2018 року за участю потерпілого ОСОБА_11 , який переглянуто у судовому засіданні на DVD+R диску, як належний та допустимий, у розумінні ст. ст. 85-86 КПК України, доказ, тому не має підстав ставити його під сумнів або ж не брати як доказ, оскільки він узгоджується з іншими дослідженими доказами в їх сукупності.

Так, крім наведеного вище, вина обвинуваченого ОСОБА_6 підтверджується показаннями свідків, які попереджались про кримінальну відповідальність, а саме:

- допитаний, у порядку ст. 352 КПК України, у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду показав, що близько 15 години 00 хвилин 16 години 00 хвилин, знаходячись біля зупинки громадського транспорту разом із напарником на вул. Миропільській, з метою відпрацювання у Дніпровському районі кишенькових злочинів, він побачив, як обвинувачений ОСОБА_6 вийшов із трамваю, а за ним вибіг потерпілий ОСОБА_11 та почав кричати до останнього, щоб той зупинився. Так, коли обвинувачений вийшов з трамваю, то вони побачили його вперше та спочатку не звернули уваги, але оскільки потерпілий почав кричати, то вони одразу на це зреагували. Обвинувачений ОСОБА_6 направився до підземного переходу, а вони попрямували за ним, оскільки потерпілий кричав йому навздогін. Затримали обвинуваченого у кінці підземного переходу, вони практично одразу його зупинили, при цьому пояснили, що вони працівники поліції. Далі, вони викликали слідчо-оперативну групу, яка приїхала та вже займалася вилученням у ОСОБА_6 речей, але що саме вилучалось, він не бачив. Однак, до приїзду слідчо-оперативної групи, вони питали в обвинуваченого, чи є у нього телефон потерпілого, на що останній відповів, що так і показав його, але вони точно не знали, що це телефон саме потерпілого. Під час затримання обвинувачений виглядав дуже втомлено, мав хворобливий вигляд, говорив їм, що хворіє на туберкульоз та почав на них кашляти;

- допитаний, у порядку ст. 352 КПК України, у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 суду показав, що у березні 2018 року, він, разом із ОСОБА_13 , працювали на території Дніпровського району, виконуючи завдання із розкриття «карманних» крадіжок. Так, вони знаходилися біля трамвайної колії та раптом, із трамваю № 33, який рухався у напрямку ринку «Юність» до метро «Чернігівська», вибіг обвинувачений ОСОБА_6 , а за ним, через метрів сім, вибіг якийсь чоловік, як потім стало відомо, потерпілий. Чоловік, який біг за обвинуваченим, кричав, кликав на допомогу та просив зупинити останнього, оскільки той його пограбував, а саме викрав телефон. На його думку, крики потерпілого обвинувачений чув, оскільки не зупинявся, а навпаки, пришвидшив темп. Далі, обвинувачений побіг до підземного переходу, а потерпілий побіг за ним. Він, разом із напарником, затримали обвинуваченого перед виходом із підземного переходу, перебігши на іншу сторону. Для того, щоб перейти на інший бік вулиці та спуститися до підземного переходу, їм було необхідно 10-15 секунд. Під час затримання обвинуваченого, потерпілий підбіг до них та вони запитали, що у нього викрали та останній відповів, що мобільний телефон. Після чого, вони викликали слідчо-оперативну групу. Коли приїхала слідчо-оперативна група, у присутності понятих, було вилучено в обвинуваченого мобільний телефон. На місці затримання, до приїзду слідчо-оперативної групи, обвинувачений їм розповідав, що викрав мобільний телефон, показав, де він знаходиться. Зокрема, обвинувачений ОСОБА_6 знаходився у стані алкогольного сп`яніння та почав їх ображати.

Суд, оцінює показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 як належними та достовірними, у розумінні ст. ст. 94-96 КПК України, тому не має підстав ставити їх під сумнів або ж не брати як доказ, оскільки вони узгоджуються з іншими дослідженими доказами в їх сукупності.

Так, зокрема, вина обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України доводиться процесуальними джерелами доказів, а саме:

- протоколом обшуку від 25.03.2018 року, з якого вбачається, що в підземному переході, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 12, в кінці, з правого боку, біля сходів, виявлено раніше невідомого громадянина, що представився ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на якого вказав присутній під час обшуку потерпілий, що представився ОСОБА_11 , 1960 р.н., і показав на особу, яка зазначалася вище та повідомив, що у цієї особи в одній із кишень знаходиться належний йому телефон марки «Нокіа 105». ОСОБА_6 одягнений у спортивну куртку темного кольору, темну шапку, темні спортивні штани та взуття синього кольору, у якого під час проведення обшуку було виявлено у лівій боковій кишені куртки мобільний телефон «Нокіа 105», ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , всередині якого, сім-карта операторів мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» та ПрАТ «ВФ Україна» у спец-пакеті № 4499339, предмет, схожий на газовий балончик, які поміщено до чорного пакету, скріплений печаткою (т. № 1 а.п. 186-190);

- постановою про визнання та приєднання речових доказів від 26.03.2018 року, а саме мобільного телефону марки «Нокіа 105» з ІМЕІ 1) НОМЕР_1 , 2) НОМЕР_2 чорного кольору, в якому знаходились дві SIM-карти мобільних операторів ПрАТ «ВФ Україна», ПрАТ «Київстар» та аерозольний балон з подразнюючим ефектом «Кобра 1Н» (т. № 1 а.п. 193);

- протоколом огляду речей від 26.03.2018 року, з якого вбачається, що об`єктом огляду є мобільний телефон. На момент початку огляду, зазначений мобільний телефон перебуває у експертному пакету з номером НОМЕР_5 , який був вилучений під час проведення слідчої дії, а саме обшуку особи - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 . Під час огляду предмету, виявлено мобільний телефон чорного кольору марки «Нокіа 105». При відкритті задньої кришки телефону є напис ІМЕІ 1) НОМЕР_6 , 2) НОМЕР_2 , в якому знаходились дві SІM-карти мобільних операторів «ВФ Україна» та «Київстар» (т. № 1 а.п. 194-197);

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 25.03.2018 року, з якого вбачається, що 25.03.2018 року о 16 годині 15 хвилин, за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 12, було затримано ОСОБА_6 (т. № 1 а.п. 200-202).

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Зокрема, згідно зі ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Наведені вище докази, в їх сукупності, суд визнає належними та допустимими у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.

Проаналізувавши всі докази, суд приходить до висновку, що надані стороною обвинувачення докази в їх сукупності, повністю підтверджують дані про місце, час, спосіб, мотив та обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до обґрунтованого висновку про доведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, сукупністю доказів, які суд визнає належними, допустимими та достовірними, бере їх до уваги та кладе в основу обвинувального вироку відносно обвинуваченого, який повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений ним злочин.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно з ч. 2 ст. 8 КПК України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд при розгляді даного кримінального провадження враховує усталену практику ЄСПЛ, зокрема, викладену в рішеннях ЄСПЛ по справах «Кобець проти України», «Коробов проти України» та «Ушаков проти України» щодо концепції доведення вини «поза розумним сумнівом» та вважає, що стороною обвинувачення в повній мірі доведено винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами у кримінальному провадженні «поза розумним сумнівом», що також узгоджується із положеннями ст. 94 КПК України, які в повній мірі дають змогу суду зробити переконливий висновок щодо притягнення до кримінальної відповідальності обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Згідно з ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд, зокрема, повинен вирішити такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини, ст. 62 Конституції України і норм КПК України, кожна людина має право на справедливий розгляд справи, ніхто не може бути підданий кримінальному покаранню поки не буде визнаний винним в законному порядку; обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.

Оцінюючи всі докази, надані стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні в їх сукупності, суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).

Суд вважає, що вина ОСОБА_6 у тому, що він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, є доведеною і тому знаходить правильною кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 186 КК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно зі ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.

Крім того, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Європейський суд) передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Так, суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 виду та міри покарання, приймає до уваги характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, конкретні обставини кримінального провадження, дані про його особу, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше судимий.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , згідно зі ст. 66 КК України, та обставин, що обтяжують покарання останнього, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Так, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, відсутність обставин, які б пом`якшували покарання, конкретних обставин кримінального провадження, ставлення обвинуваченого до скоєного, його особи - раніше судимий, зокрема, дане кримінальне правопорушення вчинив під час іспитового строку, суд вважає, що його перевиховання й виправлення неможливо без ізоляції від суспільства і не знаходить підстав для застосування ст. ст. 69, 75 КК України. Однак, при цьому, при призначенні міри покарання, суд приймає до уваги те, що у ОСОБА_6 , відповідно до листа з Київської міської медичної частини (т. 3 а.п. 136), було виявлено Віл-інфекція, 4 клінічна стадія, ІТБ (18.04.2019 року) легень (дисемінований), Дестр+, МБТ+, М+, МГ+, Риф-, К+, Резист І-, Резист ІІ 0, ГІСТ 0, кат. 2, ког. 2 (2019). У зв`язку з припиненням бактеріовиділенням та закінченням інтенсивної фази лікування 13.06.2019 року останній був виписаний для продовження лікування до Київської міської медичної частини. З 13.06.2019 року по 21.10.2019 року ОСОБА_6 отримував лікування у Київській міській медичній частині, закінчив основний курс лікування з результатом «вилікуваний» та був виписаний з Київської міської медичної частини 21.10.2019 року у задовільному стані. Стан здоров`я ОСОБА_6 на даний час задовільний.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлено.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені відсутні.

Речові докази у кримінальному проваджені вирішено, відповідно до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винуватим за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання за цим вироком частково зарахувати ОСОБА_6 невідбуту частину покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 07 лютого 2018 року та остаточно призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України залишити без змін та вважати його продовженим до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з 07.04.2019 року, зарахувавши йому в строк відбування покарання, строк його попереднього ув`язнення з 25 березня 2018 року по 31.10.2018 року включно.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені відсутні.

Речовий доказ у кримінальному, а саме: мобільний телефон марки «Нокіа 105» з ІМЕІ 1) НОМЕР_1 , 2) НОМЕР_2 чорного кольору, в якому знаходились дві SIM-карти мобільних операторів ПрАТ «ВФ Україна», ПрАТ «Київстар», що переданий під зберігальну розписку потерпілому ОСОБА_11 залишити у його власності;

-аерозольний балон з подразнюючим ефектом «Кобра 1Н», що приєднаний до матеріалів кримінального провадження знищити.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя