Провадження № 11/811/6/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі :

головуючого-судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 та ОСОБА_10

потерпілого ОСОБА_11

та його представника адвоката ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальну справу за апеляцією захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 6 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

оскаржуваним вироком
ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Дмитре,

Пустомитівського району,

Львівської області,

зареєстрованого та проживаючого

за адресою:

АДРЕСА_1

визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України, та призначено покарання за ч.1 ст. 286 КК України у виді 6 місяців арешту без позбавлення права керувати транспортним засобом, за ч.1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням за сукупністю злочинів призначено ОСОБА_8 остаточне покарання - 1 рік позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

У відповідності до ст. 49 КК України ОСОБА_8 звільнено від призначеного судом покарання у зв`язку з закінченням строків давності.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено раніше обраний - підписку про невиїзд.

Вирішено питання з речовими доказами.

ОСОБА_8 визнаний винним у тому, що 9 травня 2011 року, близько 00 години 30 хвилин, у м. Львові на вул. Винниченка, біля будинку № 12, керуючи службовим автомобілем марки «Mercedes», державний номерний знак НОМЕР_1 , перетинаючи нерегульований пішохідний перехід, помічений дорожніми знаками 5.35 (1.1.) та дорожньою розміткою1.14.1, порушив вимоги Правил дорожнього руху, а саме: Р.1 п. 1.5; Р.12 п. 12.3 та Р.18 п. 18.1, внаслідок чого вчинив наїзд на потерпілого ОСОБА_13 , спричинивши останньому тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до середньої тяжкості, та, не зупиняючись, з місця події поїхав.

Крім цього, ОСОБА_8 9 травня 2011 року, о 00 годині 30 хвилин, у м. Львові, на вул. Винниченка, біля будинку № 12, вчинив наїзд на потерпілого ОСОБА_11 , усвідомлюючи, що потерпілий перебуває у безпорадному стані, не переконавшись, чи останній потребує допомоги, свідомо поїхав з місця події, залишивши потерпілого у безпорадному стані.

В апеляції на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 січня 2017 року адвокат ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Адвокат ОСОБА_9 подав зміни до апеляції, в яких просить вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 січня 2017 року скасувати та закрити справу про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що, оцінюючи докази в їх сукупності, сторона захисту переконана, що між порушеннями правил дорожнього руху з боку ОСОБА_8 та суспільно-небезпечними наслідками у виді тілесних ушкоджень середньої тяжкості у потерпілого ОСОБА_11 відсутній причинний зв`язок, що є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 286 КК України.

В ході досудового слідства та судового розгляду не було здобуто жодних доказів того, що наявні у потерпілого тілесні ушкодження могли утворитися внаслідок контактування з виступаючими частинами транспортного засобу, а також не здобуто будь-яких достовірних даних, які б, поза розумним сумнівом, свідчили, що взагалі мало місце контактування пішохода з автомобілем, яке стало причиною суспільно-небезпечних наслідків у виді тілесних ушкоджень у потерпілого.

Зазначає, що, аналізуючи поведінку пішохода в згаданій дорожній ситуації, то тілесні ушкодження у потерпілого могли виникнути, як в результаті його падіння, так і від контактування потерпілого з автомобілем, що було зумовлено саме умисними діями потерпілого, а не внаслідок наїзду автомобіля на пішохода, більше того саме дії потерпілого, який різко змінив швидкість руху в напрямку до автомобіля та мав намір нанести удар по автомобілю, який в цей момент вже проїхав повз пішохода, перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням суспільно-небезпечних наслідків.

Вказує, що при оцінці дій водія судом першої інстанції має бути враховано характер дій потерпілого ОСОБА_11 в згаданій дорожній ситуації, що дає підстави вважати, що саме такі дії потерпілого є в причинно-наслідковому зв`язку з настанням тілесних ушкоджень, що в такому випадку виключає склад злочину в діях ОСОБА_8 .

Зазначає, що в даній дорожній обстановці з боку ОСОБА_8 хоч і було допущено порушення вимог п.18.1 Р.18 ПДР, що полягало в ненаданні переваги пішоходу на нерегульованому пішохідному переході, але такі дії водія не призвели до настання суспільно-небезпечних наслідків та не перебувають в причинно-наслідковому зв`язку з настанням тілесних ушкоджень у потерпілого, оскільки водій зменшив швидкість руху та переконався, що не створює перешкоди чи небезпеки для пішохода, суд при цьому визнає, що траєкторії руху автомобіля та пішохода не пересікались, автомобіль з безпечним інтервалом до пішохода міг проїхати пішохідний перехід, а контактування (якщо таке мало місце) відбулося лише тоді, коли автомобіль передньою частиною вже проїхав повз пішохода, тобто контакт відбувся з середньою чи задньою боковою частиною.

Також вказує, що суд першої інстанції упереджено виклав у вироку суду покази свідка ОСОБА_14 , який повідомив, що бачив, як потерпілий за декілька метрів до автомобіля прискорив рух, високо припідняв ногу та прийняв позу тіла, характерну для нанесення удару ногою. Вважає, що через це сталося те, що водій не зупинився та не пропустив його.

Крім того, в обвинувальному вироку суду першої інстанції не були відображені висновки судової транспортно-трасологічної експертизи № 2758 від 5.10.2015 року, а також не були враховані висновки судової комплексної експертизи відео-звукозапису та авто-технічної експертизи № 2757 від 27.11.2015 року.

Щодо оцінки доказів в частині звинувачення ОСОБА_8 за ч.1 ст. 135 КК України, то сторона захисту приходить до висновку про відсутність самої події злочину. В даній дорожній ситуації відсутній суб`єкт злочину, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України, оскільки ОСОБА_8 своїми діями не поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, пішохід сам, збільшивши швидкість та рухаючись до автомобіля, наніс удар ногою об автомобіль, внаслідок чого спричинив травму ноги. 9 грудня 2019 року захисник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 звернувся до апеляційного суду з клопотанням про здійснення розгляду справи у його відсутності у зв`язку з його зайнятістю у судовому засіданні в іншому судовому розгляді. Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності захисника ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідача, пояснення захисників засудженого ОСОБА_8 адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на підтримання доводів апеляції, виступ прокурора на заперечення доводів апеляції, пояснення потерпілого ОСОБА_11 та його представника адвоката ОСОБА_12 на заперечення доводів апеляції, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає частковому задоволенню.

Вина підсудного в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, та завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той хто залишив без допомоги мав змогу надати їй допомогу та сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, при обставинах наведених у вироку, повністю доведена дослідженими судом доказами, яким дана правильна оцінка.
Так, сам засуджений ОСОБА_8 в судовому засіданні, заперечуючи свою вину у вчиненні злочинів, разом з тим підтвердив, що 9.05.2011 року, близько 00 годин 30 хвилин, рухаючись автомобілем марки «Mercedes», державний номерний знак НОМЕР_1 , на вул. Винниченка, 12 у м. Львові, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, помітив, що на пішохідному переході зліва на право рухається пішохід невпевненим кроком. Він зменшив швидкість руху, але при цьому не зупинився. В момент роз`їзду біля пішохода почув удар у ліву частину автомобіля. Подивившись у дзеркало бокового виду, нікого не побачив. Розуміючи, що автомобіль контактував з пішоходом, не зупинився, не пересвідчився у безпеці пішохода, продовжив рух. Визнає, що винуватий в тому, що не зупинився та не пересвідчився, що потерпілий перебуває у безпеці. Стверджує, що наїзду на потерпілого не вчиняв, а травма, отримана потерпілим, є наслідком дій самого потерпілого, який, на його думку, умисно хотів нанести удар ногою по машині в результаті чого спричинив собі тілесні ушкодження.

Потерпілий ОСОБА_11 дав показання, згідно яких 9 травня 2011 року, о 00 годин 30 хвилин, переходив дорогу на вул. Винниченка, 12 у м. Львові, де розміщений нерегульований пішохідний перехід. Рухаючись по пішохідному переході, будучи вже посередині переходу, побачив автомобіль, який наближався до нього, який не зменшив швидкість, не зупинявся, тим самим не надавши йому можливість закінчити перехід. Він рефлекторно підняв ногу, як вияв захисної реакції на автомобіль, що наближається, в результаті чого вдарився у бокову частину автомобіля, отримавши травму ноги, та впав на проїжджу частину дороги. Водій автомобіля не зупинився, а продовжив рух, та з місця події поїхав.

Свідок ОСОБА_15 дав показання, згідно яких 9.05.2011 року, о 00 годині 30 хвилин, повертався додому після операції з Львівського військового госпіталя на службовому автомобілі під керуванням ОСОБА_8 . Проїжджаючи на вулиці Винниченка у м. Львові у напрямку Львівської обласної державної адміністрації, він бачив, як пішохідним переходом рухається потерпілий. ОСОБА_8 зменшив швидкість, але не зупинився і продовжив рух. В момент проїзду попри пішохода він почув удар в бокову частину автомобіля, якому водій ОСОБА_8 не надав значення та, не зупиняючись, продовжив рух.

З висновку експерта № 1/253 від 27.05.2011 року (Том 1 а.с. 57-59) вбачається, що в дорожній ситуації, що склалася безпосередньо перед ДТП наїздом на пішохода, водій автомобіля «Mercedes», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 повинен був з того моменту, як мав об`єктивну можливість виявити пішохода, який почав рухатись по проїзній частині дороги зліва на право на смугу руху його автомобіля в межах пішохідного переходу (що є ознакою виникнення небезпеки для руху) вжити заходів до гальмування аж до зупинки свого транспортного засобу. Водій ОСОБА_8 повинен був керуватись технічними вимогами п.п. 12.3 ПДР (у разі виникнення небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу), а також технічними вимогами п. 18.1 ПДР (водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека).

Згідно даних даного висновку при заданих слідством вихідних даних швидкості руху автомобіля «Mercedes», р.н. НОМЕР_1 , в 20 км/год його водій ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_11 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху.

