У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши за матеріалами кримінального провадження №0001902 апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 грудня 2019 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Сугокліївка Бобринецького району Кіровоградської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, пенсіонера МВС України, працюючого на посаді поліцейського водія сектору логістики та матеріально технічного забезпечення Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївській області, одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
(в режимі відеоконференції з Вознесенським міськрайонном судом Миколаївської області)
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_8
потерпілий ОСОБА_5
представник потерпілого
адвокат ОСОБА_9

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_5 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 34427 грн 24 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 150000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить суму 5100 грн без позбавлення права керування транспортними засобами.
Скасовано арешт, накладений на транспортний засіб легковий автомобіль моделі «Chevrolet Aveo» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 .
В задоволенні позовних вимог потерпілого ОСОБА_5 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 на його користь спричиненої матеріальної шкоди в розмірі 34427 грн 24 коп. та заподіяної моральної шкоди в сумі 150000 грн відмовлено.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат по справі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_5 зазначає, що вирок суду в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
На думку апелянта, призначене покарання є явно несправедливим через м`якість.

Вказує, що суд, призначаючи майже мінімальне покарання ОСОБА_6 , без додаткового покарання, не врахував того факту що обвинувачений не визнав свою вину, не відшкодував збитки потерпілій стороні. Це свідчить про відсутність будь-якого каяття з боку винної особи.

Потерпілий підкреслює, що дії ОСОБА_6 призвели до того що він отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Крім того, суд відмовляючи в задоволенні цивільного позову не звернув уваги на вимоги ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який визначає що страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Тобто, якщо взяти до уваги те, що страхова сума складає 34427 грн 24 коп., то згідно зазначеної норми сума моральної шкоди яка може бути стягнена з страхової компанії складатиме лише 1721 грн 36 коп., незалежно від розміру заявленої моральної шкоди.

Апелянт вважає, що різниця має бути все одно стягнута саме з винної особи.

Таким чином, ОСОБА_5 стверджує, що відмовивши в задоволенні позовних вимог, суд фактично незаконно позбавив його права на відшкодування завданої моральної шкоди як в кримінальному провадженні так і в можливому цивільному. Оскільки в разі відмови в задоволенні позову він позбавлений права повторно звернутися з таким же самим позовом до того ж самого відповідача.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 вересня 2017 року о 16 год. 15 хв. в м.Вознесенську Миколаївської області старший сержант поліції поліцейський водій сектору логістики та матеріально технічного забезпечення Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївській області, обвинувачений ОСОБА_6 , знаходячись поза службою у вільний час, керував технічно справним транспортним засобом легковим автомобілем моделі «Chevrolet Aveo» та рухався по вулиці Матросова в напрямку від ЗОШ №5, наближаючись до перехрестя з вулицею Лугового.
З протилежної сторони по вулиці Матросова, назустріч обвинуваченому водію ОСОБА_6 рухався маршрутний автобус моделі «ЛАЗ», водій якого, наблизившись до перехрестя з вулицею Лугового розпочав здійснення повороту ліворуч на вулицю Лугового, тим самим створивши перешкоду у русі автомобілю під керуванням обвинуваченого водія ОСОБА_6 .
Обвинувачений водій ОСОБА_6 , будучи неуважним не стежив за дорожньою обстановкою, наближаючись до перехрестя вулиць Матросова та Лугового по сухому покриттю проїжджої частини, у світлий час доби, помітивши автобус моделі «ЛАЗ» та маючи при цьому об`єктивну можливість вчасно зменшити швидкість руху, допустив зіткнення із зазначеним маршрутним автобусом, проігнорувавши при цьому вимоги п.п. 12.3 та 12.4 ПДР України.
Швидкість руху автомобіля моделі «Chevrolet Aveo» під керуванням обвинуваченого водія ОСОБА_6 складала понад 68 км/год. З моменту виникнення небезпеки для руху моменту початку руху маршрутного автобуса в напрямку полоси руху легкового автомобіля моделі «Chevrolet Aveo» під керуванням обвинуваченого водія ОСОБА_6 , водію даного автомобіля у своїх діях необхідно було керуватися вимогами, викладеними у п.12.3 ПДР України.
Внаслідок дорожньої транспортної пригоди пасажир автомобіля моделі «Chevrolet Aveo» під керуванням обвинуваченого водія ОСОБА_6 потерпілий ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Дана дорожня транспортна пригода сталася внаслідок порушення обвинуваченим водієм ОСОБА_6 вимог п.п. 12.3, 12.4 ПДР України, які знаходяться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого та його представника, на підтримку апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти доводів апеляційної скарги потерпілого, думку прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в їх межах, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирок суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_6 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, що керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження та відповідно кваліфікація його дій за ч.1 ст. 286 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується наведеними у вироку доказами, апелянтом не оскаржується, а тому у відповідності до вимог ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Згідно роз`яснень, викладених у п.п.1,2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону в повному обсязі, належним чином мотивував своє рішення щодо виду та розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 вид та розмір покарання, у відповідності до вимог ст.ст.65-67 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до положень ст.12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості, є неумисним злочином, особу обвинуваченого, який має повну загальну середню освіту, є пенсіонером МВС за вислугою років та має загальний трудовий стаж більше 25 років, не момент скоєння ним злочину був старшим сержантом поліції, працював на посаді поліцейського водія сектору логістики та матеріально технічного забезпечення Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївській області, злочин скоїв знаходячись поза службою у вільний час, він є одруженим, має на утриманні неповнолітню дитину, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, позитивно характеризується за місцем проживання, а також виключно позитивно характеризувався за місцем проходження служби в лавах МВС України, є не судимим.

Суд врахував сукупність обставин, що характеризують дане кримінальне правопорушення, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, соціальне та матеріальне становище обвинуваченого, стан його здоров`я, рівень культури та освіти, його соціально - психологічні риси, вік та прийшов до обґрунтованого висновку, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів буде призначення йому основного покарання у виді штрафу в межах, передбачених санкцією ч.1 ст.286 КК України, без призначення додаткового виду покарання в виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

За наведених обставин, призначене обвинуваченому покарання за ч.1 ст.286 КК України відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

Апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_6 призначено покарання в межах санкції ч.1 ст.286 КК України, а тому немає підстав вважати, що таке покарання є занадто м`яким і не відповідає особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним злочину.

Враховуючи викладене, достатніх підстав для призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання, про що просить потерпілий в апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.

Посилання потерпілого на те, що судом першої інстанції не враховано ту обставину, що у результаті дій ОСОБА_6 він отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості є неприйнятними, оскільки, ступінь тяжкості отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, визначена частиною 1 статті 286 КК України, як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, а тому відповідно до положень ч.4 ст.67 КК України не може бути враховано судом при призначені покарання як таку, що його обтяжує.

Що стосуються вимог апеляційної скарги потерпілого про скасування вироку в частині вирішення цивільного позову, то вони, на думку апеляційного суду, є обґрунтованими.

Відповідно до вимог ч.1 ст.129 КПК України, суд ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог потерпілого про стягнення з ОСОБА_6 матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що потерпілий ОСОБА_5 в судовому засіданні повинен був звертатися з вимогою про відшкодування шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням до страховика цивільно правової відповідальності обвинуваченого ОСОБА_6 Товариства з додатковою відповідальністю СТ «Домінанта» на підставі поліса із лімітом відповідальності на одного потерпілого при завданні шкоди здоров`ю в розмірі 200000 грн, із строком дії з 28 квітня 2017 року по 27 квітня 2018 року включно, серії АМ номер 0370912 обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, пославшись на правовий висновок, викладений у Постанові №755/18006/15-ц від 4 липня 2018 року Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Статтею 62 КПК України визначено, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

В межах кримінального провадження за ст. 286 КК України факт, обставини ДТП, доведеність винуватості особи у її настанні, характер і розмір завданої шкоди підлягають встановленню судом і належать до предмету доказування.

Крім того, відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Разом з тим, суд першої інстанції не перевірив та не встановив, чи в повному обсязі страховою компанією буде відшкодована матеріальна та моральна шкода потерпілому, та прийшов до передчасного висновку проте, що цивільно-правову відповідальність несе лише страхова компанія, при цьому слід зауважити, що страхова компанія СТ «Домінанта» в якій ОСОБА_6 , як власник транспортного засобу, застрахував цивільно правову відповідальності, не була залучена в якості цивільного відповідача в цьому кримінальному провадженні. Відмовляючи ОСОБА_5 в задоволенні цивільного позову про відшкодування ОСОБА_6 , завданої йому моральної та матеріальної шкоди, суд першої інстанції фактично позбавив потерпілого можливості повторного звернення до суду з вказаним позовом вразі, якщо йому моральна та матеріальна шкода буде відшкодована страховою компанією не в повному обсязі або якщо в задоволенні такого позову буде відмовлено.

За таких обставин, судове рішення в частині вирішення цивільного позову, як таке, що постановлене з істотним порушенням кримінального процесуального закону підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства. За такого, апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 409, 412, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 грудня 2019 року відносно ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову скасувати, призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: