Справа № 739/2101/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/261/20
Категорія - про заміну покарання більш м"яким. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

сторін кримінального провадження:

засудженого ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційними скаргами захисника засудженого адвоката ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 15 січня 2020 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Відмовляючи засудженому у задоволенні клопотання, суд вказав на те, що призначене ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням КК України, які діяли на час вчинення ним інкримінованих злочинів. Положеннями ст. 87 КК України передбачена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи, актом про помилування може бути здійснена заміна призначеного засудженому міра покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, що у повній мірі відповідає вимогам міжнародного законодавства.

В апеляційній скарзі захисник засудженого адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та направити справу на новий судовий розгляд в суд першої інстанції, мотивуючи тим, що судовий розгляд відбувся всупереч рішенню Європейського Суду з прав людини, яким встановлено, що застосування покарання у вигляді довічного позбавлення волі без можливості умовно-дострокового звільнення є катуванням, тобто порушенням прав особи, які гарантовані ст. 28 Конституції України, яка забороняє катування та нелюдське поводження.

Вказує на те, що рішення ЄСПЛ зобов`язує національні органи вирішити проблеми осіб, які перебувають в однаковому з особою, на користь якого Європейським Судом ухвалено рішення, становищі. При цьому, не лише шляхом здійснення загальних заходів, якими є внесення змін до законодавства, але і шляхом здійснення індивідуальних заходів стосовно осіб щодо яких має місце порушення ст. 3 Конвенції.

Наголошує на тому, що при повторному судовому розгляді суд першої інстанції має розглянути заяву засудженого не допускаючи повного ігнорування висновків рішення ЄСПЛ в справі «Пєтухов проти України 2».

Засуджений ОСОБА_6 в поданій апеляційній скарзі також просить ухвалу суду скасувати та повернути матеріали його клопотання на новий судовий розгляд в суд першої інстанції, мотивуючи тим, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, ухваленим без належної оцінки правової позиції, викладеної у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України №2».

Вказує на те, що держава Україна зобов`язалась виконати рекомендації міністрів Ради Європи та рішення Європейського Суду, оскільки такий вид покарання, як довічне позбавлення волі, з огляду на відсутність реальної можливості звільнення є порушенням ст. 3 Європейської конвенції з прав людини.

Вважає, у порядку ч. 3 ст. 74 КК України, призначене йому покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме рішенню Європейського Суду з прав людини.

Заслухавши доповідача, засудженого та його захисника, які підтримали доводи апеляційних скарг, прокурора, який вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційні скарги засудженого та його захисника залишити без задоволення.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 був засуджений вироком апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2008 року за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, п. 9 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 15 п.п. 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

23 грудня 2008 року ухвалою колегії суддів Верховного Суду України вказаний вирок, за результатами касаційного розгляду, був залишений без змін.

Доводи апелянтів про те, що по відношенню до ОСОБА_6 судом були порушені вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є безпідставними та не відповідають дійсності.

У рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року, на яке посилається засуджений, Європейський суд з прав людини саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, в тому числі не розцінив таке покарання як катування.

Проте, акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб, і за наявності певних умов та з`ясування можливості, звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.

Кримінальним кодексом України визначено два види покарання у виді позбавлення волі, а саме позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі, тобто альтернативне покарання, що визначається судом.

Такі положення кримінального закону узгоджуються і з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні по справі «Скополла проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Можливість заміни судом невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, передбачена ст. 82 КК України, дійсно поширюється лише на осіб, засуджених у тому числі до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Застосування заміни судом невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням до засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, законодавством України, не передбачено.

В той же час, реалізацією права засудженого до довічного позбавлення волі на пом`якшення призначеного покарання, є помилування на підставі ст. 87 КК України, яким засудженому до покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінене на покарання у виді позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Вимоги апеляційних скарг засудженого та його захисника з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини, як на підставу для застосування до ОСОБА_6 заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, не підлягають задоволенню, з огляду на обов`язок держави щодо захисту населення від небезпечних осіб, необхідність проведення реформ на державному рівні, законодавчого визначення механізму перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, а також суди зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції, здійснюючи судовий розгляд за клопотанням ОСОБА_6 , як особи, засудженої до довічного позбавлення волі, та відмовляючи в його задоволенні, прийняв рішення в межах своїх повноважень, встановлених кримінальним процесуальним законом України та законом України про кримінальну відповідальність.

Більш того, для помилування чи заміни довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання, ОСОБА_6 не відбув 25 років позбавлення волі, а лише половину від цього строку.

Порушуючи питання про скасування ухвали місцевого суду, як засуджений, так і його захисник, не навели конкретних фактів порушення судом прав та законних інтересів ОСОБА_6 , а виключно обмежились перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому підлягають відхиленню.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки суду першої інстанції та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 537-539 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника адвоката ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 15 січня 2020 року, без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11