Провадження № 1-кс/344/7287/19
У Х В А Л А
08 квітня 2020 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду питання щодо поновлення строку за ст. 353 КПК України 1960 року,-

встановив:

скаржник звернувся з скаргою за змістом якої просив скасувати постанову слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС ОСОБА_3 від 23/12/2009 року про відмову в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_4 за ознаками злочину передбаченого ст. 209 КК України на підставі п. 2 ст. 6 КПК редакції закону 1960 року та направити матеріали прокурору для проведення додаткової перевірки.

01/08/2019 ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області в задоволенні скарги відмовлено.

15/08/2019 скаржником подано апеляцію на вказану ухвалу, за змістом якої скаржник просив поновити строк на подання апеляції, скасувати ухвалу слідчого судді від 01/08/2019 та направити справу на новий судовий розгляд в цей ж суд в іншому складі.

18/03/2020 ухвалою Хмельницького апеляційного суду матеріали справи за апеляцією ОСОБА_5 повернуто до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області для ст. 353 КПК України 1960 року.

Скаржник в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно апеляційної скарги (арк.10 матеріалів справи) питання про поновлення строку на подання апеляції просив здійснювати без його участі, інших клопотань щодо реалізації прав скаржником не подано.

Слідча в судове засідання не з`явилась, просила розглянути скаргу без її участі.

23/12/2009 слідчим СВ Івано-Франківського МВ УМВС ОСОБА_3 винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_4 за відсутністю в її діях складу злочину передбаченого ст. 209 КК України.

Скаржник особисто прийняв участь в судовому засіданні з розгляду вказаної скарги, повідомив слідчого суддю про відсутність будь-яких заяв про відвід.

Таким чином безпосередньо скаржником визнано розгляд справи відповідним складом суду.

В свою чергу згідно ч.1 ст. 35 КПК України у суді функціонує автоматизована система документообігу суду, що забезпечує об`єктивний та неупереджений розподіл матеріалів кримінального провадження між суддями з додержанням принципів черговості та однакової кількості проваджень для кожного судді.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 35 КПК України матеріали кримінального провадження, скарги, заяви, клопотання та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду, яка здійснюється працівниками апарату відповідного суду в день надходження таких матеріалів. До автоматизованої системи документообігу суду в обов`язковому порядку вносяться: дата надходження матеріалів, скарги, клопотання, заяви або іншого процесуального документа, прізвище особи, стосовно якої подані документи, та їх суть, прізвище (найменування) особи (органу), від якої (якого) надійшли документи, прізвище працівника апарату суду, який здійснив реєстрацію, інформація про рух судових документів, дані про суддю, який здійснював судове провадження, та інші дані, передбачені Положенням про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженим Радою суддів України за погодженням з Державною судовою адміністрацією України. Визначення судді (запасного судді, слідчого судді) або колегії суддів для конкретного судового провадження здійснюється автоматизованою системою документообігу суду під час реєстрації відповідних матеріалів, скарги, клопотання, заяви чи іншого процесуального документа за принципом вірогідності, який враховує кількість проваджень, що знаходяться на розгляді у суддів, заборону брати участь у перевірці вироків та ухвал для судді, який брав участь в ухваленні вироку або ухвали, про перевірку яких порушується питання, перебування суддів у відпустці, на лікарняному, у відрядженні та закінчення терміну їх повноважень.

Таким чином розподіл поданих до суду скарг здійснюється відповідальним працівником апарату суду, головуючий суддя не пливає на реєстрацію скарг та їх розподіл в АСДС.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що «п. 5 листа Верховного Суду України №1735/0/4-12 від 26/11/2012 «Про деякі питання застосування розділу ХІ Перехідні положення КПК України зазначено, що якщо скарги на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, які надійшли до суду 20/11/2012 або пізніше, якщо вони подані з дотриманням строку оскарження, передбаченого КПК 1960р., суд, з огляду на положення п.7 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК має розглянути відповідну скаргу, керуючись положеннями КПК 1960 року».

Так в п. 7 Перехідних положень КПК України 2012 року вказано: «Оперативно-розшукові заходи, слідчі та процесуальні дії, розпочаті до дня набрання чинності цим Кодексом, завершуються у порядку, який діяв до набрання ним чинності. Після набрання чинності цим Кодексом оперативно-розшукові заходи, слідчі та процесуальні дії здійснюються згідно з положеннями Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" та положеннями цього Кодексу».

Отже в п. 7 Перехідних положень КПК України 2012 року передбачено порядок застосування процесуального закону до розпочатих до дня набрання чинності цим Кодексом та триваючих оперативно-розшукових заходів, слідчих та процесуальних дії на час набрання процесуальним законом чинності.

Постанова слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС ОСОБА_3 від 23/12/2009 року про відмову в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_4 за ознаками злочину передбаченого ст. 209 КК України не належить до дій та рішень, що вказані в п. 7 Перехідних положень КПК України 2012 року.

В ч. 1 ст. 5 КПК України вказано, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже скарга підлягає розгляду в процесуальному порядку, що визначений чинним процесуальним законом.

