УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

з секретарем ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника адвоката ОСОБА_5

представника потерпілої адвоката ОСОБА_6

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 201/538/19 (провадження № 1-кп/201/978/2020), відомості про яке 29 січня 2019 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000119, стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцьк Волинської області, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365-2 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365-2 КК України, розгляд якого було призначено до підготовчого судового засідання.

На розгляд учасників кримінального провадження було поставлено питання щодо можливості призначення обвинувального акта до судового розгляду.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив призначити обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 до судового розгляду, оскільки він відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_6 підтримав думку прокурора щодо можливості призначення вказаного обвинувального акта до судового розгляду.

Захисник адвокат ОСОБА_5 заперечував щодо призначення обвинувального акта до судового розгляду, заявивши про його невідповідність вимогам ст. 291 КПК України, при цьому, захисником ОСОБА_7 було подано письмове клопотання про повернення обвинувального акта прокурору, обґрунтовуючи яке, останній посилався на порушення стороною обвинувачення вимог кримінального процесуального закону, які стосувалися незаконного продовження заступником прокурора області строку досудового розслідування у об`єднаному кримінальному провадженні № 000940, яке ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2018 року було повернуто прокурору для належного оформлення обвинувального акта стосовно ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 365-2 КК України, а також наявності судового рішення в порядку цивільного судочинства, яке набрало законної сили, щодо законності дій приватного нотаріуса ОСОБА_4 в посвідченні договору купівлі-продажу готелю «Прикарпатський». Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав думку своїх захисників.

Вирішуючи питання щодо призначення судового розгляду на підставі наданого суду обвинувального акта, дослідивши зміст останнього на відповідність вимогам ст. 291 КПК України, суд доходить до наступних висновків.

Положеннями ч. 1 ст. 62 Конституції України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Частиною 1 ст. 8 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, за результатами підготовчого провадження суд має право прийняти рішення щодо повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

При цьому, суд звертає увагу, що дотримання зазначеної вимоги до змісту обвинувального акта є однією із гарантій права особи, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, на захист, оскільки пред`явлення конкретного обвинувачення і чітке викладення фактичних обставин кримінального правопорушення надає обвинуваченій особі можливість ефективно захищатися від такого обвинувачення та використовувати всі передбачені кримінально-процесуальним законом права на свій захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього обвинувачення».

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії» від 25.07.2000 року зазначається що, «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак, у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

У постанові Верховного Суду України у справі № 5-328кс16 від 24.11.2016 року, прийнятої за результатами розгляду справи щодо неоднакового застосування судами нижчої інстанції норм процесуального права, зазначено про те, що в обвинувальному акті, крім викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які мають суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист, повинно бути обов`язково зазначено фабулу обвинувачення, яка є фактичною моделлю вчиненого злочину та юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення), що є правовою моделлю злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Однак, вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону органом досудового розслідування не було дотримано у повному обсязі, враховуючи, що у наданому суду обвинувальному акті відсутнє посилання на належне формулювання пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення, зокрема, стороною обвинувачення у обвинувальному акті неправильно зазначений зміст кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується обвинуваченому ОСОБА_4 , оскільки дії останнього кваліфіковані за ч. 3 ст. 365-2 КК України, як зловживання своїми повноваженнями нотаріуса та державного реєстратора, з метою отримання неправомірної вигоди для себе та інших осіб, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом права та інтересам окремого громадянина, в той же час, така правова кваліфікація не в повному обсязі відповідає описовій частині диспозиції інкримінованої обвинуваченому ОСОБА_4 кримінально-правової норми, враховуючи, що ст. 365-2 КК України не містить посилання щодо вчинення зазначених у частині першій цієї статті дій з метою отримання неправомірної вигоди на адресу інших осіб або для себе, а тільки обмежується посиланням на мету отримання такої неправомірної вигоди, таким чином, сторона обвинувачення фактично штучно розширила формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_4 , а отже, така кваліфікація дій особи і формулювання обвинувачення не відповідають вищевказаним положенням кримінального процесуального закону, а також нормам міжнародних актів і судової практики, та здійснення в подальшому судового розгляду кримінального провадження без усунення зазначених істотних порушень кримінального процесуального закону є порушенням обвинуваченого на захист і може призвести до скасування будь-якого законного судового рішення.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що у пункті 26 Розділу ІІ «Прийняті в ході досудового розслідування процесуальні рішення» реєстру матеріалів досудового розслідування, долученого до обвинувального акта, стороною обвинувачення не було зазначено номера кримінального провадження, який було присвоєно після виділення матеріалів досудового розслідування з матеріалів об`єднаного досудового розслідування за № 000940 і № 0000366, що перешкоджає суду пересвідчитися у правильності реєстраційного номера зазначеного кримінального провадження та свідчить про порушення положень ст. 109 КПК України в частині вимог до реєстру матеріалів досудового розслідування, як невід`ємної частини обвинувального акта, а також пункту 1 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Що стосується доводів сторони захисту про необхідність повернення обвинувального акта прокурору з підстав порушення стороною обвинувачення вимог кримінального процесуального закону в частині продовження строку досудового розслідування і наявності судового рішення щодо законності дій нотаріуса ОСОБА_4 , то суд не може прийняти їх до уваги, як підставу для повернення обвинувального акта, оскільки ці питання не можуть бути вирішені на стадії підготовчого судового засідання і повинні досліджуватися в ході судового розгляду кримінального провадження.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне повернути обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365-2 КК України, прокурору, який затвердив обвинувальний акт, для його належного оформлення у розумний строк, відповідно до вимог КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 8, 9, 17, 109, 291, 314, 372 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365-2 КК України, повернути прокурору, який здійснює процесуальне керівництво досудовим розслідуванням прокурору відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_8 , який затверджував обвинувальний акт, для його належного оформлення у розумний строк, відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня оголошення ухвали через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська, а сторонами кримінального провадження, які не були присутні у судовому засіданні у той же строк з дня отримання копії ухвали суду.

Головуючий суддя: ОСОБА_1