Провадження №11-кп/801/242/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року м. Вінниця

Колегія суддів Вінницького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

в режимі відеоконференції обвинуваченого ОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8
розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14.11.2019 у кримінальному провадженні №0000705, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком 60 днів до 12.01.2020 включно відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,
-який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України в тому, що маючи не зняті та не погашені судимості за вчинення злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 186, ч. 1 ст. 296, ст. 395 КК України за вироками Барського районного суду Вінницької області від 23.02.2015 та 15.05.2015, близько 01.30 год. 27.05.2019 перебуваючи на зупинці громадського транспорту «вулиця Грибоєдова» в м. Вінниці помітив раніше не знайому йому ОСОБА_9 , яка сиділа на зупинці та тримала в руках мобільний телефон марки «Samsung», моделі «А30».

В цей час у ОСОБА_6 виник умисел на відкрите заволодіння чужим майном. З метою реалізації злочинного наміру, ОСОБА_6 , діючи умисно, повторно, з корисливими мотивом та метою, усвідомлюючи, що його дії носять протиправний характер, підійшов до ОСОБА_9 , після чого шляхом ривка вирвав з рук останньої мобільний телефон марки «Samsung», моделі «А30», вартість якого складає 6 799 грн. 00 коп.

Заволодівши майном, ОСОБА_6 залишив місце вчинення злочину та викраденим розпорядився на власний розсуд, завдавши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 6 799 грн. 00 коп.

Суд першої інстанції, продовжуючи дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , мотивував прийняте рішення тим, що під час судового розгляду обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з урахуванням ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, жодного доказу про зникнення цих ризиків суду не надано, судовий розгляд не завершено, тому підстав для зміни запобіжного заходу не було.

Також суд вказав, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину, за який, в разі доведення його винуватості, йому загрожує покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк. Є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі ОСОБА_6 може переховуватися від суду, продовжити вчиняти інші злочини та іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню. Таким чином, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого на даній стадії судового розгляду.

До суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14.11.2019 про продовження строку тримання під вартою, у якій він просить скасувати її та обрати щодо нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, керуючись ч. 3 ст. 331 КПК України, самостійно поставив на обговорення питання доцільності тримання його під вартою. При цьому, прокурор лише усно висловив думку з цього приводу та не було надано жодних доказів на підтвердження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Оскільки він має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, а завдана потерпілій шкода відшкодована, вважає за можливе застосувати щодо нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Заслухавши доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_10 та його адвоката, які просили задовольнити апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Тобто дослівно, закон зобов`язує суд розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою незалежно від наявності клопотання, однак дана норма не наділяє суд правом, за умови доцільності, автоматично ухвалювати рішення щодо його продовження за відсутності відповідного клопотання прокурора.
Навпаки, частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу.
Відповідно ж до ст.199 цієї глави, прийняття рішення про продовження строку тримання під вартою можливе лише за письмовим вмотивованим клопотанням прокурора, вимоги до якого викладені у ст. 184 КПК України.
Згідно ч.2 ст.184 КПК України копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.
Термін обвинуваченого (підсудного) визначено у ч.2 ст.42 КПК України це є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.
Системний аналіз цих норм переконливо доводить, що подання прокурора для прийняття судом рішення про продовження тримання обвинуваченого під вартою необхідно і під час судового розгляду.
Як убачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, посилаючись на ч. 3 ст. 331 КПК України, за власної ініціативи поставив на обговорення доцільність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_10 .
Згідно звукозапису прокурор в судовому засіданні клопотання щодо продовження обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу ні письмових, ні усних не заявляв, а лише висловив свою думку про необхідності продовження тримання під вартою ОСОБА_10 .
Після заслуховування думки інших учасників процесу суд першої інстанції продовжив ОСОБА_10 строк тримання під вартою, всупереч порядку, передбаченому главою 18 КПК України, а саме за відсутності письмового клопотання прокурора.
Окрім того, на переконання Суду, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження строку тримання особи під вартою порушив ще й загальні засади кримінального провадження визначені ст.7 КПК України: верховенство права, рівність перед законом та судом, що свідчить про недотримання судом першої інстанції вимог ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини права на справедливий судовий розгляд.
Так рішенням Конституційного Суду України від 23.11.2017 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини третьої статті 315 Кримінального процесуального кодексу України (справа № 1-28/2017), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини третьої статті 315 Кримінального процесуального кодексу України.
Розгляд справи Конституційним Судом України здійснювався у межах подання, а тому конституційність положень ч.3 ст.331 КПК України не перевірялась, однак в своєму рішенні КСУ висловив чітку позицію щодо можливості прийняття в судовому засідання рішенням про обрання або продовження строку дії застосованого запобіжного заходу з власної ініціативи.
Так у п.5 цього рішення Конституційного Суду України звертає увагу на наступне: «Під час судового провадження у суді першої інстанції (проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду) прокурор як сторона обвинувачення має обов`язок підтримувати публічне обвинувачення у суді, доводити винуватість особи та необхідність продовження запобіжного заходу шляхом подання відповідних клопотань щодо цього продовження.
Конституційний Суд України виходить з того, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження у суді першої інстанції, зокрема під час підготовчого судового засідання, за наявності клопотання прокурора (частина четверта статті 176 Кодексу).
Згідно з конституційними принципами рівності та змагальності інші учасники кримінального провадження, разом із прокурором, наділені повноваженням заявляти клопотання, зокрема, щодо застосування інших, у тому числі і більш м`яких, запобіжних заходів, їх зміни чи скасування.
Положення третього речення частини третьої статті 315 Кодексу по суті дає можливість суду при проведенні підготовчого судового засідання продовжити термін дії запобіжного заходу (домашнього арешту та тримання під вартою) за відсутності клопотань сторін.
Конституційний Суд України вважає, що будь-які положення Кодексу повинні застосовуватися органами державної влади та їх посадовими особами з урахуванням конституційних норм, принципів і цінностей.
Згідно з частиною першою статті 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. За юридичними позиціями Конституційного Суду України верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над втручанням у право кожної людини на свободу; конституційне право людини на судовий захист є гарантією усіх прав і свобод людини і громадянина (абзац дев`ятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, абзац чотирнадцятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Найважливішою ознакою суду є його незалежність та безсторонність, а однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (пункт 1 частини другої статті 129 Конституції України).
У практиці Європейського суду з прав людини сформовано, серед іншого, характеристики незалежності суду, одна з яких полягає в тому, що суд має сприйматися як незалежний орган; щодо ознак безсторонності суду, то він повинен сприйматися таким з об`єктивного погляду з достатніми гарантіями для виключення будь-яких легітимних сумнівів з цього приводу (пункти 125, 126 рішення від 6 жовтня 2011 року у справі "Агрокомплекс проти України").
Конституційний Суд України вважає, що продовження судом під час підготовчого судового засідання застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо запобіжних заходів у виді домашнього арешту та тримання під вартою за відсутності клопотань прокурора порушує принцип рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду, оскільки суд стає на сторону обвинувачення у визначенні наявності ризиків за статтею 177 Кодексу, які впливають на необхідність продовження домашнього арешту або тримання під вартою на стадії судового провадження у суді першої інстанції. Коли суддя за відсутності клопотань сторін (прокурора) ініціює питання продовження тримання обвинуваченого під вартою або домашнім арештом, він виходить за межі судової функції і фактично стає на сторону обвинувачення, що є порушенням принципів незалежності і безсторонності судової влади».
Колегія суддів також погоджується із доводами апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 щодо неналежної вмотивованості ухвали суду, оскільки вона лише містить посилання на те, що доказів зникнення раніше наявних ризиків не надано.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України" вказав на порушення пункту 3 статті 5 Конвенції національними судами України, які часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, та зазначив, що суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення про продовження строку тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані (пункт 99).
Не наведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у пункті 1 статті 5 Конвенції (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України").
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону України.
З огляду на вказане, ухвалу суду першої інстанції слід скасувати.
Однак, Суд може застосувати щодо обвинуваченого інший більш м`який запобіжний захід, оскільки строк дії оскаржуваної ухвали закінчився та ОСОБА_6 вчергове продовжено запобіжний захід з 09.01.2020 по 08.03.2020 ухвалою Вінницького міського суду від 09.01.2020, тому апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 слід задовольнити частково.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14.11.2019, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 строком 60 днів до 12.01.2020 скасувати.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3