ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 551/488/17 Номер провадження 11-кп/814/74/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2020 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
потерпілого ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
представника
потерпілого - адвоката ОСОБА_10
перекладача ОСОБА_11
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000198 за апеляційними скаргами прокурора Шишацького відділу Миргородської місцевої прокуратури ОСОБА_12 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 17 квітня 2018 року,-
В С Т А Н О В И В :

Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Яншабад-Широбад С-Дарс області Узбекистану, проживаючого без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , громадянина України, офіційно не працюючого, не одруженого, не судимого,
визнано винуватим та призначено покарання за ч.1 ст. 289 КК України у виді 3 років обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він впродовж трьох років з дня проголошення цього вироку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки , передбачені п.п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти вказаний орган про зміну свого місця проживання чи роботи.
Стягнуто з ОСОБА_7 на прибуток держави 2230 гривень 80 копійок на відшкодування процесуальних витрат на залучення експерта.
В задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_13 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином відмовлено.
Вирішено питання про речові докази.
Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 10.06.2017 приблизно 13 години в селі Товсте Шишацького району Полтавської області, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, скориставшись відсутністю володільця автомобіля ВАЗ 2107 д.н.з. НОМЕР_1 пересів з пасажирського сидіння на місце водія та, завівши двигун, розпочав рух по ґрунтовій дорозі в селі Товсте, не впорався з керуванням транспортним засобом і допустив зіткнення автомобіля з деревом на узбіччі дороги. Після цього ОСОБА_7 місце дорожньо-транспортної пригоди залишив.
У апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, ст. 75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 , що потягнуло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України та призначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 років обмеження волі.
Свої вимоги прокурор обгрунтовує тим, що суд, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України не мотивував своє рішення та не врахував те, що ОСОБА_7 характеризується посередньо, не працює, не має стійких соціальних зв`язків, збитки завдані злочином обвинуваченим не відшкодовані, жодних заходів до погашення потерпілому заподіяної матеріальної шкоди з червня 2017 року не вживались, думку потерпілого, який наполягав на суворій мірі покарання, відсутність пом`якшуючих обставин, та вчинення злочину в стані алкогольного сп"яніння, що є обтяжуючою обставиною через це призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
У апеляційній скарзі потерпілий, не оспорюючи фактичні обставини справи та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 , просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання у виді обмеження чи позбавлення волі та просив цивільний позов задовольнити у повному обсязі.
Свої вимоги потерпілий обгрунтовує тим, що суд, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України не мотивував своє рішення та не врахував думки його потерпілого і прокурора, щодо призначення обвинуваченому найсуворішого покарання, відсутність пом`якшуючих обставин: щирого каяття та вчинення злочину в стані алкогольного сп"яніння, що є обтяжуючою обставиною.
Крім того, суд не врахував те, що у 2014 році він ОСОБА_8 придбав автомобіль ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 у ОСОБА_14 , при отриманні грошей за автомобіль, ОСОБА_14 передав йому ОСОБА_8 документи на право власності даного автомобіля і ключі від нього. В результаті ДТП транспортному засобу спричинено технічні пошкодження, і він ОСОБА_8 , як фактичний володілець на досудовому розслідуванні був визнаний потерпілим і подав у кримінальному провадженні позовну заяву про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Тому суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, мотивуючи тим, що за захистом своїх прав до суду повинна звертатися особа, яка значиться власником у технічному паспорті, тобто ОСОБА_14 , але одночасно, суд не залучив останнього до участі у кримінальному провадженні та позбавив його можливості захищати свої порушені злочином права та інтереси.
Заслухавши доповідь судді і пояснення: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу подану прокурором ОСОБА_12 ; обвинуваченого, захисника, які вважали оскаржуване судове рішення справедливим та законним; потерпілого та його представника, які підтримали подану потерпілим та прокурором апеляційні скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України, а саме, як незаконне заволодіння транспортним засобом, суд зробив на підставі досліджених у судовому засіданні та детально викладених у вироку доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, тому кваліфікація судом дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 289 КК України, є правильною і підтверджується зібраними у справі і перевірених у суді доказах, оцінених у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України.
Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора та потерпілого про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме на думку апелянтів не підлягає застосуванню ст. 75 КК України, внаслідок чого судом призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, вони є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційних злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
У п. 3постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.
Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» у повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, за станом здоров`я страждає на наслідки черепно-мозкової травми, обмежено працездатний, примусового лікування від алкоголізму та наркоманії не потребує, думку потерпілого, відсутність обставин, які пом`якшують покарання та обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Щодо прохання апелянтів при призначенні більш суворого покарання ОСОБА_7 врахувати те, що обвинувачений не працює, не має стійких соціальних зв`язків слід зазначити, що за даними довідок КП «Техкомунбуд» і Виконавчого комітету Шишацької селищної ради, ОСОБА_7 з 14.11.2018 по теперішній час працює робітником по благоустрою та за період роботи на підприємстві зарекомендував себе позитивно, до роботи відноситься відповідально, трудову дисципліну виконує без порушень, а також ОСОБА_7 проживає спільно зі своєю співмешканкою ОСОБА_15 в особистому домоволодінні. Отже, прохання апелянтів у цій частині, є неспроможними.
Обговорюючи правильність призначеного покарання ОСОБА_7 колегія суддів, окрім врахованого судом, враховує те, що обвинувачений : вперше вчинив злочин, працює робітником по благоустрою КП "Техкомунбуд", з місця роботи характеризується позитивно, проживає однією сім`єю з ОСОБА_15 .
Апеляційний суд враховує те, що обвинувачений не відшкодував збитки потерпілому, проте сам по собі даний факт не може бути підставою для призначення обвинуваченому більш суворого покарання і не свідчить про неправильність звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням за ст. 75 КК України.
Отже, призначене судом ОСОБА_7 покарання, яке відповідно санкцій ч.1 ст. 289 КК України є не мінімальним та відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, яке призначено із врахуванням тяжкості вчиненого злочину, характеру та ступеню суспільної небезпечності, даних про особу обвинуваченого, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Звільнивши правильно обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням і встановивши іспитовий строк у максимальних межах та поклавши обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, суд не порушив приписи ст. 75 КК України, оскільки правильно врахував дані про особу обвинуваченого і конкретні обставини справи наведені вище.
Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України та призначення ОСОБА_7 покарання, в ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.
З огляду на вказане вище підстави для задоволення апеляційних скарг щодо призначення обвинуваченому більш суворого покарання і скасування вироку суду у частині застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень ст. 75 КК України, відсутні.
Переглядаючи вирок в частині апеляційних доводів потерпілого ОСОБА_8 , щодо задоволення поданих ним цивільних вимог, колегія суддів дійшла такого висновку.
Згідно з ч. 2. ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
У відповідності до частини 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Так, у вироку суду першої інстанції вказано, що з наявної в матеріалах кримінального провадження копії технічного паспорта серія НОМЕР_2 власником автомобіля ВАЗ 2107 державний номерний знак НОМЕР_1 є ОСОБА_14 , тому суд зазначає, що ОСОБА_14 належить право звернення до суду з позовом про захист його порушеного права власності.
Враховуючи наведене, суд вказав, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Колегія суддів зазначає, що органом досудового розслідування ОСОБА_8 був визнаний потерпілим, суд з цим погодився, оскільки обвинувальний акт з даного приводу судом не повертався з огляду на це висновок суду щодо відмови в задоволенні цивільного позову, є передчасним.
Відповідно до своїх процесуальних можливостей обмежених ст. 404 КПК України, з урахуванням загальних засад кримінального провадження передбачених ст.ст. 7,9 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про слушність апеляційних доводів потерпілого ОСОБА_8 щодо необґрунтованості та невмотивованості вироку в частині відмови в задоволенні цивільного позову, що обумовлює часткове задоволення його апеляційних вимог, а вирок в цій частині підлягає скасуванню та призначенню нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, як така, що містить вимогу про скасування вироку суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_8 та прокурора Шишацького відділу Миргородської місцевої прокуратури ОСОБА_12 задовольнити частково.
Вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 17 квітня 2018 року щодо ОСОБА_7 у частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити у цій частині новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства у суді першої інстанції.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили в частині залишення вироку без змін з моменту оголошення та може бути оскаржено в цій частині на протязі трьох місяців до касаційної інстанції.
В частині скасування вироку щодо вирішення цивільного позову та призначення у цій частині нового судового розгляду ухвала оскарженню не підлягає.
СУДДІ
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4