Справа №463/3544/20
Провадження №1-кс/463/2058/20
У Х В А Л А

27 квітня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

слідчий суддя - ОСОБА_1

з участю секретаря судових засідань - ОСОБА_2

в м. Львові,

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, про відмову в визнанні потерпілим, -

в с т а н о в и в :

до суду надійшла скарга на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від 10 квітня 2020 року про відмову в визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000863 від 28 серпня 2019 року.

Скаргу мотивує тим, що 16.10.2019 року нею було подано клопотання про залучення її до кримінального провадження потерпілою, однак слідчим Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Львові ОСОБА_4 повторно винесено постанову про відмову у визнанні її потерпілою у кримінальному провадженні №0000863 від 28.08.2019 року. Не зважаючи на неодноразове скасування попередніх постанов про відмову в визнанні потерпілою, слідчий не врахував висновки слідчих суддів. Скаржниця при поданні заяви про визнання її потерпілою зазначала, що внаслідок вчинення злочину їй заподіяно шкоду в розмірі 410 614,1 грн. та надавала розрахунки та підтвердження таких, що слідчим не враховано. В супереч обов`язку щодо збирання доказів, слідчий таких не виконує. Окрім цього, з врахуванням подання скаржником заяви про вчинення злочину щодо неї та автоматичного набуття статусу потерпілої, очевидних та достатніх підстав не заподіяння їй шкоди немає. Натоміть обставини провадження вказують на заподіяння скаржниці матеріальної та моральної шкоди.
Скаржниця в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Від скаржниці надійшло клопотання про розгляд справи без її участі.
Враховуючи положення ч.1 ст.28 КПК України, яка передбачає, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки, а положеннями ч.3 ст.306 КПК України хоч і визначено, що розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, але наслідки неявки у судові засідання такої не визначено, враховуючи те, що скаржник подала клопотання про розгляд скарги без її участі, а тому слідчий суддя вважає, що скаргу слід розглянути у відсутності скаржника на підставі наявних матеріалів.
Суб`єкт оскарження в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомленим про час і місце його проведення, про причини неявки не повідомив, заперечення не подав. У відповідності до ч.3 ст.306 КПК України, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу у відсутності слідчого.
Дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя приходить до наступного.
З матеріалів скарги вбачається, що постановою слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від 10 квітня 2020 року відмовлено ОСОБА_3 в визнанні потерпілою у кримінальному провадженні №0000863 від 28 серпня 2019 року.

При цьому слідчий посилається на те, що на даному етапі досудового розслідування кримінального провадження відсутні підстави вважати наявним факт завдання шкоди, а також на те, що виходячи із змісту ч.1 ст.55 КПК України, «визнання особи потерпілою у кримінальному провадженні є правом органу досудового розслідування, а не обов`язком. При цьому, на час прийняття такого рішення уже повинен бути встановлений факт спричинення моральної, фізичної або майнової шкоди…»

