Дата документу 20.02.2020 Справа № 331/2643/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/389/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/2643/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу (з доповненням) засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 05 листопада 2019 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

про звільнення від покарання або заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким та призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк; про визначення чіткого терміну перегляду покарання та критеріїв його можливого перегляду; про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою районного суду відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від покарання або заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким та призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк; про визначення чіткого терміну перегляду покарання та критеріїв його можливого перегляду; про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї засуджений просив ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги мотивував тим, що під час розгляду його клопотання йому не були роз`яснені його права, не було вручено пам`ятку про права та обов`язки та розглянуто провадження за відсутності захисника, не дивлячись на те, що відповідно до вимог ст.52 КПК України його участь у провадженні була обов`язковою, у зв`язку з чим судове рішення підлягає безумовному скасуванню. Крім того, суд не повно дослідив обставини, зазначені в його клопотанні, не взяв до уваги і не надав оцінки наданим ним характеристикам за час його утримання в місцях позбавлення волі, а також витлумачив норми кримінального закону на підставі особистого сприйняття. Суд не розглянув по суті його клопотання та не надав відповіді на порушені в ньому питання. Також зазначав, що до ОСОБА_9 , який також обвинувачувався у вчиненні особливо тяжкого злочину, у тому ж самому провадженні апеляційним судом було застосовано ч.5 ст.72 КК в редакції Закону України №838-VIII від 26 листопада 2015 року. Натомість щодо нього такий закон ні апеляційним судом, ні Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ при ухваленні судових рішень застосовано не було, що є порушенням Конституції України. Крім того, на момент ухвалення остаточного рішення у його справі він фактично відбув 16 років позбавлення волі, а тому суд не вправі був призначати йому довічне позбавлення волі відповідно до п.5 ч.1 ст.49 КК. Пославшись в своїй ухвалі на право засудженого на помилування суд проігнорував суть та зміст його клопотання, та прийняв рішення, яке не відповідає фактичним обставинам поданого ним клопотання. За відсутності у національному законодавстві механізму звільнення довічно ув`язнених осіб суд повинен був керуватися положеннями Конвенції з прав людини та відповідними рішеннями Європейського суду з прав людини.

Заслухавши доповідь судді, засудженого та його захисника, які підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_7 засуджено вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 16.04.2015 року за п.п.9, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.3 ст.190, ч.5 ст.27, ч.2 ст.358, ч.3 ст.358 КК України до довічного позбавлення волі.

Ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 04.05.2016 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.09.2017 року призначене покарання залишено без змін.

Засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про звільнення його від покарання або заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким та призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк, визначення чіткого терміну перегляду покарання та критеріїв його можливого перегляду, а також звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні даного клопотання, мотивуючи тим, що законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачена можливість застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі. Натомість законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування. Вирішення питання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, відноситься лише до компетенції держави та полягає у встановленні нових законодавчих процедур, які на сьогодні не існують, тому і не можуть бути застосовані судом. Питання щодо визначення терміну перегляду призначеного покарання та критеріїв, за яких можливий такий перегляд не віднесений до переліку питань, які вирішує суд в порядку виконання вироків. Доводи засудженого щодо необхідності застосування щодо нього положень ст.49 КК України є необґрунтованими, оскільки фактично відбуті ним 19 років позбавлення волі, до яких було зараховано період перебування його під вартою із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, не є тотожним щодо строку давності притягнення особи до кримінальної відповідальності при застосуванні положень ст.49 КК України, а доводи засудженого щодо стану його здоров`я були предметом розгляду судів апеляційної та касаційної інстанції.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з такого.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Виходячи з положень цієї правової норми, довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.

Відповідно до ч.1 ст.81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні.

За вимогами ч.1 ст.82 КК особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Отже, положенням ст.ст.81, 82 КК встановлено вичерпний перелік покарань, при відбуванні яких можливе умовно-дострокове звільнення або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, і довічне позбавлення волі, як окремий вид покарання, до даного переліку не входить.

Також, загальним для видів покарань, до яких може бути застосовано умовно-дострокове звільнення або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням є те, що всі вони є строковими. Це звільнення умовне тому, що воно здійснюється під певною, встановленою у законі умовою, недодержання якої тягне за собою часткове або повне відбування тієї частини строку покарання, від якої особа була умовно-достроково звільнена.

Призначене засудженому ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк і тому на нього не можуть поширювати свої дії норми ст.ст.81, 82 КК.

При прийнятті ухвали суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 .

В рішенні ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України №2», на яке посилався засуджений в своєму клопотанні, Суд зазначає, що Договірні Держави користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішення про доречну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини. Сам факт того, що довічне ув`язнення може відбуватись в повному обсязі, не означає, що воно суперечить статті 3 Конвенції. Відповідно, перегляд довічних ув`язнень не обов`язково призведе до звільнення відповідного ув`язненого.

Також Суд зазначає, що питання скорочення довічного ув`язнення розкриває системну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. Характер визнаних порушень відповідно до статті 3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення від держави-відповідача може знадобитися створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду повинен гарантувати розгляд в кожній конкретній справі того, чи виправдане тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах і має дозволити довічно ув`язненим передбачати, з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення і за яких обставин, відповідно до стандартів, розроблених в прецедентному праві Суду.

Згідно із ст.6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно із ст.75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Виключно до повноважень Верховної Ради України згідно із п.3 ст.85 Конституції України належить прийняття законів.

Відповідно до ч.1 ст.74 КК звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення його від відбування покарання умовно-дострокового або заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким.

Що стосується вимог клопотання засудженого ОСОБА_7 про визначення чіткого терміну можливого перегляду призначеного йому покарання та критеріїв, за яких можливий такий перегляд, то як правильно зазначив районний суд, дане питання не віднесено до переліку питань, які вирішує суд під час виконання вироків відповідно до ст.537 КПК.

Посилання в апеляційній скарзі засудженого на ту обставину, що на момент ухвалення остаточного рішення в його справі суд не вправі був призначати йому довічне позбавлення волі відповідно до п.5 ч.1 ст.49 КК, є фактичним оскарженням ухвалених судових рішень. При цьому питання звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст.49 КК не відноситься до компетенції суду першої інстанції при вирішенні питань, які виникають під час виконання вироків.

До заперечень апеляційної скарги засудженого про те, що суд першої інстанції не розглянув його клопотання по суті та не надав відповіді на поставлені ним питання, судова колегія ставиться критично. Адже зі змісту ухвали вбачається, що суд повно та всебічно розглянув клопотання засудженого та навів вичерпні відповіді на усі порушені засудженим в клопотанні питання із зазначенням відповідних мотивів, з яких при цьому виходив суд.

Що стосується доводів засудженого про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону через розгляд провадження за відсутності захисника, то колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів кримінального провадження, зокрема із відеозапису судового засідання, вбачається, що під час розгляду клопотання судом першої інстанції, після роз`яснення засудженому ОСОБА_7 його прав, засуджений відмовився від послуг захисника. Відтак, засудженому були надані всі передбачені законом можливості для реалізації його права на захист.

Посилання засудженого на ту обставину, що участь захисника під час розгляду його клопотання з огляду на вимоги ст.52 КПК була обов`язковою, не ґрунтуються на нормах кримінального процесуального закону виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.52 КПК участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів.

Проте відповідно до ст.3 КПК кримінальне провадження це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. А судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами.

Відтак стадія вирішення судом питань, пов`язаних з виконанням вироків, не віднесена до кримінального провадження, а тому в даному випадку підстави для обов`язкової участі захисника були відсутні.

При цьому засуджений не є неповнолітньою особою і даних про наявність в нього психічних або фізичних вад немає.

Не є слушними доводи засудженого про ненадання судом першої інстанції оцінки наданим ним характеристикам, оскільки судом не приймалося судове рішення, яке потребує дослідження характеризуючих даних особи засудженого під час відбування покарання.

Решта доводів апеляційної скарги зводиться до незгоди засудженого із судовими рішеннями, ухваленими щодо нього судами апеляційної та касаційної інстанції за результатами розгляду кримінальної справи по суті, у зв`язку з чим апеляційним судом не вирішуються.

Відтак, ухвала суду є законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим підстав для її скасування, як про це йдеться в апеляційній скарзі засудженого, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу (з доповненням) засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 05 листопада 2019 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від покарання або заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким та призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк; про визначення чіткого терміну перегляду покарання та критеріїв його можливого перегляду; про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4