Справа № 299/1372/19
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и
27.01.2020 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , захисника адвоката ОСОБА_9 , розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11кп/4806/327/20 (№ 11кп/4806/618/19) щодо ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , з вищою освітою, не працюючого, не судимого, підозрюваного у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст.190 КК України, за апеляційною скаргою прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_5 на ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 20.05.2019, якою обвинувальний акт повернуто прокуророві через його невідповідність вимогам КПК України.

В обвинувальному акті вказується про встановлення досудовим розслідуванням таких фактичних обставин кримінального правопорушення.

ОСОБА_6 15.08.2016, перебуваючи в офісному приміщенні по АДРЕСА_2 , власником якого є приватний підприємець ОСОБА_11 , з метою заволодіння чужим майном, шляхом обману повідомив ОСОБА_7 , неправдиві відомості про те, що являється фахівцем у галузі юриспруденції і може допомогти йому в питанні зняття арешту з належного йому майна, увійшов до нього в довіру та в присутності ОСОБА_12 заволодів його грошима в сумі 500 доларів США, що становило 12520 грн., як завдатком за сприяння у вирішенні питання зняття арешту з належного йому автомобіля марки «Mersedes-Benz Sprinter» державний номер НОМЕР_1 , хоча наміру і повноважень виконати такі зобов`язання не мав, а гроші обернув на свою користь.

Не виконавши це зобов`язання, керуючись єдиним умислом, під цим самим приводом ОСОБА_6 16.08.2016 у цьому ж приміщенні отримав від ОСОБА_7 ще 500 доларів США, що становило 12555 грн., які також обернув на свою користь.

Загалом своїми діями ОСОБА_6 спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду у розмірі 25075 грн.

Так само в обвинувальному акті сформульовано і обвинувачення ОСОБА_6 .

Дії ОСОБА_6 кваліфіковано в обвинувальному акті за ч.1 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство).

В ухвалі суд указав, що в обвинувальному акті, на порушення вимог ст. 291 КПК України, не зазначено час скоєння кримінального правопорушення і вказані недостовірні відомості про власника офісного приміщення, де було скоєно кримінальне правопорушення.

Суд вважає, що ці відомості мають істотне значення для правильності правової кваліфікації дій ОСОБА_6 , а їх брак унеможливлює судовий розгляд. Суд зауважив, що такий його висновок «є результатом розгляду обвинувального акту та доданих до нього документів, а не результатом дослідження доказів».

Прокурор в апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати та винести ухвалу про призначення судового розгляду на підставі цього обвинувального акту. Стверджує, що обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, у тому числі в частині викладу таких фактичних обставин кримінального правопорушення, як час його вчинення, як його встановлено слідчим з показань потерпілого та встановлення власника приміщення, яке стало місцем вчинення злочину.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу захисник адвокат ОСОБА_9 вказує, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 не відповідає вимогам КПК України, оскільки в ньому не вказані фактичні обставини кримінального правопорушення, в тому числі час його вчинення, та зазначені неправдиві дані про власника приміщення по АДРЕСА_2 : згідно з інформаційною довідкою, сформованою через електронні ресурси МЮ України, власником кафе-магазину з офісними приміщеннями за вказаною адресою є ОСОБА_13 . Просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Апеляційний суд заслухав доповідь судді про зміст оскарженої ухвали, доводи і вимоги викладені в апеляційній скарзі, зміст заперечень захисника, промови прокурора і представника потерпілого, які підтримали апеляційну скаргу, заперечення захисника і обвинуваченого проти апеляційних вимог, перевірив обвинувальний акт і додані до нього матеріали, обговорив доводи сторін, представника потерпілого і вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність, або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно з ч.2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч.1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, в кримінальному провадженні у формі публічного обвинувачення покладається на слідчого, прокурора. Це означає, що метою доказування і обов`язком слідчого, прокурора, є встановлення всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, а не тільки тих, які зазначені в ч.1 ст. 91 КПК України.

Пунктом першим частини третьої статті 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують. Пунктами другим і десятим частини першої статті 56 цього Кодексу передбачено, що потерпілий має право знати сутність підозри та обвинувачення, право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.
Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч. 4 ст. 110 і ч.2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.

Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність події кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставин, які впливають на ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення.

Правова кваліфікація дій особи повинна містити в собі не тільки посилання на окрему статтю (частину статті) кримінального закону, але і точне формулювання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, його кваліфікуючих ознак.

Правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді.

Перевірка відповідності обвинувального акта вимогам КПК України і прийняття, в залежності від встановленого, відповідного рішення, згідно зі ст. 314 цього Кодексу, віднесено до компетенції суду першої інстанції на стадії підготовчого провадження. Після отримання обвинувального акта суд призначає і проводить підготовче судове засідання, в якому, в разі, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, має прийняти рішення про повернення його прокурору.
Згідно з ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а отже і в межах викладу фактичних обставин кримінального правопорушення.

