Справа №523/7852/18
Провадження №1-кп/523/340/20
УХВАЛА
про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт
(повний текст)

27 травня 2020 року

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

підсудного - ОСОБА_5

в ході розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0002200 від 10.05.2018 року, за №0000800 від 13.02.2018 року, за №000119 від 03.03.2018 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Ромни Сумської області, українця за національністю, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого малолітніх дітей 2014, 2016 років народження, зі слів - працюючого за договором двірником у ЖЕКУ, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 (напівпідвальне приміщення, службове житло двірників ЖКХ «Фонтанський»), раніше неодноразово судимого, у тому числі:

- 02.06.2016 року Жовтневим районним судом м.Харкова за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 76 цього ж Кодексу звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки,

у скоєнні злочинів, передбачених ч.ч.2, 3 ст.186, ч.2 ст.185 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
На розгляді Суворовського районного суду м.Одеси знаходяться означені матеріали кримінального провадження та під час судового провадження ухвалою попереднього складу суду від 27.03.2020 року підсудному ОСОБА_5 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», до 27.05.2020 року.
Прокурором ОСОБА_3 до суду подано та в судовому засіданні підтримано клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (продовження тримання обвинуваченого під вартою) відносно підсудного ОСОБА_5 , мотивуючи його тим, що судовий розгляд ще не завершений, строк тримання підсудного під вартою спливає, а ризики, передбачені ст.177 КПК України (зокрема, переховування від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, незаконного впливу на свідків й потерпілих), не відпали.
Вислухавши в судовому засіданні прокурора ОСОБА_3 на підтримку внесеного клопотання, з`ясувавши позицію захисника ОСОБА_4 та підсудного ОСОБА_5 , які заперечували проти задоволення клопотання прокурора та просили змінити останньому на інший, не пов`язаний з триманням під вартою запобіжний захід, дослідивши наявні в розпорядженні суду матеріали провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого, а вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу та до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу, наряду з іншим, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків кримінального провадження; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або продовжувати злочинну діяльність.

З огляду на ст.178 вказаного Кодексу, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність постійного місця роботи та репутацію обвинуваченого, його майновий стан та наявність судимостей, дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів, розмір майнової шкоди та інше.

Пунктом 4 ч.2 ст.183 цього ж Кодексу регламентовано, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

За обвинувальними актами, підсудному ОСОБА_5 висунуте обвинувачення у скоєнні тяжких й середньої тяжкості злочинів, передбачених ч.ч.2, 3 ст.186, ч.2 ст.185 КК України, за кваліфікуючими ознаками: відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно та поєднаного з проникненням в інше приміщення, а також - таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, за сукупністю яких визначена можливість призначення найбільш суворого покарання у виді позбавлення волі строком до восьми років.

Так, судом приймаються до уваги дані про особу підсудного ОСОБА_5 , який є раніше неодноразово судимою особою та інкриміновані йому діяння мали місце в період іспитового строку за попереднім вироком Жовтневого районного суд м.Харкова від 02.06.2016 року, але останній одружений і має малолітніх дітей 2014 й 2016 років народження, забезпечений місцем проживання в м.Одесі та працює за договором двірником у ЖЕКУ, що за своєю сукупністю обумовлює певну міцність соціальних зв`язків підсудного в місці його проживання та у випадку продовження застосування до останнього виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою призведене до позбавлення належної допомоги і відповідного виховання малолітніх дітей, які потребують батьківської турботи і піклування, а також потягне свавільне позбавлення підсудного свободи.

З огляду на викладене, виходячи з наведених вимог КПК України, Конвенції та практики ЄСПЛ, при вирішенні питання щодо доцільності застосування до підсудного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом приймається до уваги тривалість строку перебування підсудного під вартою протягом більше двох років, наявність у останнього фактичного місця проживання в м.Одесі, сімейний стан, а також недоведеність прокурором ОСОБА_3 під час розгляду означеного клопотання недостатність застосування до підсудного інших більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.
При розв`язанні питання, пов`язаного із доцільністю продовження застосування до підсудного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом приймається до уваги приписи ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якими суди зобов`язані використовувати практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Так, відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.п.61, 62 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України»), ЄСПЛ визнав, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою, та у практиці ЄСПЛ існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.
За п.21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України», Суд встановив, що ч.3 статті 5 Конвенції вимагає надання переконливого обґрунтування органами влади будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є. Аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.
Разом із тим, за п.196 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», Суд наголосив на тому, що для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні п.1 ст.5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо та застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин, а за п.39 рішення у справі «Хайредінов проти України», існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект п.3 ст.5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк і тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання від вартою перестає бути обґрунтованим.
Слід також зауважити на тому, що згідно рішення Конституційного суду України №14-рн/2003 від 08.07.2003 року у справі про врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу, тяжкість злочину не визначається законом як підстава для застосування запобіжного заходу, зокрема, у вигляді тримання під вартою.
Аналогічні висновки ЄСПЛ виклав у пілотному рішенні «Сукачов проти України» від 30.01.2020 року, де Суд визнав неналежними умови тримання ув`язнених під вартою у більшості СІЗО України (зокрема й в Одеському СІЗО), що виявляють порушення статті 3 Конвенції (п.46-100), а також зауважив на тому, що коли держава не може гарантувати кожному ув`язненому умови, які відповідають статті 3 Конвенції, найбільш доречним рішенням проблеми переповненості уявляється зменшення кількості утримуваних осіб шляхом частішого використання заходів, не пов`язаних з триманням під вартою і шляхом мінімізації використання попереднього ув`язнення (п.146).

У цьому ж рішенні, ЄСПЛ визначив, що прокурорів та інших працівників правоохоронних органів слід заохочувати до подальшого зменшення кількості запитів щодо початкового утримання під вартою та його продовження, окрім найбільш серйозних справ (п.149).

За ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри та наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор, але не доведе недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.ч.5, 6 цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
На підставі наведеного, оцінивши в сукупності викладені законодавчі вимоги та практику ЄСПЛ, приймаючи до уваги викладені в обвинувальних актах фактичні обставини інкримінованих підсудному ОСОБА_5 злочинів, його особу та тривалість терміну перебування під вартою, враховуючи мінімізацію на даному етапі провадження існуючих під час попереднього вирішення аналогічних питань з розглядуваного приводу та ризиків, передбачених ст.177 КПК України, у взаємозв`язку із тим, що прокурором ОСОБА_3 в судовому засіданні недостатність застосування відносно підсудного більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не доведено, потерпілою стороною інтерес до цього кримінального провадження втрачений та стороною обвинувачення явку останніх до суду протягом тривалого часу не забезпечено, з огляду на що суд незважаючи на тяжкість злочинів у конкретному випадку і у контексті ч.4 ст.194 цього ж Кодексу, доходить висновку про те, що для забезпечення належного виконання вказаним підсудним покладених на нього процесуальних обов`язків, достатнім й обґрунтованим уявляється застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, із застосуванням електронного засобу контролю, із залишенням клопотання прокурора без задоволення.
Частинами 1, 2 ст.181 КПК України регламентовано, що домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобового або у певний період доби та може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Керуючись ст.ст.177-179, 183-184, 194, 202, 331, 369-372, ч.2 ст.376, Главою 18 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:
Клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання (продовження тримання обвинуваченого під вартою) під вартою ОСОБА_5 , обвинуваченому у скоєнні злочинів, передбачених ч.ч.2, 3 ст.186, ч.2 ст.185 КК України, залишити без задоволення.

Змінити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у скоєнні злочинів, передбачених ч.ч.2, 3 ст.186, ч.2 ст.185 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт за адресою: АДРЕСА_2 (напівпідвальне приміщення, службове житло двірників ЖКХ «Фонтанський»), строком на 2 місяці, тобто до 27 липня 2020 року, звільнивши зазначену особу з-під варти негайно в залі суду.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.194 КПК України, покласти на підсудного ОСОБА_5 наступні обов`язки: невідкладно прибути до місця проживання за означеною адресою та заборонити її залишати в період часу з 22:00 до 06:00 години; за кожною вимогою прибувати до прокурора або суду для участі в судових засіданнях за додатково узгодженими датами та часом; повідомляти прокурора, суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками у цьому кримінальному провадженні; носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити підсудному ОСОБА_5 , що відповідно до ч.5 ст.181, ч.6 ст.195 КПК України, працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, а відмова від носіння засобу електронного контролю, умисне зняття, пошкодження або інше втручання в його роботу з метою ухилення від контролю, та рівно намагання вчинити зазначені дії є невиконанням обов`язків, покладених судом на підсудного при обранні запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі або у вигляді домашнього арешту.
Строк дії ухвали в частині застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту закінчується 27.07.2020 року.

Застосування електронних засобів контролю здійснювати в порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ України.
Зобов`язати відповідну службову особу органу Національної поліції перед застосуванням електронного засобу контролю під розпис роз`яснити підсудному ОСОБА_5 правила користування пристроєм, техніку безпеки поводження з ним та наслідки його зняття або неправомірного втручання в його роботу з метою ухилення від контролю.
Виконання ухвали в частині застосування до підсудного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту доручити працівникам Малиновського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області. Ухвала підлягає негайному виконанню органом внутрішніх справ.
Копію ухвали направити для виконання до Малиновського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області, для контролю виконання до Одеської місцевої прокуратури №4, для відома - начальнику ДУ «Одеський слідчий ізолятор», для відома та виконання вручити під розписку підсудному ОСОБА_5 , а також надати іншим заінтересованим особам.
Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення й оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1