Провадження № 1-кс/947/6058/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2020 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі клопотання старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_4 , про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0004266 від 20.08.2015 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 365-2 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання, слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0004266 від 20.08.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 365-2 КК України, за фактами заволодіння невстановленою групою осіб об`єктами нерухомого майна одиноких, безрідних осіб, в тому числі об`єктами категорії відмерлої спадщини.

Так, в ході проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження установлено, що на території міста Одеси з 2016 року по теперішній час діє організована група осіб по заволодінню квартирами одиноких померлих осіб та квартир, які знаходились в іпотеках банків, а також нежитлових приміщень, які належали територіальній громаді міста Одеси, які у подальшому з використання підроблених документів переоформлюються кінцевим вигодонабувачем.

Зокрема, організована група осіб, використовуючи підроблені документи, у тому числі підроблений паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 заволоділа об`єктом нерухомості - нежитловим приміщенням загальною площею 83,0 кв.м., розташованим за адресою: м. Одеса, Київське шосе, будинок 12а(реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101).

Згідно листа КП «БТІ» ОМР № 258-04/14/3 від 25.01.2019 станом на 31.12.2012 право власності на вказаний об`єкт не було зареєстровано, тобто перебувало у власності територіальної громади міста Одеси.

У той же час, державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» ОСОБА_6 27.01.2017 на підставі підробленої ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 20.06.2003 по справі № 2-158/2003 за ОСОБА_5 .

Згідно відповіді Приморського районного суду м. Одеси від 01.02.2019, у відповідності до відомостей обліково-статистичної картки за справою № 2-158/03 рішення від 20.06.2003 відсутнє.

Надалі, ОСОБА_5 09.02.2017 вказаний об`єкт нерухомості на підставі договору купівлі-продажу від 12.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 зареєстровано за ОСОБА_8 , який у свою чергу на підставі договорів купівлі-продажу від 06.03.2017 та 07.03.2017, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 , продав вищевказану квартиру ОСОБА_10 .

З метою забезпечення збереження доказів у кримінальному провадження, виключення можливості перепродажу або іншого відчуження, приховування вищевказаних об`єктів нерухомості, які згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно рахуються за ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , паспорт громадянина України серія та номер: НОМЕР_3 , виданий 16.09.2005 Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області, а також з метою забезпечення можливості застосування спеціальної конфіскації, існує необхідність в накладені арешту у кримінальному провадженні на зазначений об`єкт нерухомості для забезпечення унеможливлення переходу майнових прав на зазначений об`єкти до третіх осіб або добросовісних вигодонабувачів.

Прокурор та слідчий в судове засідання не з`явились.

Від представника власника майна ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 надійшло заперечення на клопотання, відповідно до якого, клопотання про арешт майна є необґрунтованим та не підлягає задоволенню, ОСОБА_10 придбав нерухоме майно у встановленому законом порядку, шляхом оформлення договорів купівлі-продажу, останній є добросовісним набувачем. Крім того, нежитлове приміщення, з клопотанням про накладення арешту на яке сторона обвинувачення звертається з клопотанням, було знесене, не визнано речовим доказом, а в рамках кримінального провадження ОСОБА_5 або іншій особі про підозру не повідомлено.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання сторони обвинувачення не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно положення ст. 7 КПК України зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься недоторканість житла чи іншого володіння особи, недоторканість права власності.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Згідно ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Слідчим суддею встановлено, що подане стороною обвинувачення клопотання про арешт майна не відповідає вимогам ст.ст. 132, 170, 171 КПК України.

Стороною обвинувачення, в порушення вимог ч. 3 ст. 171 КПК України, до клопотання, не були долучені матеріали, які б обґрунтовували всі доводи, викладені в клопотанні.

Так, відповідно до клопотання, організована група осіб,використовуючи підроблені документи, у тому числі підроблений паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 заволоділа об`єктом нерухомості - нежитловим приміщенням загальною площею 83,0 кв.м., розташованим за адресою: м. Одеса, Київське шосе, будинок 12а (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101). Державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» ОСОБА_6 27.01.2017 на підставі підробленої ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 20.06.2003 по справі № 2-158/2003 за ОСОБА_5 .

Разом з тим, до матеріалів клопотання не було долучено жодних доказів, підтверджуючих той факт, що паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_5 , а також ухвала Приморського районного суду м. Одеси були підроблені, зокрема, відсутні висновки проведених експертиз, підтверджуючих факт підробки.

Крім того, сторона обвинувачення посилається на лист КП «БТІ» ОМР № 258-04/14/3 від 25.01.2019, відповідно до якого станом на 31.12.2012 право власності на вказаний об`єкт не було зареєстровано, тобто перебувало у власності територіальної громади міста Одеси, проте даний лист не долучений до матеріалів клопотання.

В клопотанні та долучених матеріалах необґрунтовані ризики, передбачені ст. 170 КПК України, зокрема, ризик приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, на які посилається сторона обвинувачення, оскільки нерухоме майно належить ОСОБА_10 на підставі договорів купівлі-продажу, 16.03.2017 року між ОСОБА_10 та ОМР, що діє від імені та в інтересах територіальної громадин м. Одеси було укладено договір оренди землі, а саме земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований об`єкт нерухомого майна (нежитлове приміщення), що належить ОСОБА_10 на праві власності. Крім того, 09.08.2018 року ОСОБА_10 зареєстровано в Управлінні ДАБК повідомлення про початок будівельник робіт. Викладене свідчить про те, що ОСОБА_10 придбав нерухоме майно у встановленому законом порядку, жодних ризиків того, що останній може приховати, відчужити майно стороною обвинувачення не доведено.

Крім того, сторона обвинувачення в клопотанні зазначає, що об`єкт нерухомого майна, а саме нежитлове приміщення, загальною площею 83,0 кв.м., розташоване за адресою: м. Одеса, Київське шосе, будинок 12а (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101), відповідає критеріям речових доказів.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку збереження речових доказів арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Стороною обвинувачення, в порушення вимог ч. 3 ст. 170 КПК України, необґрунтовано, що вказане майно відповідає хоча б одному із вищевказаних критеріїв, та взагалі не доведено відношення нерухомого майна до кримінального провадження, отже, відсутні підстави вважати, що майн є речовим доказом в рамках кримінального провадження.

Крім того, перевіряючи наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи, здійснюючи судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування слідчий суддя вважає, що обмеження права власності ОСОБА_10 шляхом накладення арешту на вказане у клопотанні стороною обвинувачення майно - є нерозумним та неспіврозмірним, оскільки унеможливить здійснення останній будь-якої діяльності, необхідність чого сторона обвинувачення в клопотанні не довела.

На підставі викладеного, враховуючи необґрунтованість та вищевказані недоліки клопотання, оскільки в клопотанні відсутнє належне обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, а стороною обвинувачення не доведено, що потреби досудового розслідування в конкретному вищевказаному кримінальному провадженні на теперішній час виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи осіб, про який йдеться в клопотанні, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання сторони обвинувачення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_4 , про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0004266 від 20.08.2015 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 365-2 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1