ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/509/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1204/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 3 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 липня 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурора відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 , прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізького відділу Запорізької місцевої прокуратури № 2 Запорізької області ОСОБА_9 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 26 травня 2020 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, повернутий прокурору, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вказаною ухвалою суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000534 від 28 грудня 2019 року у відношенні ОСОБА_10 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, повернутий прокурору.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що обвинувальний акт був складений без дотримання вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, а саме: не вказано конкретну адміністративно-територіальну одиницю (населений пункт) або географічну точку, де сталася дорожньо-транспортна пригода, тобто, не зазначено місце вчинення злочину, що дозволило б суду однозначно визначити підсудність даного кримінального провадження.

Також суд першої інстанції звернув увагу на те, що у Запорізькому районі Запорізької області немає села Приморського.

В апеляційних скаргах, які є повністю аналогічними за своїм змістом, прокурори ОСОБА_6 та ОСОБА_9 вважають ухвалу суду незаконною та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування своїх вимог зазначають, що відповідно до вимог ст. 91, 291 КПК України, в обвинувальному акті було детально описано механізм ДТП, а в його описовій частині вказано, що зіткнення автомобілів відбулося на ділянці траси Харків-Сімферополь в районі Т-образного перехрестя в районі виїзду з с. Приморське по проїзній частині в бік вказаної траси, що і є місцем вчинення злочину.

Звертають увагу, що з аналізу відкритого джерела «Google Карти» вбачається, що с. Приморське має три виїзди, які перетинаються з трасою Харків-Сімферополь вул. Гнідого, вул. Покровська та дорога, яка не містить назви і починається від перетину вулиць Набережної та Центральної.

Вказують, що досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_10 рухався саме по вищевказаній частині дороги в бік траси Харків-Сімферополь, а ділянка траси М-18 Харків-Сімферополь-Алушта-Ялта км 299+491 км 340+000, де відбулося зіткнення, є територією саме Запорізького району.

На підтвердження підсудності даного кримінального провадження саме Запорізькому районному суду Запорізької області, прокурор заявляла клопотання про долучення до матеріалів справи схеми автомобільних доріг загального користування Запорізького району, копію з проекту організації дорожнього руху на автомобільній дорозі М-18 Харків-Сімферополь-Алушта-Ялта км 299+491 км 340+000, копію титульного списку міжнародних автомобільних доріг загального користування державного значення Запорізької області, але в порушення вимог ст. 22 КПК України, суд першої інстанції необґрунтовано та упереджено відмовив у задоволенні цього клопотання.

Просять ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав апеляційні скарги та зазначив, що суд першої інстанції сумнівається в підсудності даного кримінального провадження, а не у невідповідності обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України. Разом з тим, справа однозначно підсудна Запорізькому районному суду Запорізької області, а обвинувальний акт повністю відповідає вимогам ст. 291 КПК України. Прокурори надали докази, які підтверджуються підсудність даної справи саме цьому суду, але головуючий безпідставно відмовив у їх долученні та дослідженні. Зазначив, що орган досудового розслідування зазначив місце вчинення злочину саме так, як вважав за необхідне.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_8 погоджувалась з рішенням суду першої інстанції, вважала, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України. Вона не сумнівається в підсудності даного кримінального провадження, але вважає, що було порушено ст. 291 КПК України. Суддя не зміг встановити місце вчинення злочину, а суд не мав права приймати інші докази під час підготовчого судового засідання.

Потерпілий ОСОБА_7 просив апеляційний суд прийняти рішення, яке буде сприяти скорішому розгляду провадження по суті.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, потерпілого та його представника, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах та провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що останні підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 314 КПК України суд в підготовчому судовому засіданні має право повернути обвинувальний акт прокурору з підстав його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України. Будь-яких інших підстав для повернення обвинувального акту прокурору законом не передбачено.

Вимоги до обвинувального акту встановлені ст. 291 КПК України та даний перелік є вичерпним.

Так, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 КПК України державне обвинувачення це процесуальна діяльність прокурора, яка полягає у доведені перед судом обвинувачення з метою забезпечення кримінальної відповідальності особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Як визначає ч. 1 ст. 36 КПК України, прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності,

Стаття 7 КПК України встановлює, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться змагальність і диспозитивність .

З огляду на ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Дослідження змісту обвинувального акта свідчить про те, що в ньому викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, зазначено правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, тобто вказано, що саме встановлено досудовим розслідуванням, що відповідає положенням п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, а тому відсутні підстави вважати, що обвинувальний акт не відповідає зазначеній вимозі КПК України.

Колегія суддів зазначає, що деталі обвинувачення у кримінальному процесі (певні конкретні фактичні обставини) дійсно мають дуже суттєве значення, а його неконкретність розглядається ЄСПЛ як порушення права на захист (Справа «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року).

Проте конкретність обвинувачення є оціночною категорією та може бути перевірена лише в ході судового розгляду справи, адже на стадії підготовчого судового засідання суд не може давати оцінку кваліфікації дій обвинуваченого, доказам чи фактичним обставинам кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.

У разі повернення ж обвинувального акту судом першої інстанції з підстав неконкретності обвинувачення, вказівки суду спонукають органи досудового слідства на проведення слідчих (розшукових) та процесуальних дій, чим нівелюється процесуальна самостійність прокурора на визначення обсягу достатніх доказів для складання обвинувального акту та дотримання принципу змагальності, згідно з яким саме прокурор як сторона обвинувачення звертається до суду з обвинувальним актом, та свідчить про те, що суд певним чином перебирає на себе функції, які не притаманні йому.

Термін «неконкретність обвинувачення» широко поширювався у судовій практиці за часів дії КПК України 1960 року, але за КПК України 2012 року така підстава для повернення обвинувального акту відсутня і застосування її за аналогію неприпустимо.

При цьому, з метою недопущення порушення права особи на захист через неконкретність обвинувачення та можливого скасування рішення суду першої інстанції з підстав незабезпечення гарантій на справедливий суд, прокурор відповідно до положень ст. 337 КПК України в ході судового розгляду може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення тощо.

Суд, в силу цієї ж норми, має право вийти за межі висунутого обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Колегія суддів вважає безпідставними висновки суду про те, що в обвинувальному акті відсутнє належне формулювання обвинувачення за ч. 3 ст. 286 КК України, яке полягало в не зазначенні місця вчинення злочину.

Так, обвинувальний акт містить посилання на те, що обвинувачений ОСОБА_10 , керуючи автомобілем ВАЗ-2109, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині дороги, що веде від с. Приморського Запорізького району Запорізької області до автодороги Харків-Сімферополь, в напрямку вказаної автодороги. В цей же час, по проїзній частині автодороги Харків-Сімферополь, з боку м. Сімферополя в напрямку м. Харкова, рухався автомобіль «Mercedes-Benz Atego 816L», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 . Наблизившись до Т-образного перехрестя дороги, що веде від с. Приморського з автодорогою Харків-Сімферополь, ОСОБА_10 не дав дорогу автомобілю «Mercedes-Benz Atego 816L», який наближався до перехрестя по головній дорозі справа від нього, не зупиняючись перед перехрестям, виїхав на нього та, виконуючи маневр повороту наліво, скоїв зіткнення з вказаним автомобілем «Mercedes-Benz Atego 816L», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 .
З огляду на п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України в частині того, що прокурор викладає фактичні обставини, які він вважає встановленими, застосовані в обвинувальному акті формулювання для визначення місця зіткнення транспортних засобів (тобто місця вчинення злочину) «Т-образне перехрестя дороги, що веде від с. Приморського до автодороги Харків-Сімферополь», на які посилається суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, не є порушенням вимог вищезазначеної кримінальної процесуальної норми, і вказана неточність, за необхідності, може бути усунута у судовому засіданні та не перешкоджає можливості призначення справи до судового розгляду.

Проаналізувавши відкрите джерело інформації «Google Карти», а також дослідивши додані до апеляційних скарг схему автомобільних доріг загального користування Запорізького району та копію проекту організації дорожнього руху на автомобільній дорозі М-18 Харків-Сімферополь-Алушта-Ялта км 299+491 км 340+000, у колегії суддів не виникає сумнівів з приводу того, що зіткнення автомобілів відбулося на ділянці траси Харків-Сімферополь в районі Т-образного перехрестя в районі виїзду з с. Приморське по проїзній частині в бік вказаної траси, що і є місцем вчинення злочину та беззаперечно відноситься до територіальної підсудності Запорізького районного суду Запорізької області.

До того ж, з`ясування обставин справи та перевірка цих обставин доказами є наступною стадією судового провадження і не є завданням підготовчого судового засідання.

Разом з тим, обставини, які відповідно до частини першої ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив та мета вчинення кримінального правопорушення, викладено чітко і конкретно.
Наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, у зв`язку з чим, конкретність викладення фактичних обставин у даному провадженні не викликає сумнівів.

З огляду на викладене, та враховуючи, що зазначені в оскаржуваній ухвалі суду підстави не є достатніми для повернення обвинувального акту прокурору, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг прокурорів є переконливими та вони підлягають задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурора відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 , прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізького відділу Запорізької місцевої прокуратури № 2 Запорізької області ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 26 травня 2020 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, повернутий прокурору, - скасувати, призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого засідання.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 317/509/20