Крім цього в п. 10 Перехідних положень КПК 2012 року вказано, що кримінальні справи, які на день набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розслідуються, надсилаються до суду та розглядаються судами першої, апеляційної, касаційної інстанцій згідно з положеннями цього Кодексу.

Отже кримінальна справа у відмовній частині, яка на день набрання чинності цим Кодексом не направлена до суду з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розслідуються, надсилаються до суду та розглядаються судами першої, апеляційної, касаційної інстанцій згідно з положеннями цього Кодексу.

Так само безпосередньо скаржником вказано на взаємно суперечливі відомості в його скарзі, оскільки ним зазначено, що ним подано скаргу з дотриманням строку оскарження, що передбачений в КПК України 1960 року, в зв`язку з чим скарга підлягає розгляду в редакції КПК України 1960 року та одночасно ним вказано, що ним таки пропущено строк апеляційного оскарження та розміщено прохання про поновлення строку на звернення до суду з відповідною скаргою.

Крім цього питання визначення апеляційного суду щодо розгляду скарги на ухвалу Івано-Франківського міського суду двічі вирішувалось Верховним Судом, двічі за положеннями КПК України 2012 року.

Подання голови Івано-Франківського апеляційного суду подано за правилами КПК України 2012 року.

Так само в п. 84 постанови Великої Палати ВС №917/1739/17 вказано, що, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо застосування правого регулювання відносин.

В п. 85 постанови Великої Палати ВС №917/1739/17 вказано, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові ВП ВС від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові КЦС від 23 жовтня 2019 року у справі №761/6144/15-ц).

Так само відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I Суд повторює, що саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам.

У рішенні у справі «Чопенко проти України» (п.62) ЄСПЛ повторно наголосив, що саме національні органи, зокрема суди, мають вирішувати проблеми тлумачення національного законодавства. Проте суд повинен перевірити, чи спосіб, в який тлумачиться та застосовується національне законодавство, породжує наслідки, що відповідають принципам конвенції, як вони тлумачаться у світлі практики ЄСПЛ (див. пп.190, 191 рішення у справі «Scordino v. Italy (№1)»).

Отже саме до компетенції місцевого суду належало визначити процесуальний закон щодо розгляду скарги. Право вибору процесуального закону не належить скаржнику.

Крім цього відповідно до ст. 309 КПК України визначено перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування. Процесуальним законом постановлену судом ухвалу не віднесено до визначеного законом переліку.

В постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2019 року в справі № 757/37346/18-к вказано, що апеляційним судом встановлено відсутність правових підстав для відкриття провадження на ухвалу слідчого судді за обставин відсутності її в переліку ухвал, що передбачені в ст. 309 КПК України.

Саме тому ухвала Івано-Франківського міського суду від 01/09/2019 не підлягає апеляційному оскарженню.

У свою чергу відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Отже саме до компетенції слідчого судді законом віднесено здійснення судового контролю за зверненням скаржника на дії слідчого, здійснені на стадії досудового розслідування.

Таким чином будь-яка процесуальна дія щодо кримінальної справи, про яку вказано в скарзі скаржника підлягає вчиненню в порядку, що визначений чинним процесуальним законом 2012 року, а не за бажанням скаржника.

Безпосередньо скаргу спрямовано на порушення процесуального закону. Однак суд не є засобом для скаржника у зловживанні відповідним правом та не толерує цього.

В ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено заборону зловживання правами, передбаченими в конвенції.

Поняття «зловживання» представлене в статті 17 та статті 35§ 3 (a) (зловживання правом на індивідуальне звернення). Вона посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене (Miroпubovs і інші проти Латвії, §§ 62 та 65; S.A.S. проти Франції [ВП], § 66).

В параграфі 68 рішення в справі Європейського суду з прав людини «Birsan проти Румунії» вказано, що ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямована на забезпечення демократій засобами боротьби з діями та діяльністю, які знищують або неналежним чином обмежують основні права та свободи незалежно від того, чи дії або діяльність здійснюються «державою», «групою» або «особою».

За цих обставин скарга не обґрунтована будь-якими належними правовими підставами, а тому вона є формою зловживання правом на звернення до суду. Однак національним законодавством та міжнародно-правовими зобов`язаннями України скаржнику не гарантовано право на використання звернення до суду з метою зловживання процесуальними правами.

Слідчим суддею не може бути застосовано положення КПК України 1960 року щодо порядку здійснення процесуальних дій слідчим суддею, в тому числі оскільки інститут слідчого судді введено вперше процесуальним законом 2012 року.

Крім цього в заяві про відвід слідчого судді, на час повернення справи до місцевого суду, скаржник ОСОБА_5 просив саме про відведення слідчого судді.

Так само заяву про відвід слідчого судді розглянуто та вирішено іншим слідчим суддею Івано-Франківського міського суду.

Відповідно до зазначеного суд,-

постановив:

матеріали за апеляцією ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 01/09/2019 передати до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає

Слідчий суддя ОСОБА_1