Дата документу 07.04.2020 Справа № 310/8109/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/807/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 310/8109/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Бердянським міськрайонним судом Запорізької області, в апеляційному порядку матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2020 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Бердянського міськрайонного Запорізької області від 05 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника-адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання від вартою на домашній арешт.

Продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.309, ч.2 ст.311 КК України, строк тримання під вартою на 60 діб, тобто до 04 квітня 2020 року.

Згідно зі змістом судового рішення, 24.09.2019 року до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області надійшов обвинувальний акт, внесений до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 травня 2018 року за №0001383 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.307, ч.2 ст.309, ч.2 ст.311 КК України.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22.10.2019 року вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 липня 2019 року, яким ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.309, ч.2 ст.311 КК України скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвалою судді Бердянського міськрайонного суду від 12.11.2019 року призначено підготовче судове засідання по цьому кримінальному провадженню.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 просила продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , оскільки існують ризики, що передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Продовжуючи обвинуваченому запобіжний захід, суд першої інстанції прийшов до висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували при обранні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти встановленим ризикам і підстави для зміни запобіжного заходу відсутні.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 , не погоджуючись із рішенням суду, вважає його незаконним та необґрунтованим. В обґрунтування доводів зазначає, що обвинувачений ОСОБА_8 утримується під вартою тривалий час з 02.08.2018 року, а затриманий 30.07.2018 року. Кримінальне провадження відносно нього проводиться в порушення розумних строків (ст.28 КПК України). На теперішній час розгляд його справи у суді продовжується та невідомо коли буде винесено остаточне судове рішення (вирок) та буде вирішена доля ОСОБА_8 , який по незалежним від нього причинам продовжує перебувати під вартою та його права грубо порушуються. Проте, прокурором не надано ніяких доказів, що ризики існують. Суд формально лише перерахував обставини, які на його думку давали підстави продовжити строк, але не надав їм належної об`єктивної обґрунтованості та оцінки. Не взяв до уваги дані про особу обвинуваченого, який провину свою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, не визнає, має постійне місце проживання, за яким проживає разом з дружиною та трьома дітьми, страждає тяжким хронічним захворюванням (туберкульоз), стан його здоров`я у місцях позбавлення волі, де відсутня належна медична допомога, значно погіршився.

Також зазначає, що в порушення вимог закону суд розглянув усне, подане під час судового засідання клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою. Копія письмового клопотання прокурора захист не отримував, та не мав змоги здійснити належний захист.

Вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілком забезпечить виконання обвинуваченим обов`язків, покладених судом.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою змінити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги; захисника на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження; вислухавши доводи сторін, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, у зв`язку з наступним.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

За змістом ст.199 КПК України, суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою, має дослідити надані йому матеріали на предмет законності й обґрунтованості застосування даного запобіжного заходу, та з`ясувати конкретні причини тривалого строку тримання особи під вартою.

Зі змісту ухвали суду випливає, що під час продовження строку запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 виконані вимоги ст.199 КПК України. Вирішуючи питання про продовження виняткового запобіжного заходу тримання під вартою, суд першої інстанції встановив достатність доказів, що свідчать про наявність обставин, про те, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, а також про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що ухвала суду є законною, обґрунтованою і вмотивованою, при цьому, не вбачає достатніх підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, оскільки, на переконання колегії суддів, доводи захисника є необґрунтованими.

Так, з наданих суду матеріалів кримінального провадження вбачається, що наведені у судовому засіданні прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, вислухана думка прокурора, захисника, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Під час розгляду клопотання про продовження щодо ОСОБА_8 строку тримання під вартою, суд першої інстанції правильно встановив, що матеріали кримінального провадження свідчать про достатність підстав вважати обґрунтованою підозру ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.309, ч.2 ст.311 КК України.

Згідно з положеннями статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до практики ЄСПЛ обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину закріпленої у статті 5 § 1(с) Конвенції гарантії від безпідставного арешту.

Враховуючи, що відповідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів приймає до уваги, що у рішенні ЄСПЛ у справі «Соловей і Зозуля проти України» останній зазначив, що суд має перевірити не лише дотримання процесуальних норм національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої особу взято під варту.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 року у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

На думку колегії суддів, наявні у провадженні докази вказують на обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованих йому злочинів, а достовірність встановлених фактичних обставин буде перевірятись в ході судового розгляду у встановленому законом порядку.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд першої інстанції встановив, що доводи є обґрунтованими, заявлені ризики не зменшились та існують на даний час.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У рішенні по справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року, на яке послався слідчий суддя, Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Суд першої інстанції перевірив доводи прокурора щодо існування обставин, які свідчать про те, що ризики, які були підставою для обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися. Такими обставинами обґрунтовано визнано те, що ОСОБА_8 на даний час обвинувачується у вчиненні злочинів середньої тяжкості та тяжкого злочину, що в свою чергу вказує на наявність ймовірності ризику переховування від суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.178 КПК України, врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше неодноразово судимий, у тому числі за вчинення аналогічних злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку, вчинення яких стало для нього джерелом для існування, та свідчить про те, що останній може вчинити інше кримінальне правопорушення. Також судом враховано стан його здоров`я, міцність соціальних зв`язків та наявність постійного місця проживання, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, які дають підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Колегія суддів вважає, що посилання захисника на відсутність заявлених ризиків є неспроможними, оскільки існування цих ризиків неодноразово перевірялося, у тому числі, і під час обрання обвинуваченому вказаного запобіжного заходу, і під час його продовження, та які на теперішній час не зменшились і не перестали існувати.

Не можуть бути визначальною підставою для задоволення апеляційної скарги і соціальні зв`язки обвинуваченого, оскільки їх наявність та міцність, а також дані, які характеризують особу, на що є посилання в апеляції захисника, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для обрання та подальшого продовження запобіжного заходу ОСОБА_8 .

Доводи захисника про те, що ОСОБА_8 не має наміру переховуватись від органів досудового розслідування також не спростовують існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на момент розгляду судом першої інстанції клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою.

Посилання захисника на неможливість перебування обвинуваченого під вартою через погіршення стану здоров`я внаслідок тяжкого захворювання (туберкульоз) та відсутності належного лікування, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки будь-яких доказів, які б підтвердили, що обвинувачений через погіршення здоров`я не може триматися під вартою, апеляційному суду не було надано, у тому числі не було надано ніякої довідки медичної комісії про неможливість тримання його під вартою.

Стосовно доводів захисника на те, що суд першої інстанції продовжив строк тримання під вартою обвинуваченому без письмового клопотання прокурора, яке не було вручено ані стороні захисту, ані обвинуваченому, а тому суд не мав права продовжувати дію запобіжного заходу ОСОБА_8 , то вони також є безпідставними, оскільки, відповідно до вимог ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту. В даному випадку, прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою, а тому клопотання про продовження строку тримання під вартою не було вручено обвинуваченому та захиснику через його відсутність.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, що хоча тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що зазначені ризики у сукупності свідчать про неможливість запобігання ним шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу, менш обтяжливого, ніж тримання під вартою, а також про те, що запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою буде невиправданим і не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в цілому обґрунтовано, у відповідності з вимогами ст.ст.197, 199 КПК України, з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , даних про особу обвинуваченого, за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, продовжив строк тримання його під вартою, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування ухвали суду, при апеляційному розгляді, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника-адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання від вартою на домашній арешт та продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.309, ч.2 ст.311 КК України, строк тримання під вартою на 60 діб, тобто до 04 квітня 2020 року, залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_9 ОСОБА_4