ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1059/20 Справа № 204/2877/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката ОСОБА_5 та засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке, у виді позбавлення волі на певний строк, з зарахуванням відбутого строку, до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк засудженого:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України,
за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_5

в режимі відеоконференції

засудженого ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
За ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року засудженому ОСОБА_6 відмовлено в задоволенні клопотання про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, з зарахуванням відбутого строку до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.
Судом першої інстанції встановлено, що на момент розгляду даної справи, законодавством України передбачена можливість заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, лише шляхом помилування, що в повній мірі відповідає вимогам Конвенції та практиці ЄСПЛ.

В апеляції:
- захисник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
В обґрунтування зазначає, що покарання ОСОБА_6 має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме рішенню Європейського суду з прав людини.

- засуджений, посилаючись на рішення ЄСПЛ Петухов проти України-2, просить просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення засудженого та його захисника, які підтримали доводи та вимоги, як кожен своєї апеляції так і разом один одного, просили їх задовольнити, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляцій, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно матеріалів справи, вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2003 року, ОСОБА_6 засуджено за п.п. 4, 7, 9, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного суду України від 18 травня 2004 року, вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2003 року залишений без змін. Вирок суду набрав законної сили 18.05.2004 року.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року, засудженому ОСОБА_6 в строк відбутого покарання за вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2003 року, зараховано строк попереднього ув`язнення з 25 січня 2003 року по 17 травня 2004 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання».
Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Виходячи з положень цієї правової норми, довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.
За вимогами ч. 1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
Отже, положенням ст. 82 КК України встановлено вичерпний перелік покарань, при відбуванні яких можливе умовно-дострокове звільнення або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, і довічне позбавлення волі, як окремий вид покарання до даного переліку не входить.
Також, загальним для видів покарань, до яких може бути застосована заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням є те, що всі вони є строковими.
Призначене ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк і тому на нього не можуть поширювати свої дії норми ст. 82 КК України.
При прийнятті ухвали суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 , і такі правові положення не суперечать ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини та Конституції України.
Щодо посилання адвоката ОСОБА_5 та засудженого ОСОБА_6 на порушення cт. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про яке зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України-2», яке пов`язане з тим, що в Україні довічно ув`язненні не мають реальної перспективи звільнення і вказане рішення є джерелом права для національних судів та підставою для задоволення його клопотань, колегія суддів зважає на таке.
В пункті 193 рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2», Суд зазначає що Договірні Держави користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішення про доречну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини. Сам факт того, що довічне ув`язнення може відбуватись в повному обсязі, не означає, що воно суперечить статті 3 Конвенції. Відповідно, перегляд довічних ув`язнень не обов`язково призведе до звільнення відповідного ув`язненого.
В пункті 194 цього рішення, Суд зазначає, що питання скорочення довічного ув`язнення розкриває системну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. Характер визнаних порушень відповідно до статті 3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення від держави-відповідача може знадобитися створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду повинен гарантувати розгляд в кожній конкретній справі того, чи виправдане тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах і має дозволити довічно ув`язненим передбачати, з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення і за яких обставин, відповідно до стандартів, розроблених в прецедентному праві Суду.
Згідно із ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Однак, апеляційний суд констатує, що на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави у суду вирішувати питання заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке, у виді позбавлення волі на певний строк, тому апеляційна інстанція погоджується з висновками суду про те, що суди не є суб`єктами уповноваженими на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції та в даному випадку єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада, до повноважень якої в тому числі належить й прийняття законів.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою, підстави для її скасування та задоволення апеляційних скарг з наведених в них мотивів, відсутні.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 та засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке, у виді позбавлення волі на певний строк, з зарахуванням відбутого строку, до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4