Ухвала
Іменем України
15 червня 2020 року

м. Київ
Справа № 501/1095/19
Провадження № 51 2740 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 06 травня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 28 травня 2020 року,
встановив:
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 06 травня 2020 року в межах здійснення судового розгляду кримінального провадження №0000145 від 24 лютого 2019 року щодо ОСОБА_6 за ст. 121 ч. 2 КК України частково задоволено клопотання прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_7 та змінено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт строком до 03 липня 2020 року включно. Цією ж ухвалою обвинуваченому заборонено без дозволу суду в даному кримінальному провадженні, отриманого в тому числі по телефону, залишати житло, в якому він проживає, за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово та зобов`язано його після звільнення з-під варти прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, слідчого судді та суду в даному кримінальному провадженні за їх вимогою, а також виконувати в строк до 03 липня 2020 року обов`язки, передбачені ст. 194 ч. 5 КПК України.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 травня 2020 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 06 травня 2020 року на підставі ст. 399 ч. 4 КПК України.
У касаційній скарзі порушується питання про перевірку вказаних ухвал судів в касаційному порядку.
Перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії ухвал, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Так, ухвала Іллічівського міського суду Одеської області від 06 травня 2020 року не є судовим рішенням яке, відповідно ст. 424 ч. 2 КПК України, може бути оскаржене в касаційному порядку, оскільки не переглядалася в апеляційному порядку, у зв`язку із чим в цій частині доводів касаційної скарги слід відмовити у відкритті касаційного провадження на підставі ст. 428 ч. 2 п. 1 КПК України.
Щодо оскарження ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження, то вказане судове рішення є предметом касаційного перегляду, проте в цій частині доводів касаційної скарги необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України з наступних підстав.
Відповідно до частини 2 статті 392 КПК Україниухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.
Врахувавши такі вимоги процесуального закону, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ухвала Іллічівського міського суду Одеської області від 06 травня 2020 року, якою змінено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, та яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою статті 392 КПК України, не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку, та відповідно до вимог ст. 399 ч. 4 КПК України виніс ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що, відмовивши у відкритті апеляційного провадження з цих підстав, апеляційний суд залишив поза увагою загальні засади кримінального провадження, якими забезпечується право особи на апеляційне оскарження судових рішень, то вони не ґрунтуються на законі.
За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.
Відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням такого судового рішення, окреме оскарження якого на цій стадії законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, як про це йдеться в касаційній скарзі.
В ухвалі Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги.
Таким чином, наявність визначених у законі обмежень щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Таке обмеження узгоджується із положеннями ст. 331 КПК України, відповідно до якої під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого і в той же час таке право у кількості використання сторонами кримінального провадження процесуальним законом не обмежено.
Безпідставними є доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 у справі № 3-208/2018 (2402/18), оскільки вказаним рішенням визнано неконституційними лише положення ст. 392 ч. 2 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті. Мотивами для такого рішення зазначено зокрема необхідність надання особі права на апеляційний перегляд судового рішення про продовження строку тримання під вартою під час судового провадження як прояву гарантії виконання державою міжнародних зобов`язань зі створення умов із забезпечення кожному підозрюваному, обвинуваченому (підсудному) дієвого юридичного засобу захисту його конституційних прав і свобод відповідно до міжнародних стандартів, потрібною гарантією відновлення порушених прав, свобод і інтересів людини, додатковим механізмом усунення помилок, допущених судом першої інстанції під час розгляду кримінальних справ до ухвалення рішення по суті.
Таким чином, вказаним рішенням Конституційного Суду України визнано неконституційними положення ст. 392 КПК України в тій частині, в якій не забезпечено саме обвинуваченому (підсудному) можливість апеляційного перегляду рішень щодо обрання та продовження застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
За таких обставин, доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом вимог КПК України є безпідставними. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст.ст. 370, 419 КПК України.
Враховуючи викладене, з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Керуючись ст. 428 ч. 2 п.п. 1, 2 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити представнику потерпілої ОСОБА_4 адвокату ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 06 травня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 28 травня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3