УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року. м. Володимир-Волинський
Слідчий суддя Володимир-Волинського міського суду Волинської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю представника потерпілого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 , розглянувши скаргу останнього в інтересах потерпілого у кримінальному провадженні ОСОБА_3 на постанову слідчого СВ Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_5 від 28 серпня 2019 року про закриття кримінального провадження № 0000426, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 червня 2019 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
13 травня 2020 року адвокат ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду із скаргою на постанову слідчого СВ Володимир-Волинського ВП ГУНП України у Волинській області ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження від 28 серпня 2019 року.
У скарзі покликається на ту обставину, що в проваджені СВ Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області знаходилось кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за номером 0000426 від 20 червня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. 28 серпня 2019 року слідчим СВ Володимир-Волинського ВП ГУНП України у Волинській області ОСОБА_5 була винесена постанова про закриття кримінального провадження за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Не погодившись з висновками слідчого у постанові про закриття кримінального провадження, вважає, що вони висловлені суб`єктивно. Переконаний, що в діях ОСОБА_6 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, який підтверджено відповідним висновком експертизи та показаннями свідків. Слідчий у постанові констатувала наявність складу кримінального правопорушення, проте на свій розсуд розтлумачила діяння, що було вчинене ОСОБА_6 , як малозначне, не з`ясувавши при цьому позиції потерпілого ОСОБА_3 . З підстав незаконності прийнятого у справі рішення просив постанову про закриття кримінального провадження № 0000426 скасувати.
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 підтримав свою скаргу, просив її задовольнити з викладених у ній підстав.
Слідчий, постанова якого оскаржується, до суду не з`явився. У відповідності до положень ч.3 ст.306 КПК України, відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.
Заслухавши доводи скаржника, перевіривши матеріали скарги та витребуваного кримінального провадження, слідчий суддя прийшов до наступних висновків.
У відповідності до п.3 ч.1 ст.303 КПК України, рішення слідчого про закриття кримінального провадження може бути оскаржене заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.
Згідно ч.1 ст.304 КПК України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.
Витребувані судом матеріали кримінального провадження № 0000426 не містять доказів про вручення ОСОБА_3 оскаржуваної постанови від 28 серпня 2019 року, відтак у суду відсутні будь-які підстави стверджувати про пропущення ним строку, визначеного ч.1 ст.304 КПК України, у зв`язку з чим суд провів розгляд скарги по суті.
У відповідності до ч.2 ст.9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Статтею 91 КПК Українивизначені обставини, які підлягають доказуванню, зокрема: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання, та інші.
Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Згідно ч.1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК України випадках,- на потерпілого.
За змістом ч.2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих дій і негласних слідчих дій, витребування й отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових і фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Статтею 94 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
У відповідності до ч.1 ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
На підставі ч.2 ст.84 КПК України, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Положеннями ст.86 КПК України визначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Слідчий суддя також враховує, що у силу ст.110 КПК України, постанова слідчого має містити відомості про зміст обставин, які є підставою для її прийняття, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування.
Таким чином, законним процесуальне рішення у кримінальному провадженні може визнаватись лише у разі його відповідності вищевказаним положенням закону.
Закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення (формою закінчення досудового розслідування), а тому провадження має закриватися після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів, які були одержані під час кримінального провадження у передбачений КПК України процесуальний спосіб.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 20 червня 2019 року до Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області надійшли дві заяви ОСОБА_3 про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125 та ч.1 ст.129 КК України. За змістом вказаних заяв, ОСОБА_3 повідомляв правоохоронний орган про нанесення йому ОСОБА_6 умисного легкого тілесного ушкодження, а також про вчинення щодо нього її батьком - ОСОБА_7 погрози вбивством.
У відповідності до наявного у справі витягу з ЄРДР від 21 червня 2019 року слідчим Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області за заявою ОСОБА_3 20 червня 2019 року були внесені до ЄРДР відомості у кримінальному провадженні № 0000426 лише за фактом нанесення легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_3 , тобто за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
За матеріалами справи під час розслідування кримінального провадження № 0000426, слідчим проведено лише дві слідчі (процесуальні) дії - вручено потерпілому ОСОБА_3 пам`ятку про його права та проведено його допит від 21 червня 2019 року.
