Номер провадження: 11-кп/813/1664/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий: суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_9 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2019 року про повернення прокурору для усунення недоліків обвинувального акту стосовно ОСОБА_10 , обвинуваченого за ч.2 ст.194, ч.3 ст.296 КК України у кримінальному провадженні №000434внесеному до ЄРДР 16.02.2019 року,

установив

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.
До Приморського районного суду м. Одеси надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні №000434, внесеному до ЄРДР 16.02.2019 року відносно ОСОБА_10 , обвинуваченого за ч.2 ст.194, ч.3 ст.296 КК України.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2019 року вказаний обвинувальний акт був повернутий прокурору для усунення недоліків.

Суд мотивував своє рішення тим, що:

- прокурором не був зазначений у сформульованому обвинуваченні виклад фактичних обставин кримінального правопорушення стосовно залучених, як потерпілих ОСББ «Ренесанс», не був зазначений у формулюванні обвинувачення розмір шкоди, який був спричинений потерпілим ОСББ «Ренесанс», не зазначені фактичні обставини спричинення ОСББ «Ренесанс» будь-якої шкоди;

- у порушення вимог п.5,7 ч.2 ст.291 КПК України не сформульовано обвинувачення, не зазначена об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст.194 КК України, який розмір шкоди був спричинений потерпілому ОСОБА_11 , які саме речі були знищенні шляхом підпалу;

- у порушення вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України у обвинувальному акті прокурор не зазначив правову кваліфікацію кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України з посиланням на положення закону і статті (частини статті), а саме який розмір шкоди був спричинений, великий чи особливо великий, та не сформулював обвинувачення, передбачене ч.2 ст.194 КК України.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка їх подала.

На дану ухвалу прокурор подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вважає ухвалу незаконною у зв`язку з істотними порушеннями судом вимог КПК України.

Апеляційну скаргу прокурор обґрунтовує тим, що посилання суду на відсутність в обвинувальному акті викладу фактичних обставин кримінального правопорушення є необґрунтованими з огляду на те, що в даному випадку суд фактично вдався до оцінки доказів у даному кримінальному провадженні, що на даній стадії підготовчого судового засідання є неприпустимим.

На думку прокурора, обвинувальний акт складений відповідно до вимог ст. 291 КПК України та містить всі необхідні складові, які дозволяють призначити його до судового розгляду по суті.

