ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа: № 611/272/19 Головуючий І інстанції: ОСОБА_1
Провадження: № 11-кп/818/2463/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: Продовження строку тримання під вартою
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі інших учасників, належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою обвинуваченого на ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 05 2020 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою вищевказаного суду, поміж іншим, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , кожному, в умовах Харківської установи виконання покарань № 27 на 60 діб, тобто до 10 07 2020 року включно (а.с.24-26).
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції в частині продовження щодо нього строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити обраний щодо нього запобіжний захід у виді тримання під вартою, на домашній арешт.
Такі вимоги мотивував тим, що судом не надано належної оцінки тому, що строк його тримання під вартою починається з 05 01 2019 року, та по день подання апеляційної скарги обвинуваченим лише продовжували строк дії запобіжного заходу, а засідань по пред`явленому їм обвинуваченню не було Також вказав, що він заперечував проти розгляду клопотання прокурора у зв`язку з відсутністю в судовому засіданні його захисника (а.с.30).

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити вимоги у повному обсязі.

Прокурор вважав ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, просив залишити вимоги апеляційної скарги обвинуваченого без задоволення.
Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог процесуального законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину із застосуванням насильства за попередньою змовою групою осіб, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до матеріалів провадження, суд, вирішуючи клопотання про продовження тримання обвинувачених під вартою, серед яких і ОСОБА_7 , врахував тяжкість кримінального правопорушення в якому обвинувачується ОСОБА_7 , за який передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років з конфіскацією майна, а також відомості про особу обвинуваченого, який офіційно ніде не працює, не має постійного джерела доходу, раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, не має міцних соціальних зв`язків за місцем проживання. Крім того, 21 11 2018 року Жовтневим районним судом Донецької області ОСОБА_7 був оголошений у розшук, у зв`язку із переховуванням від суду.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наявні ризик, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, яким неможливо запобігти шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з позбавленням волі, оскільки вони не забезпечать належної поведінки обвинувачених та не дадуть можливості уникнути вказаних ризиків.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ( «Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується ОСОБА_7 , його тяжкості та суспільної небезпечності, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого.
Крім того, колегія суддів враховує, що судовий розгляд кримінального провадження не розпочато, матеріали справи не досліджені, не допитані обвинувачені, потерпілі та свідки, що підсилює значимість ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України.
Посилання обвинуваченого на те, що він заперечував проти проведення судового засідання та вирішення питання щодо продовження строку тримання під вартою у зв`язку з неявкою захисників, колегією суддів не приймаються, оскільки у відповідності до положень ч.3 ст.331 КПК України, вирішення питання щодо доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу, є не правом, а обов`язком суду.
Та обставина, що запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 обрано 07 01 2019 року, а судовий розгляд ще не розпочато, про що вказує останній в апеляційній скарзі, колегія суддів враховує, однак звертає увагу на те, що розгляд справи не відбувався з об`єктивних причин, серед яких: зміна підсудності кримінального провадження (а.с.14); неможливість доставки обвинувачених у судове засідання (а.с.16); заява захисника про відкладення розгляду справи (а.с.22).
З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
На думку колегії суддів, заявлені під час обрання запобіжного заходу ризики не зменшилися та продовжують існувати. В апеляційній скарзі обвинуваченим ОСОБА_7 не наведено жодних доводів, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала, а також про можливість обрання більш м`якого запобіжного заходу, зокрема у виді домашнього арешту, про що просить обвинувачений.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , під час апеляційного розгляду не встановлено.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги обвинуваченої.
Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 травня 2020 року про задоволення клопотання прокурора та про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 10 липня 2020 року, включно, щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ _____________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4