Дата документу 11.06.2020 Справа № 335/4384/13-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1017/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/4384/13-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.5 ст.191 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 , ОСОБА_10

захисника ОСОБА_11

обвинуваченої ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20 березня 2020 року про звільнення від кримінальної відповідальності

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Запоріжжя, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою районного суду за клопотанням захисника ОСОБА_11 обвинувачену ОСОБА_12 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.5 ст.191 КК України на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо неї закрито.

В апеляційній скарзі потерпілий просив ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду. Свої вимоги мотивував тим, що про дату, час і місце судового засідання, в якому було розглянуто клопотання захисника, суд повідомив його з порушенням визначеного ч.8 ст.135 КПК строку. Відтак оскаржувана ухвала була прийнята судом за його відсутності, належним чином не повідомленого про час і місце розгляду справи. Суд не надіслав йому відповідь про розгляд його клопотання про відмову у звільненні від кримінальної відповідальності обвинуваченої, яке він надіслав на адресу суду. Крім того, суд незаконно звільнив обвинувачену від кримінальної відповідальності, оскільки вчинений нею злочин є триваючим, а отже початок перебігу строку давності повинен відраховуватися з дня виявлення, а не вчинення злочину обвинуваченою. При цьому ОСОБА_12 свідомо затягувала розгляд кримінального провадження. В клопотанні захисника відсутні належні докази того, що ОСОБА_12 не вчиняла нових злочинів від дня виявлення вчиненого нею злочину. Також ОСОБА_12 під час судового розгляду вину у вчиненні інкримінованого їй злочину не визнала, а тому суд не міг постановити ухвалу про закриття кримінального провадження, а повинен був визнати обвинувачену винуватою у скоєному злочині, призначити їй покарання, після чого звільнити її від покарання у зв`язку із закінченням строків давності на підставі вироку.

За змістом оскаржуваної ухвали в провадженні районного суду перебувало кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_12 за ч.5 ст.191 КК.

В судовому засіданні захисник заявив клопотання про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК у зв`язку із закінченням строку давності.

Суд, задовольняючи клопотання захисника, в ухвалі зазначив, що з дня вчинення злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_12 , минуло більш ніж п`ятнадцять років, обвинувачена надала свою згоду на звільнення її від кримінальної відповідальності, а тому вона підлягає звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності.

Заслухавши доповідь судді, потерпілого ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні; потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; обвинувачену, її захисника та прокурора, які заперечили проти апеляційної скарги та просили залишити ухвалу суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_12 обвинувачувалася у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК у період протягом 2001-2004 років.

Злочин, передбачений ч.5 ст.191 КК, відповідно до ст.12 КК відноситься до категорії особливо тяжких злочинів.

Згідно з п.5 ч.1 ст.49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ятнадцять років у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

На момент розгляду судом першої інстанції кримінального провадження щодо ОСОБА_12 закінчилися передбачені законом строки давності притягнення її до кримінальної відповідальності за вказаний злочин.

Враховуючи це, захисник в інтересах обвинуваченої ОСОБА_12 звернувся до суду з клопотанням про звільнення останньої від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, яке в судовому засіданні підтримала обвинувачена ОСОБА_12 та надала свою згоду на звільнення на підставах, передбачених п.5 ч.1 ст.49 КК.

Відповідно до ч.1 ст.285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.1 ч.2 ст.284 КПК у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження. За правилами ч.8 згаданої статті закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п.1 ч.2 цієї ж статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.

Положеннями ч.4 ст.286 КПК визначено, що в разі, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Ця норма, як і положення ст.49 КК є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.

Правилами ч.3 ст.288 КПК передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Дотримуючись вимог, передбачених статтями 284, 286 КПК, суд першої інстанції розглянув вищезазначене клопотання захисника в інтересах ОСОБА_12 , обґрунтовано звільнив її від кримінальної відповідальності та закрив кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК.

При цьому районний суд зазначив в ухвалі формулювання висунутого ОСОБА_12 обвинувачення та правову кваліфікацію кримінального злочину, а також встановлені судом обставини щодо наявності передбачених законом підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, а також мотиви, з яких суд виходив при постановленні свого рішення.

Зокрема, суд зазначив, що з дня вчинення злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК, минуло більш ніж 15 років, тобто закінчився визначений ст.49 КК строк давності притягнення ОСОБА_12 до кримінальної відповідальності. При цьому обвинувачена не заперечувала проти застосування до неї звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та підтвердила, що розуміє як суть обвинувачення, так і підставу звільнення від кримінальної відповідальності, яка не є реабілітуючою. Тобто суд установив усі обставини, необхідні для вирішення вказаного питання, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність звільнення ОСОБА_12 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК та закрив кримінальне провадження щодо неї.

Доводи в апеляційній скарзі потерпілого про те, що невизнання обвинуваченою ОСОБА_12 своєї вини та заперечення факту вчинення злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК, позбавляло суд першої інстанції можливості звільнити її від кримінальної відповідальності за вказаний злочин на підставах, передбачених п.5 ч.1 ст.49 КК, та закрити кримінальне провадження, є необґрунтованими з огляду на таке.

За змістом статей 284-288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення, кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Відповідно до положень ст.63 Конституції України та ст.18 КПК жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже, невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ними своєї вини у вчиненні злочину.

Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Доказів ухилення обвинуваченої ОСОБА_12 від суду, або вчинення нею до закінчення зазначеного в п.5 ч.1 ст.49 КК строку нового злочину стороною обвинувачення надано не було.

До заперечень апеляційної скарги про те, що злочин, передбачений ч.5 ст.191 КК є триваючим, а відтак початок перебігу строку давності відраховується з дня виявлення, а не з дня вчинення злочину, колегія суддів ставиться критично, оскільки ОСОБА_12 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, який не є триваючим.

Що стосується доводів потерпілого про те, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без його участі та він не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, то колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог п.5 ч.2 ст.412 КПК судове рішення підлягає скасуванню, якщо судове провадження було здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч.1 ст.136 КПК належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження було встановлено, що про призначення судового засідання в Орджонікідзевському районному суді м.Запоріжжя на 20.03.2020 року потерпілий ОСОБА_7 був особисто повідомлений 18.03.2020 року, що підтверджується його підписом на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (т.24 а.п.201).

Та обставина, що потерпілий ОСОБА_7 отримав повістку про виклик не за три дні до дня розгляду справи, як це передбачено ст.135 КПК, а за два дні, не може бути безумовною підставою для скасування по суті правильного судового рішення. Адже потерпілий ОСОБА_7 , отримавши 18.03.2020 року судову повістку про виклик на 20.03.2020 року, у разі неможливості підготовки та прибуття за викликом у визначений судом час, не був позбавлений права заявити клопотання про відкладення розгляду справи, яким потерпілий не скористався.

Таким чином, доводи потерпілого ОСОБА_7 про скасування ухвали районного суду на підставах того, що суд першої інстанції здійснив судове провадження за його відсутності належним чином не поінформованим про дату, час та місце судових засідань, є неспроможними.

Заперечення потерпілого про те, що суд не надіслав йому відповідь про розгляд його клопотання про відмову в звільненні обвинуваченої від кримінальної відповідальності, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки дане клопотання було направлено потерпілим 31.03.2020 року та було отримано судом першої інстанції 02.04.2020 року, тобто вже після закінчення судового провадження у справі (т.25 а.п.73).

Отже істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги потерпілого відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20 березня 2020 року про звільнення ОСОБА_12 від кримінальної відповідальності за ч.5 ст.191 КК України на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження щодо неї залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4