Провадження № 1-кс/760/58/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 січня 2020 року м. Київ

Слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі адвоката ОСОБА_3 (свідоцтво № КВ 005812 від 08.12.2016р. про право на заняття адвокатською діяльністю та ордер),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання володільця майна ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0013117 від 16.11.2018р., -

В С Т А Н О В И В:

До Солом`янського районного суду м. Києва надійшло вказане клопотання.
Подане клопотання обґрунтоване тим, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 12.07.2019р. (справа № 760/19899/19) задоволено клопотання слідчого Солом`янського УП ГУ НП України в м. Києві ОСОБА_5 та накладено арешт на групу нежитлових приміщень, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , у приміщенні житлового будинку, у вигляді заборони їх відчуження, зокрема, на нежитлове приміщення (комора), розташоване на 24 поверсі, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_4 та зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 000.
На думку володільця майна ОСОБА_4 , арешт майна, накладеного у межах кримінального провадження № 0013117 від 16.11.2018р. у справі № 760/19899/19 підлягає скасуванню, у зв`язку із тим, що арешт накладено необґрунтовано та в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.
Зокрема, володілець майна ОСОБА_4 зазначила, що нежитлові приміщення (комори), які розташовані на 2-25 поверхах в будинку за адресою: АДРЕСА_1 не можуть бути віднесені до спільного майна багатоповерхового будинку та приміщень загального користування, оскільки вони не є підсобними приміщеннями багатоквартирного будинку, та дані приміщення не призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, а є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин відповідно до проектної документації та будинкової документації, планів інженерних мереж, тощо.
Крім того, володілець майна ОСОБА_4 зазначила, що нежитлові приміщення (комори), які розташовані на 2-25 поверхах в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , були в законний спосіб оформленні на праві власності на ТОВ «І.В.Трейд», відповідно до Договору, укладеному між Замовником будівництва Національною академією внутрішніх справ та Інвестором ТОВ «І.В.Трейд» від 21.08.2004р. про інвестування в будівництво багатоповерхового житлового будинку з вбудованими та/чи прибудованими приміщеннями торгівельного та соціально-побутового призначення разом із змінами та доповненнями, внесеними додатковими угодами.
На думку володільця майна ОСОБА_4 , нежитлові приміщення (комори), які розташовані на 2-25 поверхах в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , були набуті у власність ТОВ «І.В.Трейд» за цивільно-правовою угодою (Договір про інвестування від 21.08.2004р.) і не були призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців будинку.

На даний час, ТОВ «І.В. Трейд» () не є власником нежитлових приміщень (комор), які розташовані на 2-25 поверхах за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки нежитлові приміщення були придбані мешканцями будинку, зокрема і ОСОБА_4 , на підставі договорів купівлі-продажу.

Крім того, володілець майна ОСОБА_4 в поданому клопотанні зазначила, що ТОВ «І.В. Трейд» було замовлено проведення будівельно-технічної експертизи з питань щодо належності нежитлових приміщень, розташованих з 2 по 25 поверхах, кожне з яких загальною площею по 1,4 м.кв. у будинку по АДРЕСА_1 , до допоміжних приміщень, призначених для забезпечення експлуатації будинку, побутового обслуговування мешканців, а також дотримання санітарно-гігієнічних умов та безпечної експлуатації квартир.

Відповідно до висновку експерта № 1-16/08 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 16.08.2019р. встановлено, що нежитлові приміщення, розташовані з 2 по 25 поверх, кожне з яких загальною площею по 1,4 м.кв. у будинку по АДРЕСА_1 є самостійними нежитловими приміщеннями з технічної точки зору та не є допоміжними приміщеннями, призначеними для забезпечення експлуатації будинку, побутового обслуговування мешканців, а також дотримання санітарно-гігієнічних умов та безпечної експлуатації квартир.

Тому, володілець майна ОСОБА_4 просила скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 12.07.2019р. на групу нежитлових приміщень, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , у приміщенні житлового будинку, у вигляді заборони їх відчуження, а саме: на нежитлове приміщення (комора), розташоване на 24 поверсі, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_4 та зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 000.
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 підтримала подане клопотання та просила його задовольнити в повному обсязі.
Уповноважений слідчий СВ Солом`янського УП ГУ НП України в м. Києві в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду клопотання. Відповідно до вимог ст. 174 КПК України слідчий суддя ухвалив проводити судовий розгляд скарги у його відсутності.
Згідно ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування судового засідання здійснювалось за допомогою технічних засобів.
Заслухавши пояснення адвоката, дослідивши матеріали клопотання та матеріали клопотання про арешт майна в кримінальному провадженні № 0013117 від 16.11.2018р. за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (справа № 760/19899/19, провадження № 1-кс/760/10554/19), слідчий суддя вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
В ході судового розгляду клопотання встановлено, що СВ Солом`янського УП ГУ НП України в м. Києві здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0013117 від 16.11.2018р. за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
12.07.2019р. ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва (справа № 760/19899/19) задоволено клопотання слідчого Солом`янського УП ГУ НП України в м. Києві ОСОБА_5 та накладено арешт на групу нежитлових приміщень, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , у приміщенні житлового будинку, у вигляді заборони їх відчуження, зокрема, на нежитлове приміщення (комора), розташоване на 24 поверсі, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_4 та зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 000.
Слідчий суддя, задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0013117, дослідив матеріали, додані до клопотання, прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на майно, оскільки в даному кримінальному провадженні майно відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів;2) спеціальної конфіскації;3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Приймаючи рішення за результатами розгляду клопотання органу досудового розслідування про арешт майна, слідчий суддя, дотримався вказаних вище вимог законодавства, встановивши належні правові підстави, передбачені ч.ч. 1, 2, 3 ст. 170 КПК України для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вказане майно, що відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.
Наведене свідчить, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси володільця майна ОСОБА_4 , оскільки невжиття даних заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна призведе до його відчуження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.
Враховуючи вказані обставини та проаналізувавши зазначені в ухвалі слідчого судді від 12.07.2019р. правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя вважає, що арешт на вказане вище майно був накладений обґрунтовано та в жодному разі не призвів до надмірного обмеження прав власників, а також в повній мірі відповідав принципам пропорційності, «справедливої рівноваги» між інтересами суспільства і основними правами людини, відповідно до практики ЄСПЛ.
Наданий на обґрунтування своїх доводів володільцем майна ОСОБА_4 висновок Українського центру судових експертиз № 1-16/08 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 16.08.2019р. не спростовує версію органу досудового розслідування про те, що арештовані нежитлові приміщення є коморами, призначеними для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, та можуть відноситись до приміщень загального користування, а для встановлення юридично значущих фактів, в порядку цивільного чи іншого судочинства, зацікавлені особи не зверталися.
За таких обставин, слідчий суддя вважає, що клопотання володільця майна ОСОБА_4 не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 131-132, 170, 171, 173, 174, 309, 369, 371-372, 395 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання володільця майна ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0013117 від 16.11.2018р. відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1