Справа №592/7849/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/248/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 592/7849/19 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 листопада 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та мешканку АДРЕСА_1 , раніше судиму, останній раз: 28 листопада 2017 року вироком Ковпаківського районного суду м. Суми за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді арешту на строк 6 місяців,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

До апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 листопада 2019 року, в якій він просить змінити вирок та звільнити обвинувачену від відбування призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та з покладенням на неї процесуальних обов`язків.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винною у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення за ч.3 ст.185 КК України та призначено їй покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на один рік шість місяців.

Строк відбуття покарання визначено рахувати з дня відбування покарання у місцях позбавлення волі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі 2000 грн., на користь ОСОБА_10 у розмірі 300 грн. та на користь ОСОБА_11 600 грн.

Знято арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 березня 2019 року.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

За змістом доводів апеляційної скарги захисник, не оскаржуючи обсяг встановленого вироком обвинувачення, кваліфікацію дій ОСОБА_7 , розмір стягуваних збитків, вважає призначене обвинуваченій покарання не справедливим та таким, що за своєю суворістю не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі винної. Так, апелянт вважає не вмотивованим вирок суду в частині призначеного покарання, оскільки хоча суд і вказав на пом`якшуючі обставини, але фактично ці обставини не врахував. Зазначає, що як на досудовому слідстві, так і під час судового розгляду справи ОСОБА_7 , яка є особою молодого віку, визнавала свою вину, активно сприяла розкриттю злочину, щиро розкаялась, у повному обсязі відшкодувала заподіяну шкоду, яка є незначною, що знижує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою діяння, а також, що ОСОБА_7 позитивно характеризується за місцем роботи, має малолітню дитину та не врахував обставини щодо того з ким проживатиме дитина у випадку позбавлення обвинуваченої волі.

За вироком суду, 21 березня 2019 року близько 12-10 год. ОСОБА_7 зайшла до приміщення Державного професійно-технічного навчального закладу «Сумський центр професійно-технічної освіти», що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. О.Шапаренко,7, піднявшись на третій поверх даного закладу, побачила приміщення кабінету з назвою «Препараторська», в дверях якої знаходився ключ. Відчинивши двері кабінету ключем, ОСОБА_7 проникла до нього та виявила три жіночі сумки, з яких дістала гаманці, що належать ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , в яких знаходились кошти відповідно в сумі 310 грн., 600 та 2000 грн. Взявши дані гаманці, ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зникла, а викраденим майном розпорядилась на власний розсуд, чим вчинила таємне викрадення чужого майна, кваліфікуючими ознаками якого є «поєднано з проникненням в інше приміщення» та «вчинено повторно».

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника ОСОБА_6 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора про законність вироку, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Висновки суду за встановлених у вироці обставин про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині, не переглядає їх відповідно до ч.1 ст.404 КПК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги захисника лише в частині призначеного покарання, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Так, у ст.65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між альтернативами, кожна з яких є законною, як однією із форм реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при його розгляді та ухваленні вироку суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання вказаних вимог закону дотримався в повному обсязі.

Мотивуючі своє рішення про призначення обвинуваченій покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винної та її щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, які визнав обставинами, що пом`якшують покарання.

Також суд взяв до уваги, що ОСОБА_7 за місцем мешкання характеризується посередньо, на обліку у психіатричному та наркологічному диспансері не перебуває, але є клієнтом громадської організації в рамках обласної програми забезпечення профілактики ВІЛ-інфекції, лікування, догляду та підтримки ВІЛ-інфікованих і хворих на СНІД, має постійне місце проживання, має малолітню дитину, 2018 року народження, щире каяття обвинуваченої, визнання вини та сприяння розкриттю злочину всі ці обставини пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що дає можливість суду застосувати статтю 69 КК України і призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.3 ст.185 КК України, але у вигляді позбавлення волі, враховуючи не відшкодування збитків потерпілим та притягнення до кримінальної відповідальності за аналогічні злочини, що свідчить про її схильність до продовження протиправної діяльності та не бажання стати на шлях виправлення.

Обставин, які обтяжують чи пом`якшують покарання обвинуваченої судом встановлено не було.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, положення ст.ст.50,65 КК України, реалізуючі принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченій покарання нижче від найнижчої межі санкції ч.3 ст.185 КК України, у виді позбавлення волі.

Оцінюючи вимоги апеляційної скарги захисника в інтересах ОСОБА_7 щодо звільнення обвинуваченої на підставі ст.75 КК України від відбування зазначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, колегія суддів вважає ці доводи необґрунтованими й апеляційну скаргу відхиляє з наступних міркувань.

Так, наведені в апеляційній скарзі захисника доводи щодо мотивів можливості звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного їй покарання, такі як визнання обвинуваченою своєї вини, позитивні характеристики та наявність у неї малолітньої дитини, то ці обставини не є підставою для зміни вироку суду першої інстанції, оскільки вони були предметом оцінки суду та враховані ним у сукупності з іншими обставинами при визначенні обвинуваченій виду та міри покарання, яке є нижчим від найнижчої межі санкції статті, за якою її засуджено.

Крім того, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для застосування до ОСОБА_7 положень ст.75 КК України також у зв`язку з тим, що обвинувачена неодноразово засуджувався за вчинення умисних злочинів проти власності, проте належних висновків для себе не зробила, на шлях виправлення не стала і знову вчинила злочин за ст.185 КК України.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нових злочинів.

Колегія суддів приходить до переконання, що саме таке покарання, яке визначено судом першої інстанції, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого злочину та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи, це покарання не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», а також є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 і попередження вчинення нею нових злочинів.

Таким чином, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для звільнення ОСОБА_7 на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного їй покарання, а тому наведені доводи апелянта не заслуговують на увагу колегії суддів. Будь-яких інших доводів, які б давали суду підстави для задоволення апеляційної скарги, захисником не наведено.

Враховуючи викладене, вважати призначене ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців надмірно суворим та несправедливим колегія суддів не вбачає підстав, навіть з урахуванням і тих обставин, на які є посилання в апеляційній скарзі.

Отже, висновок суду, з урахуванням усіх встановлених ним у сукупності обставин щодо міри та виду покарання обвинуваченій ОСОБА_7 згідно із вимогами закону про кримінальну відповідальність є обґрунтованим та відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.ст.50,65 КК України.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 листопада 2019 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4