У разі ухвалення вироку на суд, згідно зі ст. 374 КПК України, покладається формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, або пред`явленого особі і визнаного недоведеним, зазначення мотивів прийнятих рішень, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів тощо.

Без дослідження судом фактичних обставин кримінального правопорушення виконання цього припису є неможливим. А таке дослідження суд, відповідно до ст. 337 КПК України, здійснює в межах, установлених на стадії досудового розслідування і викладених слідчим в обвинувальному акті.

Вимоги кримінального процесуального закону щодо змісту обвинувального акту слідчим і прокурором не дотримані.

Частина 1 статті 190 КК України визначає злочином заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство).

Приписам частини другої ст. 291 КПК України надісланий до суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 не відповідає: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення в ньому текстуально співпадає з формулюванням обвинувачення, що дає підстави стверджувати, що слідчий і прокурор не виклали або взагалі не встановили всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, доказування яких, відповідно до ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України, є їх обов`язком, у такий спосіб дезорієнтують сторону захисту щодо розуміння фактичних обставин кримінального правопорушення, суті і обсягу обвинувачення, істотно обмежують процесуальні права учасників судового розгляду, передбачені ст.ст. 42 і 56 цього Кодексу, унеможливлюють правильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та виконання завдань кримінального провадження.

Зокрема, в обвинувальному акті не вказано, що представляє собою «офісне приміщення по АДРЕСА_2 », з якої нагоди саме там опинились в один час обвинувачений ОСОБА_6 , потерпілий ОСОБА_7 , згадуваний в обвинувальному акті ОСОБА_12 , чи були вони знайомі; хто, коли і у зв`язку з чим наклав арешт на майно ОСОБА_7 , звідки ОСОБА_6 стало про це відомо, чому ОСОБА_7 у питанні про скасування арешту звернувся саме до ОСОБА_6 і у який спосіб останній увійшов до нього в довіру, які умови вони узгодили, в якості чого ОСОБА_7 передав ОСОБА_6 гроші, хто з них визначив суму, за що ОСОБА_7 був сплачений спочатку завдаток (відповідно до ст. 570 Цивільного кодексу України завдаток - це грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання); коли і зв`язку з чим у ОСОБА_6 виник умисел заволодіти грошима ОСОБА_7 ; на чому ґрунтується твердження про те, що сприяти зняттю арешту з майна ОСОБА_6 не мав ні повноважень, ні наміру;можливо інші, з числа зазначених у ст. 91 КПК України, фактичні обставини, які, мають значення для кримінального провадження.

Такий брак відомостей про фактичні обставини кримінального правопорушення унеможливлювали судовий розгляд, тому суд першої інстанції, виявивши невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, був позбавлений можливості прийняти будь-яке інше рішення з числа передбачених ст. 314 цього Кодексу.

Отже, твердження прокурора про те, що викладені в оскарженій ухвалі судження є безпідставними, що обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, що фактичні обставини кримінальних правопорушень викладені в обвинувальному акті повністю, також не відповідають дійсності.

Натомість суд зазначив, у чому саме полягає невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України і у своїх судженнях за межі кола питань, які досліджуються у підготовчому судовому засіданні, не вийшов.

Відсутність в обвинувальному акті чіткого, підтвердженого доказами, в тому числі не спростованими показаннями обвинуваченого, викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, тобто всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, залишає відкритим питання про те, чи є вони встановленими, чи досліджені і відкинуті органом досудового розслідування (стороною обвинувачення) всі інші можливі версії вчинення кримінального правопорушення, тобто, чи відповідає зміст і форма кримінального провадження засаді презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Якщо слідчий і прокурор всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, встановленими не вважають, про що свідчить відсутність їх викладу в обвинувальному акті, вимоги ст. 91 КПК України виконаними вважати неможна, а це, в свою чергу, унеможливлює визнання інших зібраних доказів достатніми для складання обвинувального акту.

Текстуальний збіг неповного викладу фактичних обставин кримінального правопорушення з формулюванням обвинувачення в обвинувальному акті, обмежує обвинуваченого в передбаченому ч.3 ст. 42 КПК України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод праві бути детально поiнформованим зрозумiлою для нього мовою про характер обвинувачення проти нього, ефективно обстоювати свої законні інтереси, стороні обвинувачення можливість доводити свою версію обвинувачення і змушує суд давати оцінку обставинам, які, безумовно, мають значення для кримінального провадження, однак органом досудового розслідування не встановлені, оскільки в обвинувальному акті не викладені.

За таких умов судовий розгляд кримінального провадження таїть у собі порушення засад законності, змагальності сторін, презумпції невинуватості, диспозитивності, перешкоджає суду розглянути його неупереджено, правильно застосувати закон про кримінальну відповідальність, ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Вказані судом першої інстанції порушення кримінального процесуального закону унеможливлювали прийняття ним у підготовчому судовому засіданні будь-якого іншого рішення з числа передбачених частиною 3 ст. 314 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 20.05.2019, якою обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого в учиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, повернуто прокуророві, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню касаційним порядком не підлягає.

Судді: