Справа №295/5942/20
УХВАЛА
Іменем України

22.06.2020 року м. Житомир

Слідчий суддя Богунського районного суду міста Житомира ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши в судовому засіданні клопотання про арешт майна, внесене слідчим СВ Житомирського ВП ГУ НП в Житомирській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні №002225 від 19.05.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України та додані до клопотання матеріали,-

в с т а н о в и в :
Слідчий звернулась з клопотанням, в якому просить накласти арешт на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 09.08.2014 року, видане на ім`я ОСОБА_5 та на автомобіль марки «БМВ 520 і » державний номерний знак НОМЕР_2 в кузові зеленого кольору, які вилучені під час огляду місця події від 18.05.2020 року за адресою м. Житомир, Київське шосе, 42.
У клопотанні вказано, що 18.05.2020 року, близько 21:30 год. перебуваючи за адресою: м. Житомир, вул. Київське шосе, 42 було виявлено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 і видане на ім`я ОСОБА_5 з ознаками підробки, а саме: спосіб друку та шрифт реквізитів реєстраційного документа НОМЕР_1 відрізняється від встановленого зразка, бланк свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , який пред`явив водій відрізнявся від бланків, які були випущені в обіг. Також перевіривши через ІПНП «Цунамі», документи на транспортний засіб з державним номерним знаком НОМЕР_2 , останнього в системі не знайдено.
Після чого, на місце події було викликано СОГ, якими під час проведення огляду було вилучено до Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 09.08.2014 видане на ім`я ОСОБА_5 . Крім того, було вилучено автомобіль марки «БМВ 520 і » державний номерний знак НОМЕР_2 в кузові зеленого кольору, який поміщено до майданчику тимчасового утримання, що розташований за адресою: м. Житомир, вул. Слобідьска, 35.
В обгрунтування клопотання слідчий посилалась на можливість використання, як доказів відомостей, що містяться в даних речах та неможливість іншими способами довести обставини, які передбачається довести за допомогою цього майна, тому у слідства виникла необхідність в накладенні арешту на вилучене майно з метою недопущення їх відчуження, розпорядження та користування. Окремо вказала, що в разі повернення вилучених речей особі у законному володінні якої вони перебувають, може призвести до знищення слідів злочину, що були на ньому залишені, що в подальшому може вплинути на хід досудового розслідування.
Особа в якої вилучено транспортний засіб ОСОБА_6 подав заяву в якій вказав, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 09.08.2014 видане на ім`я ОСОБА_5 , проте автомобіль належить ОСОБА_7 .
В судовому засіданні ОСОБА_7 заперечував проти задоволення клопотання. Пояснив, що втретє поліцією вилучено автомобіль та свідоцтво за ознаками підробки. Наголосив, що в інших кримінальних провадженнях ознак підробки не було виявлено, арешти майна було скасовано, надав суду відповідні копії ухвал суду.
Прокурор Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_8 в судове засідання не з"явився. про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Дослідивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У відповідності до ст. 131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема, арешт майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (ч. 2 ст. 170 КПК України).
Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Згідно ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Накладаючи арешт на майно з підстав передбачених п. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя має не тільки переконатися в тому, що майно відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, а й врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. Оскільки винесення постанови про визначення майна речовим доказом, не може бути єдиною підставою, для арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину.
Наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого/прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Враховуючи викладене, відповідно до ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено, зокрема підстави і мета відповідно до положень ст. 170 цього ж Кодексу.
Однак, зазначених вимог закону слідчий, який вніс клопотання про арешт майна, та прокурор який його погодив не дотрималися.
Встановлено, що в провадженні Житомирського відділу поліції перебуває кримінальне провадження №0002225 від 19.05.2020 року, зареєстроване за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів).
Постановою слідчого СВ Житомирського ВП ГУ НП в Житомирській області від 19.05.2020 року свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 09.08.2014 року, видане на ім`я ОСОБА_5 та на автомобіль марки «БМВ 520 і » державний номерний знак НОМЕР_2 визнані речовим доказом у кримінальному провадженні №0002225.
Метою накладення арешту на майно сторона обвинувачення визначає збереження речового доказу.
У клопотанні слідчий вказує, що згідно програми ІПНП «Цунамі», документи на транспортний засіб з державним номерним знаком НОМЕР_2 не знайдено проте, в обгрунтування даної обставини відсутні посилання на докази.
Як вже зазначено, досудове розслідування здійснюється з розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, тобто за ознаками підробки посвідчення водія, однак, слідчий просить накласти арешт і на транспортний засіб, при цьому, яким чином автомобіль матиме доказове значення в даному кримінальному провадженні стороною обвинувачення не доведено.
Відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України внесено 19.05.2020 року, проте а ні слідчим, а ні прокурором не доведено, що за період досудового розслідування у кримінальному провадженні було призначено необхідні судові експертизи або проведено слідчі (процесуальні) дії, передбачені КПК України, із залученням вилученого майна.

Відсутнє обгрунтування того, яким чином шляхом накладення арешту на майно буде виконано завдання заходу забезпечення кримінального провадження слідчим у клопотанні не вказано та прокурором в судовому засіданні не обґрунтовано (зокрема, відсутнє посилання на встановлений під час досудового розслідування та обгрунтування принаймні одного ризику - приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, передбачені другим абзацом ч. 1 ст. 170 КПК України).
Так, матеріалами клопотання не доведено сукупність підстав та розумних підозр вважати, що не застосування арешту майна призведе до приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, втрати речових доказів, а обмеження права ОСОБА_7 на цьому етапі кримінального провадження в інтересах досудового розслідування виправдане.
Фактично у клопотанні про арешт майна мотивування викладене у виді формального наведення змісту норм КПК України, що регулюють вирішення питання про накладення арешту на майно.
Викладене в сукупності з тим, що визнання стороною обвинувачення арештованого майна речовим доказом у даному кримінальному провадженні, не може бути безумовною підставою для арешту майна, а тому слідчий суддя дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість клопотання.
Крім того, ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 29.11.2018 року, в рамках кримінального провадження № 0000998, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, накладено арешт на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 виданого на ім`я ОСОБА_5 , автомобіль марки «BMW 520I» реєстраційний номер НОМЕР_2 , ключ від замка запалювання, які належать ОСОБА_7 , вилучені 23.11.2018 в ході огляду місця події у ОСОБА_9 та тимчасово позбавлено власника, користувачів майна та третіх осіб, можливості відчуження, розпорядження та користування вказаним майном.
Згідно ухвали слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 29.05.2019 року скасовано частково арешт, накладений ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 29.11.2018 року в частині заборони використовувати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_5 , автомобіль марки «BMW 520I» реєстраційний номер НОМЕР_2 , ключ від замка запалювання та передано на відповідальне зберігання ОСОБА_7 .
Ухвалою слідчого судді Коростишівського районного суду Житомирської області від 11.10.2019 року скасовано арешт у виді заборони права на відчуження, розпорядження та/або користування на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 виданого на ім`я ОСОБА_5 , автомобіль марки «BMW 520I» реєстраційний номер НОМЕР_2 , ключ від замка запалювання, які належать ОСОБА_7 , накладений згідно ухвали слідчого судді Коростишівського районного суду від 20.06.2019 року у рамках кримінального провадження №0000342 від 14.06.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.
Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що кримінальне провадження №0000342 від 14.06.2019 року було закрито за відсутністю ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України. В ході досудового розслідування було проведено криміналістичну експертизу та згідно висновку Житомирського НДЕКЦ МВС України №9/85 від 30.08.2019 року встановлено, що ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_4 і » державний номерний знак НОМЕР_2 змінам не піддавався, від кузова не від"єднувався та являється первинним.
Викладене вище вказує, що володілець майна не ухиляєтьєся від проведення органом досудового розслідування необхідних слідчих дій, не вчиняє жодних дій щодо приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
Слідчим до клопотання про арешт майна, долучено лише ксерокопії документів, які завірені без зазначення особи яка здійснила вказану дію, проте копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку, а саме долучені копії не містять датиїї засвідчення, найменування посади особи що засвідчила копії та її прізвища з ініціалами.
Враховуюви викладене вище, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів, на які посилається орган досудового розслідування, оскільки прокурором не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане твердження є передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях, слідчим не обгрунтовано та недоведено необхідність накладення арешту, його підставу та мету.

Крім того, на думку слідчого судді дане клопотання не підлягає до задоволення і з тієї підстави, що воно подане не уповноваженою на те особою.
Частиною другою ст. 2 КПК України передбачено завдання кримінального провадження, зокрема, в тому, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні має бути вказано документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи.

Згідно з ч. 2 ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови в задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна.

З огляду на викладене, з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна у третіх осіб має право звернутися виключно прокурор.

З матеріалів клопотання встановлено, що майно було вилучено у ОСОБА_6 19.05.2020 року, проте, процесуальний статус останнього у клопотанні не вказано.
Проаналізувавши викладене, можна дійти висновку, що оскільки ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 не має конкретного процесуального статусу в даному кримінальному провадженні, але на майно, що перебуває у їх володінні, в цілях кримінального провадження сторона обвинувачення клопоче накласти арешт то при визначенні з порядком звернення з клопотанням про арешт майна до слідчого судді прокурору слід керуватись не тільки положеннями глави 17 КПК України, а й іншими статтями КПК України, які закріплюють положення щодо статусу осіб, щодо майна яких вирішується питання про арешт, а саме до ст. 64-2 КПК України.

Положення ст. 64-2 КПК України є імперативними і не виконуються на розсуд прокурора або слідчого.
Таким чином, у зв`язку з тим, що в цьому кримінальному провадженні на час звернення до слідчого судді відсутні підозрювані, потерпілі, юридичні особи, щодо яких здійснюється провадження, то майно, на яке слідчий просить накласти арешт, вважається майном третьої особи, а тому з клопотанням про його арешт, відповідно до ст. 64-2 КПК України, повинен звертатися виключно прокурор.

Натомість з клопотання про арешт майна звернувся не прокурор, а слідчий ОСОБА_3 .

Незважаючи на викладені положення, те, що слідчим суддею було повернуто дане клопотання для належного оформлення, прокурором вимоги проігноровано та з клопотанням звертається повторно слідчий.

Враховуючи наведене в сукупності, слідчий суддя відмовляє в задоволенні клопотання у повному обсязі.

За правилами статті ч. 3 ст. 169 КПК України слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, судового рішення про повне або часткове скасування арешту тимчасово вилученого майна повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 172, 173 КПК України, слідчий суддя,
п о с т а н о в и в:
Відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 09.08.2014 видане на ім`я ОСОБА_5 та на автомобіль марки «БМВ 520 і » д.н.з. НОМЕР_2 в кузові зеленого кольору, які вилучені під час огляду місця події від 18.05.2020 за адресою м. Житомир, Київське шосе, 42
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1