Дата документу 27.02.2020 Справа № 311/1960/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/438/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №311/1960/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 07 листопада 2019 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Балки Василівського району Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 28 лютого 2019 року приблизно о 20 годині, знаходячись в приміщені кімнати кухні житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у ході спільного вживання спиртних напоїв зі ОСОБА_9 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до нього, діючи з прямим умислом, направленим на заподіяння тілесних ушкоджень, тримаючи у руках металеву сковорідку, маховими рухами умисно наніс нею не менше чотирьох ударів в область голови ОСОБА_9 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-лицьової травми, яка виразилась переломами кісток склепіння і основи черепу, носових кісток і нижньої щелепи зліва між 3-м і 4-м зубами, крововиливами під оболонками головного мозку, яка ускладнилась розвитком набряку головного мозку, яка кваліфікується, як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, та у даному випадку від якої 02 березня 2019 року о 23 годині 45 хвилин, у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії Комунальної установи «Дніпрорудненська міська лікарня» Дніпрорудненської міської ради настала смерть ОСОБА_9 .

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.121 КК, як умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого. Йому призначено покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання про запобіжний захід, цивільний позов, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційних скаргах:

- прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просив вирок суду скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.121 КК у виді 9 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що суд першої інстанції при призначенні покарання не врахував, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин. Крім того, судом належним чином не враховано, що обвинувачений не надав критичної оцінки скоєному злочину, пояснивши, що перебував у стані необхідної оборони. Проте обвинувачений не вжив заходів з надання потерпілому ОСОБА_9 медичної допомоги, а пішов додому. Під час вчинення злочину обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння, протягом судового розгляду обвинувачений не покаявся у вчиненому, не попросив вибачення у потерпілого, майнову шкоду взагалі не відшкодував;

- захисник просив вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, посилаючись на те, що висновки суду про заподіяння обвинуваченим потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть потерпілого, не ґрунтуються на доказах. При цьому суд першої інстанції не надав належної оцінки та не взяв до уваги наявність ножа в руках потерпілого, нанесений ним удар в область голови обвинуваченого, розташування та площа приміщення, в якому мав місце конфлікт, дають підстави стверджувати про те, що уникнути конфлікту між обвинуваченим і потерпілим не видалося за можливе і обвинувачений, з метою захисту від агресивних дій потерпілого, вчинив дії, передбачені ст.36 КК. При цьому суд формально віднісся до питання, чи перевищив обвинувачений межі необхідної оборони. Крім того, призначаючи обвинуваченому покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі, суд не мотивував у вироку необхідність призначення саме такого строку покарання, при цьому формально віднісся до того, що обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце проживання. Обвинувачений підтримував з потерпілим відносини більше 17 років та знав, що потерпілий на ґрунті вживання алкоголю та наркотичних засобів мав психічні розлади та схильність до вчинення насильницьких дій. Також суд не врахував психічне ставлення обвинуваченого до скоєного, його каяття, сприяння органу досудового розслідування. За таких обставин призначене обвинуваченому покарання є явно несправедливим через суворість;

- обвинувачений просив переглянути вирок суду та перекваліфікувати його дії, оскільки потерпілий напав на нього з кухонним ножем та наніс йому удари, у зв`язку з чим він був вимушений захищати своє життя, оскільки потерпілий міг його вбити. Умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень у нього не було, він лише захищався від потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту та заперечили проти апеляційної скарги прокурора; прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги прокурора, що її подав та заперечила проти апеляційних скарг обвинуваченого і захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК, ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

Так, в основу обвинувального вироку суду першої інстанції обґрунтовано покладено покази потерпілого ОСОБА_10 та свідків, які надали пояснення про відомі їм обставини даного провадження.

Рішення суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується також даними, встановленими із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції. Зокрема, даними протоколів огляду місця події, протоколів огляду, висновків судових експертиз, тощо.

Визнавши ці докази достовірними, допустимими, а в їх сукупності достатніми, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Належність, допустимість та достовірність цих доказів сторонами кримінального провадження не оспорюються.

В апеляційних скаргах сторона захисту, вимагаючи скасувати оскаржуваний вирок, виходила з того, що обвинувачений дійсно завдав потерпілому тілесні ушкодження, зазначені у вироку. Проте обвинувачений не мав умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а лише захищався від його протиправних та агресивних дій, що охоплюється поняттям необхідної оборони. При цьому суд формально віднісся до питання, чи перевищив обвинувачений межі необхідної оборони.

Разом з тим, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитися із такими доводами та вимогами сторони захисту виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Закріплене в ст.36 КК право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ст.27 ч.3 Конституції України).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

З матеріалів кримінального провадження, зокрема з протоколу слідчого експерименту, проведеного 06.03.2019 року за участю ОСОБА_8 , вбачається, що на питання слідчого ОСОБА_8 заявив, що потерпілий хотів схопити ніж зі столу. Однак потерпілий не встиг цього зробити, оскільки йому ( ОСОБА_8 ) вдалося одразу вибити ніж з рук потерпілого, так як останній не встиг міцно втримати його в своїй руці. Після чого будь-якої зброї або предметів, які можна було б використати в якості зброї або предметів, здатних нанести тілесні ушкодження обвинуваченому, у потерпілого в руках не було.

В подальшому конфлікт між потерпілим та обвинуваченим перейшов у звичайну обопільну бійку із штовханиною і нанесенням взаємних ударів. В результаті такої бійки обвинувачений через свої переваги у зрості, вазі і фізичній силі повалив потерпілого на підлогу і сів на нього зверху. Після падіння на підлогу потерпілий остаточно перестав становити загрозу для життя чи здоров`я обвинуваченого.

Однак обвинувачений за відсутності будь-якої небезпеки для свого життя і здоров`я не залишив місце події, а взяв пательню і навмисно наніс нею не менше 4 ударів в обличчя і інші частини голови потерпілого.

Вказані обставини, які були встановлені судом першої інстанції, у сукупності з даними про характер, локалізацію та кількість завданих тілесних ушкоджень потерпілому в область голови, а також сили, з якою вони були спричинені, свідчать про направленість умислу обвинуваченого саме на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, але ні в якому разі не з метою самозахисту.

Фактичні обставини кримінального провадження переконливо доводять, що в момент нанесення обвинуваченим потерпілому тілесних ушкоджень в область голови, обвинувачений не діяв у стані необхідної оборони, а відтак і не перевищував її меж, оскільки жодної небезпеки (реальної чи потенційної) для життя і здоров`я обвинуваченого потерпілий не становив. Адже обвинувачений мав реальну можливість безперешкодно покинути помешкання потерпілого, не завдаючи тому жодних тілесних ушкоджень.

Відтак, врахувавши всі обставини вчиненого діяння у їх сукупності, зокрема спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки, суд дійшов обґрунтованого висновку про направленість умислу обвинуваченого ОСОБА_8 саме на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень. Суд критично ставиться до заперечень сторони захисту про те, що обвинувачений не мав наміру нанести саме тяжкі тілесні ушкодження. При цьому апеляційний суд виходить з того, що для правильної кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.121 КК достатньо встановити умисел винної особи саме на заподіяння тілесних ушкоджень незалежно від їх виду і наявності кінцевих наслідків у виді тяжких тілесних ушкоджень.

Колегія суддів критично ставиться до заперечень захисника про невстановлення судом першої інстанції мотивів протиправних дій обвинуваченого. Адже вищезазначені обставини вказують на те, що такими мотивами були помста за спричинені раніше обвинуваченому потерпілим тілесні ушкодження та фізичний біль.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому покарання колегія судді виходила з наступного.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи із принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому покарання суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який віднесено до категорії тяжких, дані про особу обвинуваченого, який раніше в силу ст.89 КК не судимий, ніде не працює, суспільно-корисною працею не займається, не має міцних соціальних зв`язків, за місцем проживання характеризується задовільно. Заподіяну матеріальну та моральну шкоду не відшкодував. Обставиною, яка обтяжує покарання, судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що призначене судом ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам закону, за своїм розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів та з огляду на вимоги ст.50 КК відповідає основній його меті як заходу примусу.

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого через м`якість.

При цьому колегія суддів виходить з того, що відповідно до встановлених судом фактичних обставин провадження ініціатором конфлікту був саме потерпілий, який першим завдав обвинуваченому удару скляною банкою в голову, а також наніс йому ножем подряпину по вуху.

Крім того, під час апеляційного розгляду обвинувачений виказав щирий жаль з приводу того, що він позбавив життя близьку йому людину, з якою він товаришував протягом багатьох років, та вважав, що можливо перевищив межі необхідної оборони.

Обставини, на які посилався в апеляційній скарзі прокурор, вже були враховані судом при призначенні покарання та вони не доводять необхідність призначення обвинуваченому більш суворого покарання, ніж призначив суд першої інстанції.

Відтак, на переконання колегії суддів, в апеляційній скарзі прокурора не наведено переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість призначеного обвинуваченому покарання через м`якість.

Так само колегія суддів не вбачає правових підстав вважати призначене покарання надто суворим, оскільки розмір призначеного обвинуваченому покарання є співмірним його протиправним діянням, призначене з урахуванням усіх встановлених судом обставин та є достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Відтак, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення і не ставлять під сумнів його законність.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 07 листопада 2019 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4