На підставі цього, просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2019 року скасувати і призначити новий розгляд обвинувального акту у суді першої інстанції.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача; виступ прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити; думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до припису п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Пункт 13 ч. 1 ст. 3 КПК України передбачає, що обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно з ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Так, відповідно до положень ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 9) дату та місце його складення та затвердження.
Частиною 1 статті 337 КПК України встановлено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Згідно обвинувального акта, ОСОБА_10 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України за кваліфікуючими ознаками: умисне пошкодження чужого майна шляхом підпалу.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції стосовно того, що в обвинувальному акті не зазначена об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, а саме який розмір шкоди був спричинений, великий чи особливо великий, з таких підстав.
Частиною 1 статті 194 КК України встановлено відповідальність за умисне знищення або пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах. Юридичний аналіз даної норми свідчить про те, що законодавець указав тут на дві ознаки об`єктивної сторони складу цього злочину: суспільно небезпечне діяння («знищення або пошкодження чужого майна») та суспільно небезпечні наслідки («шкода у великих розмірах»).
За конструкцією об`єктивної сторони склад злочину передбачений у ч.1 ст.194 КК України є матеріальним, оскільки передбачає наслідки як обов`язковий елемент його об`єктивної сторони (причинний зв`язок між діяннями та наслідками).
Водночас, частина 2 статті 194 КК України передбачає відповідальність за «те саме діяння, вчинене шляхом підпалу, вибуху чи іншим загальнонебезпечним способом, або заподіяло майнову шкоду в особливо великих розмірах, або спричинило загибель людей чи інші тяжкі наслідки».
Кваліфікований склад, передбачений у ч. 2 ст. 194 КК, містить кілька альтернативних (окремих) кваліфікуючих ознак: 1) вчинення шляхом підпалу, вибуху чи іншим загальнонебезпечним способом, або 2) заподіяння майнової шкоди в особливо великих розмірах, або 3) спричинення загибелі людей чи інших тяжких наслідків. При цьому обґрунтовано кожній із них надано цілком самостійне значення.
Якщо припустити, що словосполучення «те саме діяння», застосоване законодавцем у ч. 2 ст. 194 КК віддзеркалює повністю ч. 1 цієї статті, тобто: «умисне знищення або пошкодження чужого майна», і «заподіяння шкоди у великому розмірі», то за такого підходу кожна із обставин, зазначених у ч. 2 ст. 194 КК потребує у якості попередньої умови встановлення також заподіяння шкоди у великому розмірі. Наприклад, при наявності такої кваліфікуючої ознаки як « заподіяння майнової шкоди в особливо великих розмірах», що свідчить про необхідність установлення саме такого розміру шкоди, безвідносно від наявності інших обставин та великого розміру, зазначеного у ч. 1 ст. 194 КК. Якщо ж стати на позицію, що і тут потрібно встановити шкоду у великих розмірах як у ч. 1, то вийде, що спочатку слід встановити великий, а потім ще й особливо великий розмір шкоди. Так само обставина «спричинення загибелі людей чи інші тяжкі наслідки», вкрай обмежує можливості застосування цієї частини, залишаючи за межами кримінальної відповідальності випадки, коли умисне знищення або пошкодження чужого майна не супроводжувалося заподіянням шкоди у великому розмірі, але спричинило загибель людей чи інші тяжкі наслідки . Такий підхід є вкрай суперечливим.
Тобто під словами «те саме діяння» законодавець має на увазі лише «суспільно небезпечне діяння», як ознаку об`єктивної сторони складу аналізованого злочину.
Нормативний зміст складу даного злочину пов`язаний з особливим варіантом його утворення - заміщення обов`язкової характеристики основного складу - «що заподіяло шкоду у великих розмірах» обтяжуючими обставинами «те саме діяння, що: вчинене шляхом підпалу, вибуху чи іншим загальнонебезпечним способом; заподіяло майнову шкоду в особливо великих розмірах; спричинило загибель людей; спричинило інші тяжкі наслідки. В цьому разі «заподіяння шкоди у великих розмірах» до змісту формулювання «те саме діяння» не входить.
В тексті статті 194 КК, не має такої тісної ув`язки між приписами частини першої та частини другої цієї статті КК, яка б беззаперечно свідчила, що для вчинення цього злочину другою, обов`язковою ознакою є і заподіяння шкоди у великих розмірах.
Законодавець під час формулювання кваліфікованих складів злочинів, використовує конструкції кваліфікованих формальних складів злочинів, а основний склад злочину є матеріальним, то під час кваліфікації за частинами 2, 3 тощо наслідки злочину, зазначені у частині 1 відповідної статті, не враховуються.
Диференціюючи кримінальну відповідальність за умисне знищення або пошкодження чужого майна, у випадку вчинення відповідного злочину шляхом підпалу, вибуху чи іншим загальнонебезпечним способом, то обов`язковою характеристикою є не наслідки, а «загальнонебезпечний спосіб знищення або пошкодження».
Спосіб знищення є пріоритетним, оскільки основним аргументом на його користь є більш вагома соціальна значущість (суспільна небезпека) способу знищення або пошкодження чужого майна порівняно з «шкодою у великих розмірах». Криміналізація такого посягання на майно переслідує за мету захистити не лише відповідні аспекти відносин власності, але і таке правове благо, як громадська безпека.
Позиція апеляційного суду, що «заподіяння шкоди у великих розмірах» до змісту формулювання «те саме діяння» не входить є послідовною із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду яка викладена в постанові від 05.12.2018 року та правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 27.03.2019 року (провадження №51-1581км18).
Апеляційний суд приходить до висновку, що словосполучення «те саме діяння», яке використовується в диспозиції ч.2 ст.194 КК, указує на те, що до діяння в цій статті слід відносити тільки знищення (пошкодження) майна, а шкода у великих розмірах є наслідком, який виступає криміноутворюючою ознакою лише для ч.1 ст.194 КК і не є необхідною для кваліфікації за ч.2 цієї статті. При кваліфікації випадків умисного знищення чи пошкодження майна шляхом підпалу, вибуху чи іншим загальнонебезпечним способом (ч.2 ст.194 КК) не має правового значення розмір спричиненої майнової шкоди.
З матеріалів кримінальної справи вбачається, що ОСОБА_10 проник до підсобного приміщення, яке знаходилося на 5 поверсі будинку АДРЕСА_1 , та підпалив речі, які знаходились в середині, та належать потерпілому ОСОБА_11 , тому в обвинувальному акті об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України зазначена вірно.
Разом з тим, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що обвинувальний акт в зазначеному кримінальному провадженні не відповідає вимогам п.п.5,7 ч.2 ст.291 КПК України, оскільки прокурором не був зазначений у сформульованому обвинуваченні виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, стосовно залучених як потерпілих ОСББ «Ренесанс», не був зазначений у формулюванні обвинувачення розмір шкоди, який був спричинений потерпілим ОСББ «Ренесанс», не зазначені фактичні обставини спричинення ОСББ «Ренесанс» будь-якої шкоди. Також в формулюванні обвинувачення не зазначено який розмір шкоди був спричинений потерпілому ОСОБА_11 , які саме речі були знищенні шляхом підпалу.
Вказані обставини, на переконання колегії суддів, призведуть до порушення передбаченого п.10 ч.1 ст.56 КПК України права потерпілих ОСББ «Ренесанс» на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди у порядку, передбаченому закономта неможливості обвинуваченого ОСОБА_10 зрозуміти, в чому саме його звинувачують та ефективно здійснювати своє право на захист, що перешкоджає призначенню зазначеного обвинувального акту до судового розгляду.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду про те, що зазначення в обвинувальному акті незрозумілого формулювання обвинувачення суперечить вимогам КПК України, призведе до порушення основоположного принципу кримінального процесуального права забезпечення права обвинуваченого на захист від висунутого обвинувачення, права потерпілих на відшкодування завданої злочином шкоди та перешкоджатиме проведенню судового розгляду кримінального провадження у чіткій відповідності до положень ч.1 ст. 337 КПК України, та як наслідок, унеможливить ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення.

Згідно з приписами п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив факт невідповідності обвинувального акту вимогам ст.291 КПК України та обґрунтовано повернув обвинувальний акт прокурору для усунення недоліків, а доводи прокурора в апеляційній скарзі є необґрунтованими, у зв`язку із чим колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Керуючись ст.110, 291, 314, 315, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2019 року про повернення прокурору для усунення недоліків обвинувального акту стосовно ОСОБА_10 , обвинуваченого за ч.2 ст.194, ч.3 ст.296 КК України у кримінальному провадженні №000434 внесеному до ЄРДР 16.02.2019 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4