Справа № 299/3169/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17.06.2020 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретарки ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/223/20 за апеляційною скаргою заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_7 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09. 11. 2019
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, не працюючий, одружений, не судимий, засуджений:
- за ч. 1 ст. 310КК України до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500,00 грн.
Визнанні постановою слідчого від 05. 09. 2018 речовими доказами 37 рослин зовні схожих на рослини коноплі, що знаходяться на відповідальному збережені у Виноградівському ВП Берегівського ВП ГУ НП в Закарпатській області - ухвалено знищити.
Судові витрати по справі - 1001,00 грн. за проведення судової експертизи наркотичних засобів, їх аналогів та прекурсорів за №6/509 від 20. 09. 2018, відповідно до положень ст.124 КПК України, стягнуто з обвинуваченого на користь держави.
Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
ОСОБА_6 на початку весни 2018 року, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання їх наслідків, достовірно знаючи про обмеження в Україні посіву та вирощування рослин конопель, з метою подальшого виготовлення для власного вживання наркотичного засобу - канабісу, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах через мережу Інтернет придбав насіння рослин коноплі, після чого, діючи умисно, незаконно посіяв їх на раніше прокультивованому ним городі за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 . В подальшому, з весни 2018 року ОСОБА_6 , діючи умисно, незаконно, забезпечував належне вирощування 33 (тридцяти трьох) рослин коноплі на городі за місцем свого проживання, шляхом систематичного їх поливу, обробки та підв`язування, до моменту виявлення та вилучення працівниками поліції, а саме 04. 09. 2018 о 07 год. 40 хв., під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1 , на городі було виявлено та вилучено 33 (тридцять три) ростучі рослини, які відповідно до висновку експерта Закарпатського НДЕКЦ МВС України №6/509 від 20. 09. 2018 є рослинами коноплі, містять тетрагідроканабінол та інші канабілоїди (канабінол, канабідіол) і віднесені до рослин, які містять наркотичні засоби та психотропні речовини.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, вказує на незаконність вироку суду через невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просить вирок суду від 09. 11. 2019 в частині призначеного ОСОБА_6 покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 310 КК України та призначити покарання у виді трьох років обмеження волі, а в решті вирок залишити без змін. В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді штрафу, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 65 КК України та п. п.1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24. 10. 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», не повністю врахував, що ОСОБА_6 вчинив середньої тяжкості кримінальне правопорушення, пов`язане з посівом та вирощуванням особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено. Звертає увагу і на те, що протиправні дії обвинуваченого є злочином підвищеної небезпеки, при цьому предметом злочинних дій ОСОБА_6 були особливо небезпечні наркотичні засоби в розмірі 33 ростучих рослин коноплі. Також на його думку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді штрафу не навів переконливих доводів про доцільність застосування мінімальної міри покарання у виді штрафу та не врахував, що обвинувачений не працює, джерела доходу не має, що унеможливить виконання призначеного судом покарання. Крім того зазначає про безпідставне визнання судом обставиною, що пом`якшує покарання - щире каяття, оскільки дані, які б підтверджували наявність такої обставини в матеріалах кримінального провадження відсутні. Також зазначає про те, що наявність на вихованні у ОСОБА_6 двох малолітніх дітей, а також те, що раніше не притягався до кримінальної відповідальності, не знижує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та ступінь небезпечності його для суспільства.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, промову прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та законність вироку суду першої інстанції, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляції, заслухавши сторін в судових дебатах та надавши обвинуваченому останнє слово, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з таких підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали в кримінальному провадженні.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду ОСОБА_6 повністю визнавав себе винним у скоєнні інкримінованого йому
кримінального правопорушення, що також підтвердив у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, в судовому засіданні зі згоди обвинуваченого та інших учасників судового процесу, суд першої інстанції, з`ясувавши добровільність позиції обвинуваченого та учасників судового провадження, правильність розуміння ними змісту вказаних обставин, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Викладені у вироку висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні, а саме у незаконному посіві та вирощуванні конопель в кількості 33 рослин, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються перевіреними судом першої інстанції доказами та учасниками кримінального провадження не оскаржуються, а тому апеляційним судом у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України не перевіряються.
Що стосується доводів прокурора про невідповідність призначеного судом першої інстанції ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то вони, на думку колегії суддів, є не обґрунтованими, з таких підстав.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття", тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.
Такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими в постанові Верховного Суду від 22. 03. 2018 у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 07. 11. 2018 у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17).
У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24. 10. 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд призначаючи ОСОБА_6 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненного злочину, який відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, визнав щире каяття та визнання вини за обставини, що пом`якшують покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку улікаря -нарколога фтизіатра та психіатра не перебуває, одружений, на утриманні та вихованні має малолітніх дітей.
За наявності сукупності цих обставин, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим ОСОБА_6 можливо з призначенням йому найменш суворого виду покарання в межах санкції ч. 1 ст. 310 КК України у виді штрафу у максимальному розмірі, передбаченому санкцією вказаної статті .
Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів не може з ними погодитися, оскільки вони не дають підстав для висновку про те, що призначене ОСОБА_6 покарання, як за своїм видом, так і розміром, є явно несправедливим через м`якість. Зокрема, в матеріалах кримінального провадження відсутні, а в апеляційній скарзі не наведено будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про наявність обставин, які б відповідно до вимог закону, а не суб`єктивної точки зору прокурора, обтяжували покарання обвинуваченого.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано визнав щире каяття обставиною, що пом`якшує покарання, оскільки ОСОБА_6 свою вину на протязі розслідування та розгляду кримінального провадження визнавав в повному обсязі та жодного разу не змінював свою позицію по відношенню до вчиненого злочину. З цих підстав апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора з приводу помилкового визнання судом першої інстанції щирого каяття ОСОБА_6
як пом`якшуючої покарання обставиною. Дотого ж, вказана обставина була встановлена ще на стадії досудового розслідування, визнана та зазначена стороною обвинувачення в обвинувальному акті як обставина, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 .
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що цілі виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 будуть досягнуті призначенням йому покарання у виді штрафу в межах санкції ч. 1 ст. 310 КК України.
Що ж стосується посилання прокурора на те, що при призначенні ОСОБА_9 покарання суд першої інстанції не прийняв до уваги високу суспільну небезпеку вчиненого злочину, оскільки такий сприяє задоволенню незаконного попиту населення на наркотичні засоби та призначив обвинуваченому ОСОБА_6 занадто м`яке покарання, колегія суддів звертає увагу на те, що злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 кваліфікується як незаконний посів та вирощування конопель в кількості від десяти до п`ятдесяти рослин, а не як збут наркотичних речовин, який утворює склад злочину, передбаченого ст. 307 КК України та обвинуваченому ОСОБА_6 не інкримінований.
Доводи, на які послався в апеляційній скарзі прокурор з приводу відсутності у обвинуваченого постійного джерела доходів та роботи не свідчать про недотримання судом першої інстанції вимог ст. ст. 53, 50, 65 КК України та не можуть бути правовою підставою для скасування вироку.
Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09. 11. 2019 щодо ОСОБА_6 - без змін.
Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: