Справа № 577/3836/19
Провадження № 1-кп/577/97/20

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 березня 2020 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,
Обвинувачений ОСОБА_4 призваний на військову службу за мобілізацією 18.06.2015 року ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №166 від 25.07.2015 року його зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду командира гармати протитанкового артилерійського взводу протитанкової артилерійської батареї протитанкового артилерійського дивізіону вказаної військової частини. Згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №158 від 22.05.2016 року солдата ОСОБА_4 було призначено на посаду номера обслуги протитанкового артилерійського взводу протитанкової артилерійської батареї протитанкового артилерійського дивізіону вказаної військової частини.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.
З 25.07.2015 року, тобто з дня коли солдата ОСОБА_4 було прийнято на військову службу під час мобілізації, останній розпочав проходити військову службу у Збройних силах України.
Відповідно до вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України та кожен повинен додержуватися вимог Конституції України та законів України; ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і
військову службу» визначено, що військовий обов`язок встановлюється метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями. Разом з тим, відповідно до статей 17, 65, 68 Конституції України, статей 11, 16, 30, 35, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, солдат ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися вимог Військової присяги, Конституції України, законів України та статутів Збройних Сил України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців.
Відповідно до вимог статей 1, 2, 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів та накази командирів.
Поняття особливий період міститься в абз. 11 ст. 1 Закону України «Про оборону України», у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У такий спосіб, з моменту видання Указу Президента України № 303/2014 від 17.02.2014 «Про часткову мобілізацію» на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу. Згідно встановленим у ВЧ А1376розпорядком дня робочий день розпочинається о 08 годині ранку та закінчується о 18 годині.
У порушення вимог статей 11, 12, 16, 30, 35, 37, 127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-ХІУ від 24.03.1999 року, статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999, 23.09.2016 року, будучи військовослужбовцем нестрокової служби та придатним для проходження військової служби, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки, без наказу та дозволу відповідних командирів, умисно без поважних на те причин, обвинувачений ОСОБА_4 23 вересня 2016 року в умовах особливого періоду самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 (на даний час ВЧ- НОМЕР_2 ), і до 11 серпня 2019 року був відсутній на службі, вказаним часом розпорядився на власний розсуд, перебуваючи за місцем свого проживання в с. Базарянка Татарбунарського району Одеської області, не вживав заходів для виходу на військову службу до військової частини, до якої зарахований. І лише 12 серпня 2019 року близько 10 години прибув до військової прокуратури Сумського гарнізону, чим припинив протиправну діяльність.
За таких обставин , дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе визнав повністю і показав, що він будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації в умовах особливого періоду та проходячи її у військовій частині, яка дислокується в АДРЕСА_2 , 23 вересня 2016 року самовільно залишив розташування військової частини, до якої був зарахований , і перебував за місцем проживання та займався власними справами. Потім 12 серпня 2019 року приїхав і його викликали в прокуратуру. Щиро розкаюється в скоєному, просить суворо не карати .
Враховуючи, що показання обвинуваченого відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і ним не оспорюються, суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав не доцільним дослідження доказів щодо обставин обвинувачення, викладених у обвинувальному акті, при цьому роз`яснив , що в такому випадку відсутнє право оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.
Суд, переконавшись у добровільності повного визнання обвинуваченим винуватості та правильному розумінні його суті, дійшов висновку про винність ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого правопорушення та необхідності призначення йому покарання.
Таким чином, винуватість ОСОБА_4 повністю доведена і його дії, суд кваліфікує за ст. 407 ч.4 КК України самовільне залишення розташування військової частини, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене особою, зазначеною в частині другій ст. 407 КК України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби).
При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.
Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнає, щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину.
Обвинувачений ОСОБА_4 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується посередньо.
Злочин, скоєний ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 407 КК України, відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.
Враховуючи встановлені обставини, обставини справи і наставші наслідки, відомості про особу ОСОБА_4 , а також висновок органу пробації, викладений у досудовій доповіді, з якої вбачається, що виправлення обвинуваченого без позбавлення волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_4 можливе без відбування покарання, а тому, вважає, що, призначивши йому покарання за вчинений злочин, яке з урахуванням тих же обставин слід не визначити у максимальному розмірі, передбаченому ч. 4 ст.407 КК України, за якою обвинувачується, його слід звільнити від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком один рік. При цьому суд виходив і з мети покарання, яка визначена статтею 50 КК України і передбачає, що покарання має на меті не лише кару, а й виправлення засуджених. Як вбачається з висновку органу пробації виконання покарання ОСОБА_4 у суспільстві можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для його виправлення і запобігання вчиненню повторних правопорушень. А така можливість існує і про це свідчить ставлення самого обвинуваченого до скоєного, який щиро розкаявся, і відсутність будь-яких обставин, які б йому заважали вести гідний спосіб життя, не вчиняючи кримінальні правопорушення. Зазначене узгоджується і практикою Європейського Суду з прав людини , яку слід застосувати як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини».
Так, Європейський Суд з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» (п. 38 рішення від 6 листопада 2008 року), вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»». Також, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), та у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принцип законності і воно не було свавільним».
На думку і переконання суду , покарання, з яким визначився суд , буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Керуючись ст.ст. 126, 368, 370, 371 КПК України, суд,-
ОСОБА_4 визнати винним в скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
У відповідності зі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування призначеного покарання у виді трьох років позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього відповідно до ст. 76 КК України обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
На вирок може бути подана апеляція до Сумського апеляційного суду через Конотопський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня проголошення вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Суддя ОСОБА_1