Відповідно до ч.1 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Процесуальними умовами появи потерпілого як учасника кримінального провадження є необхідність подання заяви про вчинення щодо нього кримінального правопорушення або подання заяви про залучення до провадження як потерпілого.
У частині 2 статті 55 КПК України визначається момент виникнення в особи статусу потерпілого як учасника кримінального провадження: права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Частина 5 ст.55 КПК України передбачає, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.
При цьому відповідні підстави згідно із зазначеною нормою мають бути належним чином мотивовані.
Таким чином, виносячи оскаржувану постанову слідчий повинен провести аналіз всіх наявних в матеріалах кримінального провадження даних щодо можливого спричинення ОСОБА_3 шкоди, провести допит особи, яка заявляє про заподіяння такої шкоди і, лише переконавшись у наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, винести вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим.
З поданої скарги та наданих матеріалів вбачається, що слідчий як мінімум 8 разів виносив постанову про відмову у визнанні потерпілою і сім разів ухвалами слідчих суддів вказані постанови визнавалися незаконними та були скасовані. У матеріалах наявний розрахунок розміру заподіяної матеріальної та моральної шкоди, заподіяної потерпілій. При тому протиправність дій службових осіб при звільнення скаржниці із займаної посади підтверджується судовим рішенням, яке набрало законної сили і тривалий час не виконується. Маючи на утриманні троє неповнолітніх дітей, скаржниця була звільнена із займаної посади з відвертим ігноруванням конституційних гарантій матері, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, внаслідок чого вона зазнала матеріальних збитків та моральної шкоди.
У відповідності до п.33 рішення ЄСПЛ «Шмалько проти України та п.44 рішення ЄСПЛ «Далбан проти Румунії» визначено, що термін «потерпілий» у сенсі ст. 34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод означає особу, яка безпосередньо постраждала від дії чи бездіяльності, яка є предметом судового розгляду. При цьому порушення Конвенції може мати місце навіть за відсутності шкоди.
Із змісту постанови вбачається, що слідчим не надано оцінки обставинам, викладеним у заяві ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення та залучення як потерпілого до кримінального провадження, щодо можливого заподіяння їй як матеріальної, так і моральної шкоди. Крім цього, слідчим не зазначено на підставі яких саме зібраних матеріалів досудового розслідування ним було винесено постанову про відмову у визнанні потерпілим. Слід зазначити, що слідчим не враховано вимоги ухвал слідчих суддів, відповідно до яких були скасовані попередні постанови про відмову у задоволенні клопотання про визнання потерпілим, зокрема щодо ймовірності завдання скаржниці шкоди, які мають обґрунтовані доводи про незаконність попередніх постанов про відмову у визнанні скаржницю потерпілою.
Cтаттею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У п.75 Рішення ЄСПЛ справа "Афанасьєв проти України"заява № 38722/02) від 5 квітня 2005 року Суд нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі.
Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці.
Тому слідчий суддя вважає, що безпідставне неприйняття слідчим до уваги доводів потерпілої про заподіяння матеріальної і моральної шкоди внаслідок злочину, який полягає у зловживанні службовим становищем посадовими особами під час звільнення скаржниці із займаної посади під час перебування у відпустці по догляду за дитиною і умисному тривалому невиконанні судового рішення про поновлення її на посаді із формальним посиланням слідчого на положення ч.1 ст.55 КПК України, що це є право органу досудового слідства, тривале невиконання ухвал слідчих суддів, у яких наведені обґрунтовані доводи незаконності постанов слідчого про відмову у визнанні потерпілою, вказує на зловживання таким правом і формальним вирішенням клопотання потерпілої, що не виключає в послідуючому звернення потерпілої із позовом до ЄСПЛ до Держави Україна, яка не забезпечила ефективний засіб юридичного захисту її прав.
При цьому слідчий суддя враховує, що дійсно діючим КПК України чітко не надано повноважень слідчому судді, за результатами розгляду скарги потерпілого, прийняти рішення про скасування постанови та зобов`язати слідчого визнати особу потерпілим, оскільки такі повноваження є дискреційними і належать слідчому.
Разом з тим, під час вчинення процесуальних дій у кримінальному провадженні слідчий зобов`язаний враховувати, що він може істотно порушувати конституційні права учасників кримінального провадження, а саме тому слідчий розсуд не повинен бути безмежним. Для визначення меж дозволеної процесуальної поведінки в тому числі при прийнятті рішення за наслідками розгляду клопотання чи заяви потерпілої особи про визнання її потерпілим, слідчий, насамперед, повинен керуватися приписами процесуального законодавства, крім того враховувати загальні засади кримінального провадження, мету застосування (незастосування) тих чи інших заходів, дій та їхню співмірність з отриманим результатом.
З врахуванням наведеного, слідчий суддя погоджується з доводами скаржника про те, що відмова у визнанні потерпілим у 8 раз без належних мотивів, та достатньої оцінки доводів заявника є неправомірною, дискреційний розсуд слідчого у даному випадку є не співмірним із отриманим результатом, а тому слідчий суддя в черговий раз визнає постанову про відмову у визнанні потерпілим від 10.04.2020 року протиправною.
Відповідно до ст. 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги.
Враховуючи наведене, слідчий суддя приходить до переконання, що постанову слідчого слід скасувати та зобов`язати уповноваженого слідчого повторно розглянути клопотання про визнання ОСОБА_3 потерпілою.
Керуючись вимогами статтей 7, 303, 306, 307, 372 Кримінального процесуального кодексу України, -

у х в а л и в :

скаргу задоволити.

Скасувати постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від 10 квітня 2020 року про відмову в визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000863 від 28 серпня 2019 року та зобов`язати слідчого повторно розглянути клопотання про визнання ОСОБА_3 потерпілою.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 30 квітня 2020 року.

Слідчий суддя: ОСОБА_1