Згідно даних висновку експерта № 1/252 від 25.05.2011 року (Том 1 а.с. 45-48) робоча гальмівна система та система рульового управління автомобіля «Mercedes», р.н. НОМЕР_1 , перебувала у технічно-справному стані.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 191/11 від 24.05.2011 року (Том 1 а.с. 38) у ОСОБА_11 виявлено закритий перелом правої великогомілкової кістки з крововиливом у колінний суглоб. Вказана травма заподіяна тупим предметом, можливо виступаючою частиною рухомого автомобіля по правій стороні тіла ОСОБА_11 в момент, коли він знаходився у вертикальному положенні чи близькому до нього положенні. Травма викликала тривалий розлад функцій правої ноги і за цією ознакою відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості.

Даними висновку експерта (до комплексної транспортнотрасологічної та судово-медичної експертизи № 230 від 11.11.2016 року) підтверджується, що у потерпілого ОСОБА_11 виявлена травма правого колінного суглобу у вигляді внутрісуглобового відламкового перелому латерального виростка правої великогомілкової кістки. Враховуючи характер ушкоджень, їх локалізацію, слід вважати, що вказаний перелом міг утворитись від безпосереднього удару твердим предметом по зовнішньобоковій поверхні колінного суглобу, а в даному випадку від контакту лівої бокової поверхні кузова автомобіля з правим колінним суглобом потерпілого і за обставин, на які вказує потерпілий.

Вказані висновки спростовують доводи апеляції захисника підсудного про безпосередню вину потерпілого в отриманні тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
В даній дорожній обстановці, що виникла, водій автомобіля «Mercedes», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 повинен був керуватися вимогами п.п. 12.3 та п. 18.1 ПДР і за умови, що автомобіль перебував у технічно-справному стані. При цьому для виконання вказаних норм Правил дорожнього руху у водія ОСОБА_8 не існувало перешкод технічного характеру.
Суд першої інстанції правильно в основу вироку поклав дані висновку судово-медичної експертизи № 191/11 від 24.05.2011 року, оскільки така проведена на вихідних даних, наданих слідчим.
Ці та інші досліджені судом докази повністю спростовують доводи апеляції захисника про те, що дії потерпілого ОСОБА_11 (зміна швидкості руху в напрямку до автомобіля та намір нанести удар по автомобілю) перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням суспільно-небезпечних наслідків.
Що стосується доводів захисника про те, що дії пішохода зумовили настання даних суспільно-небезпечних наслідків, то колегія суддів з такими не погоджується з огляду на наступне.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 05.11.2015 (справа № 5-218кс15), у разі, коли ДТП сталася за участі двох учасників дорожнього руху, особливе значення набуває дослідження характеру та черговості порушень, які були вчинені кожним з учасників руху.
Так, колегією суддів встановлено, що водій ОСОБА_8 при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, поміченого дорожніми знаками 5.35 (1.1) та дорожньою розміткою 1.14.1, бачив, що на пішохідному переході зліва на право відносно руху водія рухається пішохід. Водій, зменшив швидкість руху, між тим, не зупинив транспортний засіб, а продовжив рух такого.
Ураховуючи, що напрямок руху пішохода був зліва направо відносно руху водія, потерпілий ОСОБА_11 був посередині пішохідного переходу, тобто його поява на проїзній частині не була раптовою, він відповідно до вимог п.4.16 ПДР мав право на перевагу під час переходу проїзної частини, у той час, коли ОСОБА_8 , проігнорувавши перебування пішохода на пішохідному переході, не зупинив транспортний засіб, щоб дати дорогу пішоходу та порушив вимоги п.18.1 ПДР, що і стало причиною виникнення ДТП.
Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що існування нерегульованого пішохідного переходу також не позбавляло ОСОБА_8 обов`язку бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну. Виконання цих умов за встановлених судом обставин допомогли б йому уникнути наїзду на пішохода, навіть за відсутності на місці ДТП пішохідного переходу.
У ході аналізу доводів апеляційної скарги підстав для виправдання ОСОБА_8 колегією суддів встановлено не було, адже його винуватість підтверджується належними, допустимими, достовірними доказаними, безпосередньо дослідженими та оціненими на основі власного переконання судом першої інстанції.
Аналіз зібраних у справі доказів свідчить про те, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, та завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той хто залишив без допомоги мав змогу надати їй допомогу та сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, тому його дії правильно кваліфіковані за ч.1 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України.
Між тим, з свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 , виданого Франківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, долученого до матеріалів справи за клопотанням захисника ОСОБА_9 , вбачається, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (після постановлення вироку).

Відповідно до вимог п.8 ст. 6 КПК України 1960 року кримінальну справу не може бути порушено, а порушена справа підлягає закриттю щодо померлого, за винятком випадків, коли провадження в справі є необхідним для реабілітації померлого або відновлення справи щодо інших осіб за нововиявленими обставинами.

На підставі наведеного, керуючись п.8 ч.1 ст. 6, ст. ст. 365, 366, 367, 376 КПК України 1960 року, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляцію захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Галицького районного суду м. Львова від 6 червня 2017 року стосовно засудженого ОСОБА_8 без змін.
Кримінальну справу відносно ОСОБА_8 на підставі п.8 ст. 6 КПК України 1960 року провадженням закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4