Справа № 204/511/20
Провадження № 1-кс/204/94/20
УХВАЛА
іменем України

29 січня 2020 року м. Дніпро

Слідчий суддя Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, -
ВСТАНОВИВ:
Прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 , реєстраційний номер нерухомого майна 01 із забороною органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, здійснювати будь-які реєстраційні щодо квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 , реєстраційний номер нерухомого майна 01.
Клопотання обґрунтовується тим, що в провадженні СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходились матеріали кримінального провадження №0001474 від 23 серпня 2018 року, за ознаками складу злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України за фактом незаконного заволодіння квартирою АДРЕСА_2 та заволодіння грошовими коштами на загальну суму 996 тисяч гривень. В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_5 фактично заволоділа грошовими коштами на вищевказану суму. Обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 скеровано до Красногвардійського районного суду. Також в ході досудового розслідування по вищевказаному кримінальному провадженню під час проведення слідчих дій встановлено, що до факту заволодіння грошовими коштами отриманих внаслідок незаконного продажу квартири АДРЕСА_2 , окрім ОСОБА_5 , причетні інші невстановлені особи, які також заволоділи квартирою АДРЕСА_1 . Допитана в якості свідка ОСОБА_4 пояснила, що в травні 2016 року розпочала пошук квартири з метою її придбання. В мережі інтернет, 05 травня 2016 року я побачила оголошення щодо продажу квартири АДРЕСА_1 . Зателефонувавши за номером вказаним в оголошенні, я домовилася з жінкою на ім`я ОСОБА_6 щодо огляду вищевказаної квартири. Того ж дня, приблизно о 17.30 год., я приїхала до будинку АДРЕСА_3 , де зустрілася з жінкою, яка представилася ОСОБА_7 ріелтором, якій власники доручили продаж вказаної квартири. Оглянувши квартиру, свідку все сподобалось та сторони обумовили, що 10 травня 2016 можливо укласти договір купівлі-продажу. 10 травня 2016 року вона придбала у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу укладався в присутності та посвідчувався приватним нотаріусом ОСОБА_9 . При укладенні договору також була присутня ріелтор ОСОБА_10 . В травні 2017 року, керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом. У якому просив суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 11 травня 1996 року виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська, на підставі розпорядження №11/184-96 від 11 травня 1996 року ОСОБА_11 та недійсним договір купівлі-продажу зареєстрований в реєстрі за №1725 між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ,; витребувати в свідка на користь територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . З тексту позову свідку стало відомо, що особи, які реалізували квартиру, заволоділи нею протиправно та в подальшому шахрайським шляхом заволоділи грошовими коштами в розмірі 53953 грн. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 - є об`єктом злочинного посягання, постановою від 23 січня 2020 року вказана квартира визнана речовим доказом по кримінальному провадженню, а тому виникла необхідність у накладенні арешту на вказану квартиру, що належить ОСОБА_4 .

Прокурор ОСОБА_3 належним чином та завчасно повідомлений про час та місце розгляду клопотання, в судове засідання не з`явився. До початку судового засідання надав суду письмову заяву про слухання справи за його відсутності, клопотання підтримав та просив задовольнити.

Вивчивши надані матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного.

Суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
За ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Як визначено ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.
За ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);
4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року у цивільній справі №205/3243/17 за позовом Керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до виконавчого комітету Дніпровської міської ради, ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 (треті особи: приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу ОСОБА_14 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_15 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_16 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , ОСОБА_8 , ОСОБА_18 , Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району м.Дніпропетровська) про визнання недійсним свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу, витребування майна позовні вимоги задоволені та визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 11.05.1996р. на ім`я ОСОБА_11 про його право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнано недійсним нотаріально посвідчений та укладений 16.06.2015р. між ОСОБА_11 та ОСОБА_13 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ; витребувано від ОСОБА_4 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 .

Також судом враховується, що відповідно до протоколу додаткового допиту свідка ОСОБА_5 від 28 січня 2020 року, остання показала, що жінка ріелтор на ім`я ОСОБА_6 при розмові із нею вказувала, що в 2016 році продавала квартиру АДРЕСА_1 та вказана квартира була зареєстрована на підставі підроблених документів, однак продана та до цього часу з нею немає жодних проблем.

Наведені в клопотанні обставини доводять наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.
Матеріальні об`єкти, які, зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення та предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, з урахуванням вимог ст. 98 КПК України є речовими доказами, оскільки містять відомості про вчинення кримінального правопорушення і можуть бути використані як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Постановою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 від 23 січня 2020 року вказане майно, а саме квартира АДРЕСА_1 визнана речовим доказом по кримінальному провадженню №0002111 від 18 жовтня 2019 року.

Правовою підставою для арешту зазначеного майна єп. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України збереження речових доказів.

Арешт зазначеного майна є розумним та співмірним із завданням кримінального провадження і вищенаведені конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає над приватними інтересами особи, яка є володільцем зазначеного майна.

Арешт майна не тягне за собою непоправного обмеження охоронюваних законом прав та законних інтересів власника зазначеного майна.

Суд вважає обґрунтованими доводи прокурора про наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. Зокрема, арешт переліченого майна є необхідним та достатнім для збереження речових доказів по даному кримінальному провадженню.

На підставі викладеного, клопотання є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 про накладення арешту на майно задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 01) із забороною органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 .

Ухвала про арешт майна виконується негайно прокурором.
Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня проголошення ухвали.

Фізичній або юридичній особі, щодо майна якої вирішувалося питання про арешт, копію ухвали надіслати не пізніше наступного робочого дня після її постановлення.

Слідчий суддя: