ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 662/32/20 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/708/20 Доповідач: ОСОБА_2
В И Р О К
іменем України

06 липня 2020 року м. Херсон
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:
Головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника - адвоката ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000452 за апеляційними скаргами першого заступника прокурора Херсонської області та захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Новотроїцького районного суду Херсонської області від 28 квітня 2020 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жижниківці, Білогірського району, Хмельницької області, проживаючого за місцем реєстрації АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з середньою спеціальною освітою, одруженого, пенсіонера по інвалідності 3-ї групи (загальне захворювання), який депутатом не являється, раніше не судимого, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, на утриманні має неповнолітнього сина 16 років, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,-
в с т а н о в и л а:
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 1 року обмеження волі, з позбавленням права керування транспортним засобом строком 1 рік. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік. Відповідно ст.76 КК України на ОСОБА_7 покладено обов`язки:
- періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної шкоди задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 завдану матеріальну шкоду в сумі 282,00 (двісті вісімдесят дві) гривні.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 завдану моральну шкоду в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Як зазначено у вироку суду, ОСОБА_7 05.08.2019 року близько 08:40 години, керуючи автомобілем «VOLKSWAGEN BORA» р.н. НОМЕР_1 технічний стан якого дозволяв утримувати його в обраному напрямку руху, знижувати швидкість до повної зупинки та не мав несправностей, які могли б обумовити раптовий для водія увід автомобіля в бік від заданого напрямку руху чи раптову втрату управлінням автомобілем, рухаючись по автошляху Херсон-Каховка-Генічеськ, в 3.5 км. від с.Чкалове Новотроїцького району Херсонської області в порушенні вимог Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 10.10.2001 № 1306, а саме: п.п. 13.1 водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливості вантажу що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та інтервалу, п.п.10.1. перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, п.п. 12.3. у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, не впевнившись в небезпеці свого маневру, допустив необачність і здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, що призвело до зіткнення з автомобілем «VOLKSWAGEN TOURAN» р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що рухався в попутному напрямку та зіткнення з автомобілем «ЗАЗ 110307» р.н. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 , який рухався в зустрічному напрямку. Суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження. В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Херсонської області, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій, порушує питання про скасування вироку в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. В обґрунтування доводів зазначає, що суд першої інстанції безпідставно звільнив ОСОБА_7 від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, що є неприпустимим та згідно зі ст. 409 КПК України є підставою для скасування вироку суду. Просить оскаржуваний вирок скасувати у частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок та призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 286 КК України у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтись до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи. В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 зазначає, що судом не обґрунтовано не враховано ряд пом`якшуючих обставин при призначенні покарання. Вважає, що вказані обставини давали суду можливість не застосовувати додаткову міру покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом. Зазначає, що потерпілим не доведено, призначеної судом, розміру моральної шкоди. Просить змінити оскаржуваний вирок, звільнивши ОСОБА_7 від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами та зменшити суму відшкодування моральної шкоди до 10000 тисяч гривень.
Іншими учасниками судового провадження вирок щодо ОСОБА_7 не оскаржується. Заслухавши доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу, просили її задовольнити та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу першого заступник прокурора області,просив її задовольнити та заперечував проти задоволення апеляційної скарги адвоката, у дебатах сторони залишилися на своїх попередніх позиціях, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного. Згідно з ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення судів першої інстанцій у межах апеляційної скарги. З матеріалів провадження вбачається, що вирок суду щодо ОСОБА_7 в частині доведеності його вини, кваліфікації дій учасниками провадження не оскаржується, а тому апеляційний суд не перевіряє законність вироку суду першої інстанції в цій частині. Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.
Доводи апеляційної скарги адвоката про необґрунтованість вироку в частині вирішення цивільного позову є безпідставними з огляду на наступне.
Ст. 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно із ч.1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з вимогами ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Ч. 5 ст.1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Як встановлено судом, ОСОБА_7 керував транспортним засобом, а відтак здійснював діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки.

Вирішуючи питання по суті позовних вимог ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., суд першої інстанції правильно встановив наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Так, судом враховано характер неправомірних дій ОСОБА_7 , тяжкість наслідків вчиненого злочину, обставини завдання такої шкоди, що призвели до завдання потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а також причинно-наслідковий зв`язок між таким злочинним діянням обвинуваченого та спричиненими наслідками у вигляді моральної шкоди, заподіяної потерпілому ОСОБА_9 . Мотивуючи вирок в частині стягнення моральної шкоди, суд виходив із того, що така моральна шкода завдана внаслідок фізичного болю, спричиненого тілесними ушкодженнями, заподіяними в результаті ДТП, а при визначенні розміру шкоди керувався характером страждань потерпілого, проведенням довготривалого лікування, внаслідок пошкодження кісток тазу, обмеження руху протягом тривалого часу та згодом пересування на милицях, продовження лікування, обмеженнями в післятравматичний період, прикладенням додаткових зусиль для нормалізації свого життя за наявності на утриманні дитини.

Такий висновок відповідає засадам виваженості та справедливості.

Крім того, слід зазначити, що виходячи із положень ст.129 КПК України, ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом на підставі фактичних обставин справи з урахуванням вимог справедливості, тобто, вирішення даного питання законодавцем віднесено до дискреційних повноважень суду (судового розсуду). Сторони надають докази на підтвердження своїх вимог та заперечень за своїм розсудом , а чинним законодавством не передбачено , що обставини , викладені у позові, зокрема щодо характеру моральних страждань та його розміру мають бути підтверджені лише певними доказами.
Згідно приписів ст. 22, 26 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій. Сторони мають рівні права на збирання та подання до суду доказів.
Ч. 5 ст. 128 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку із цивільним позовом, КПК не врегульовані, до них застосовується норми ЦПК.
За приписами ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Заперечуючи проти позову та оспорюючи зазначені у позові обставини, цивільний відповідач повинен надати докази, на підтвердження своїх заперечень. Як видно, ні в ході розгляду провадження в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду цивільним відповідачем не надано доказів, які б спростовували висновки суду в цій частині.
Посилання апеляційної скарги на недоведеність факту того, що потерпілий був лежачим та встановлення факту коли саме він зміг пересуватись на милицях, не спростовує висновку суду, що в результаті вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 потерпілому завдало явно виражених моральних та фізичних страждань, що в свою чергу є складом моральної шкоди.
Посилання сторони захисту про те, що медичну картку не можна приймати до уваги, так як вона не ідентифікована та її копія не завірена, не заслуговують на увагу, оскільки під час дослідження матеріалів провадження стороною захисту зміст медичної картки та викладені в ній відомості не ставились під сумнів, а в матеріалах провадження відсутні будь-які клопотання про визнання вказаної картки неналежним та недопустимим доказом.
Окрім того, доказів того, що сума відшкодування є непомірною для цивільного відповідача, стороною захисту не надано.
Враховуючи викладене, посилання сторони захисту на недоведеність позовних вимог в частині стягнення суми моральної шкоди слід визнати безпідставними.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги адвоката, щодо неврахування судом ряду пом`якшуючих обставин при призначенні покарання.
Так, ст.66 КК України визначено обставини, які відносяться до пом`якшуючих при призначенні покарання.
Імперативно зазначено, що їх врахування є правом, а не обов`язком суду.
Реалізовуючи таке право, передбачене вказаною нормою, суд на підставі дослідження особи обвинуваченого та обставин вчинення ним кримінально правопорушення врахував та визнав пом`якшуючими обставинами те, що обвинувачений раніше не судимий, на обліку в наркологічному та в психоневрологічному диспансері не перебуває, обвинувачується у вчиненні необережного злочину у сфері безпеки руху та експлуатації транспортних засобів, наслідком чого стало спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, вину у скоєному злочині визнав повністю, під час судового провадження вчинив поштовий переказ в сумі 1000 грн. спрямований на відшкодування завданої шкоди, висловив жаль з приводу скоєного, офіційно не працевлаштований, є інвалідом 3 групи загального захворювання, отримує пенсію по інвалідності, має на утриманні сина 16 років та обробляє належну його тещі присадибну земельну ділянку.
Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на такі пом`якшуючі обставини як: наявність на утриманні неповнолітньої дитини, інвалідність обвинуваченого, щире каяття, вчинення злочину вперше, обробка присадибної земельної ділянки, які на думку адвоката не було враховано судом при призначенні покарання, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються змістом вироку, відповідно до якого судом враховано вказані обставини при призначенні покарання.
Безпідставним є посилання сторони захисту на вчинення злочину з необережності, як на пом`якшуючу обставину, оскільки саме по собі суспільно-небезпечне діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 відноситься до групи злочинів вчинених з необережності.
Доводи апелянта про те, що обвинувачений не уникає відповідальності та з`являється до суду, що також слід віднести до пом`якшуючих обставин, не заслуговують на увагу, оскільки вказане підтверджує лише забезпечення обвинуваченим належної процесуальної поведінки і жодним чином не впливає на ступінь вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Посилання апеляційної скарги адвоката на можливість призначення ОСОБА_7 покарання без застосування додаткової міри покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом, в тому числі через віддаленість земельної ділянки, яку обробляє обвинувачений, не можуть бути враховані апеляційним судом, оскільки закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації, що дотримано судом першої інстанції.
Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачене ч.1 ст. 286 КК України, карається штрафом від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років. Вказана норма є імперативною та розширеному тлумаченню не підлягає, а отже не призначення додаткової міри покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, при призначенні покарання за ч.1 ст. 286 КК України, не допускається. Інші доводи апеляційної скарги адвоката в інтересах обвинуваченого не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду. Водночас, як обґрунтовано зазначено в апеляційній скарзі прокурора, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 у частині призначення покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, підлягає скасуванню з таких підстав. Відповіднодо постанови Пленуму ВСУ від 12.06.2009 № 8 Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" судам необхідно мати на увазі, що ч. 1 ст. 75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку.Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається. Зазначених вимог закону при призначенні покарання судом першої інстанції дотримано не було. Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді 1 року обмеження волі, з позбавленням права керування транспортним засобом строком 1 рік на підставі ст.75 КК України звільнити його від призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік. При цьому суд на підставі ст. 75 КК України звільнив від додаткового покарання у виді позбавленням права керування транспортними засобами, що є неприпустимим, чим допустив неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначив покарання невідповідне ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки при звільнені від відбування основного покарання у виді обмеження волі, додаткові покарання підлягають реальному виконанню. Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 409 КПК України підставами для скасування судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Згідно з вимогами п.3 ч.1 ст. 413 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, тягне за собою скасування або зміну судового рішення. Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання не можна визнати законним та обґрунтованим, а тому він підлягає скасуванню, з ухваленням нового вироку. Ухвалюючи новий вирок та вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 286 КК України, колегія суддів, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі статтею 12 КК України відноситься до злочину невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку в наркологічному та в психоневрологічному диспансері не перебуває, обвинувачується у вчиненні необережного злочину у сфері безпеки руху та експлуатації транспортних засобів, наслідком чого стало спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, вину у скоєному злочині визнав повністю, частково відшкодував завдану шкоду, висловив жаль з приводу скоєного, офіційно не працевлаштований, є інвалідом III групи загального захворювання, отримує пенсію по інвалідності, має на утриманні сина 16 років, враховуючи обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин які обтяжують покарання, спосіб вчинення злочину шляхом грубого порушення ряду вимог ПДР, колегія суддів суд приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 286 КК України у виді одного року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, зі звільненням від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч.1, ст. 76 КК України. Таке покарання є співмірним протиправному діянню, справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. З огляду на викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню. Керуючись ст. ст. 404, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, апеляційну скаргу першого заступника прокурора Херсонської області задовольнити.

Вирок Новотроїцького районного суду Херсонської області від 28 квітня 2020 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині призначення покарання - скасувати та ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 , 22.11.1976 року за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

Відповідно до п.п.1,2 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи.

У решті вирок суду першої інстанції щодо нього - залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

ОСОБА_2 / ОСОБА_3 / ОСОБА_4