Номер провадження: 11-кп/813/1048/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючий суддя ОСОБА_2
судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси, від 14.01.2020 року, якою був продовжений строк тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України у кримінальному провадженні №0001625, внесеному до ЄРДР 11.05.2018 року,-

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси, від 14.01.2020 року, було продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України у кримінальному провадженні №0001625, внесеному до ЄРДР 11.05.2018 року.

Рішення суду мотивоване тим, що наявні ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватись від суду та незаконно впливати на свідків по кримінальному провадженню.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

16.01.2020 року захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржена ухвала постановлена з порушенням вимог КПК України, зокрема, захисник стверджує, що:

- судом була допущена неповнота судового розгляду, оскільки не враховано ухвалу Одеського апеляційного суду, від 14.01.2020 року, якою скасовано ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси, від 20.11.2019 року, якою було продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_8 до 18.01.2020;

- стороною обвинувачення не було доведено наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, натомість, спроб переховуватись від суду обвинувачений не здійснював та самостійно з`явився до суду 26.09.2019 р. для розгляду клопотання прокурора, на теперішній час потерпілі та двоє свідків обвинувачення вже допитані;

- суддею не було розглянуто можливість, щодо застосування більш м`якого запобіжного заходу для виконання обвинуваченого процесуальних обов`язків;

- суд залишив поза увагою те, що обвинувачений перебуває під вартою понад двадцять місяців та фактично відбуває покарання;

- суд не врахував, що відповідно до показань свідка сторони обвинувачення, відносно обвинуваченого ОСОБА_8 було застосовано насилля з боку потерпілого, що виключає кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України з огляду на те, що він здійснював самозахист;

Посилаючись на викладене, захисник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 з-під варти.

Позиції учасників судового розгляду.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити оскаржену ухвалу без змін.
Мотиви апеляційного суду.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.
З огляду на що, Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 р. положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо неможливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України, у зв`язку з чим ухвалаМалиновського районного суду м. Одеси, від 14.01.2020 року підлягає апеляційному оскарженню.
Як вбачається з матеріалів провадження на розгляді уМалиновському районному суді м. Одеси, знаходиться кримінальне провадження №0001625, внесене до ЄРДР 11.05.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.
Під час судового засідання, суд, в порядку ст. 331 КПК України, поставив на обговорення питання щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 .
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.
Судом першої інстанції при вирішенні питання щодо доцільності продовження строку дії обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 в порядку ст. 331 КПК України було в повній мірі обґрунтовано своє рішення щодо необхідності продовження даного заходу забезпечення кримінального провадження.
Вирішуючи питання доцільності продовження строку дії обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , суд врахував, що останній обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі до 10 років.
Апеляційний суд приймає до уваги той факт, що ОСОБА_8 , будучи обізнаним про ступінь тяжкості пред`явленого обвинувачення та покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винуватим, тому погоджується з висновком суду першої інстанції, стосовно існування ризику переховування обвинуваченого від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Водночас, зважаючи на те, що остаточне рішення по справі відносно обвинуваченого ОСОБА_8 не прийнято, існує ризик того, що останній може незаконно впливати на свідків, які на теперішній час ще не було допитано, з метою спотворення їх показань в суді.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що ч.4 ст.95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано у порядку, передбаченому ст.225 цього кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Отже, лише з моменту надання показань свідками у суді першої інстанції під час розгляду справи та їх повної фіксації на технічному носії такі показання з огляду на положення стст.84, 95 КПК, набувають ознак доказу в кримінальному провадженні.
Згідно з пред`явленим обвинуваченням, після того, як потерпілий ОСОБА_9 впав на землю, обвинувачений ОСОБА_8 продовжував застосовувати до потерпілого заходи фізичного впливу, що свідчить про його підвищену суспільну небезпеку та у сукупності із тяжкістю можливого покарання, вказують на актуальність ризику можливого впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні.
Крім того, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_8 , не одружений, офіційно не працевлаштований, не має на утриманні дітей, що свідчить про відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків.
Отже, на думку апеляційного суду, зазначені ризики виправдовують продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , та дають апеляційному суду можливість дійти до висновку про обґрунтованість рішення районного суду про наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який у цьому випадку, навіть з урахуванням презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого.
За таких обставин, обрання обвинуваченому ОСОБА_8 , менш суворого запобіжного заходу, на думку апеляційного суду, є необґрунтованим та невиправданим.
Матеріали справи не містять інших відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.
Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом не встановлено.
Доводи захисника про те, що обвинувачений перебуває під вартою понад двадцять місяців та фактично відбуває покарання на думку апеляційного суду виходять за межі апеляційного перегляду ухвали про продовження строку тримання під вартою.
Питання щодо покарання, яке може бути призначено обвинуваченому, в разі визнання його винним, зарахування строку попереднього ув`язнення до цього покарання вирішується судом при прийнятті остаточного рішення за результатами розгляду кримінального провадження.
На думку апеляційного суду доводи захисника про невірну кваліфікацію дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України з огляду на те, що він здійснював самозахист, не узгоджуються із нормами кримінального процесуального закону, оскільки питання встановлення фактичних обставин вчинення злочину, доведеності вини та кваліфікації дій обвинуваченого підлягають вирішенню під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції.
Враховуючи ті обставини, що захисник ОСОБА_7 по суті просить апеляційний суд надати оцінку правовій кваліфікації злочину та фактично висловитися по суті пред`явленого обвинувачення, апеляційний суд приходить до висновку про те, що на цій стадії судового провадження не можуть бути вирішені апеляційним судом в межах апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .
За результатами апеляційного розгляду апеляційним судом не встановлена неповнота судового розгляду на яку посилається апелянт, оскільки на момент розгляду питання щодо доцільності продовження строку дії обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 в порядку ст. 331 КПК України, ухвала Малиновського районного суду м. Одеси, від 20.11.2019 року, якою було продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_8 до 18.01.2020 року, скасована не була.
Разом з тим, оскарженою ухвалою ОСОБА_8 було продовжений строк тримання під вартою на 60 днів. При цьому суд зазначив, що оскаржена ухвала діє до 14 березня 2020 року.
З матеріалів провадження вбачається, що оскаржена ухвала суду була постановлена 14.01.2020 року.
Отже, кінець шістдесятиденного строку тримання під вартою ОСОБА_8 , визначений оскарженою ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 14.01.2020 року, закінчується 13.03.2020 року.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що тягне зміну ухвали суду першої інстанції на підставі п.3) ч.1 ст.409, ст.412 КПК України.
Враховуючи викладені обставини, за потрібне частково задовольнити апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , а ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси, від 14.01.2020 року, змінити, визначивши строк дії оскарженої ухвали до 13.03.2020 року включно.
Керуючись статями 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргузахисника ОСОБА_7 - частково задовольнити.
Змінити ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси, від 14.01.2020 року, якою був продовжений строк тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України у кримінальному провадженні №0001625, внесеному до ЄРДР 11.05.2018 року, в частині визначення строку дії ухвали.
Визначити строк дії ухвали Малиновського районного суду м. Одеси, від 14.01.2020 року, якою був продовжений строк тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України у кримінальному провадженні №0001625, внесеному до ЄРДР 11.05.2018 року, до 13 березня 2020 року.
В іншій частині зазначену ухвалу залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4