Інші долучені до провадження копії документів, а саме: клопотання про призначення судово-медичної експертизи від 23 травня 2019 року, ухвали слідчого судді про доручення проведення судово-медичної експертизи від 24 травня 2019 року, висновку експерта № 71 від 03 червня 2019 року; протоколів допиту свідків ОСОБА_8 від 30 травня 2019 року, ОСОБА_9 від 31 травня 2019 року, ОСОБА_7 від 06 червня 2019 року, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 від 27 червня 2019 року - не можуть бути та не є доказами у кримінальному провадженні № 0000426, оскільки здобуті під час розслідування іншого кримінального провадження № 0000349 від 23 травня 2019 року, жодним передбаченим КПК України процесуальним способом не долучені до матеріалів даного кримінального провадження.
Відтак, у відповідності до положень ст.86 КПК України, слідчий не вправі їх використовувати при прийнятті процесуальних рішень.
Окремо суд звертає увагу на те, що у відповідності до ч.2 ст.84 КПК України письмові пояснення отримані 31 липня 2019 року у ОСОБА_6 також не мають жодного доказового значення у справі, а за час досудового розслідування вона допитаною не була.
28 серпня 2019 року слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 0000426 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення.
Оскаржувана постанова обґрунтована висновком судово-медичної експертизи, яким встановлено у ОСОБА_3 тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких, показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про обставини конфліктної ситуації, що виникла 22 травня 2019 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , а також поясненнями ОСОБА_6 .
З врахуванням вказаного вище суд констатує, що будь-які посилання слідчого в оскаржуваній постанові на докази, які не були отримані у передбачений КПК України спосіб, є неприпустимим, а відтак така постанова не може відповідати вимогам закону та підлягає скасуванню зокрема і з цих підстав.
Крім того, оскаржувана постанова слідчого містить ряд суперечливих між собою висновків.
Зокрема, слідчий констатував наявність в діях ОСОБА_6 склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, однак самостійно встановивши його малозначність за ч.2 ст.11 КК України, прийшов до висновку про відсутність складу вказаного правопорушення, на підставі чого закрив кримінальне провадження за п.2 ч.1 ст.284 КПК України.
Вичерпний перелік одинадцяти підстав закриття кримінального провадження передбачено у ч.1 ст.284 КПК України.

Зокрема, відповідно до п.2 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.
В цьому пункті зазначені випадки, коли встановлено, що діяння, з приводу якого може здійснюватися кримінальне провадження, дійсно вчинено, однак не вказаною особою, а іншою особою або ж воно непередбачене чи не розцінюється кримінальним законом як злочин.
Відповідно до ч.2 ст.11 КК України, не є злочином вчинене суб`єктом злочину винне діяння, прямо передбачене КК України, якщо воно через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяло і не могло заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Статтею 125 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне легке тілесне ушкодження.
У відповідності до ч.1 ст.11 КК України, злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.
Отже законодавець самостійно визначив заподіяння легкого тілесного ушкодження як діяння, яке становить суспільну небезпеку.
Безпосереднім об`єктом вказаного кримінального правопорушення є здоров`я особи, відтак потерпілим може бути виключно фізична особа.
За таких обставин юридичне значення в даній категорії справ при встановленні поняття «значимості» кримінального правопорушення може мати ступінь заподіяння такої шкоди конкретно потерпілому, а не його значення для юридичних осіб, суспільства чи держави в цілому.
Поняття істотної шкоди в контексті ч.2 ст.11 КК України носить оціночний характер, його зміст визначається оцінкою правозастосовними органами всіх конкретних обставин справи.
Якщо істотність шкоди знаходить своє чітке відображення у визначенні об`єктивних ознак того чи іншого складу злочину, тобто характер шкоди є фіксованим і не може оцінюватись на розсуд правозастосувача, застосування кримінально-правової норми про малозначність виключається.
За цих же обставин якщо істотність матеріальної (майнової чи фізичної) шкоди прямо визначена безпосередньо в диспозиції норми закону через певну кількість неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тяжкість тілесних ушкоджень, тощо, то недосягнення певного рівня шкоди є свідченням відсутності складу злочину, а не малозначності діяння.
Отже, якщо диспозицією ч.1 ст.125 КК України прямо передбачена кримінальна відповідальність за заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження, то встановлення в ході розслідування вказаного виду шкоди, повинно мати своїм наслідком притягнення винної особи до кримінальної відповідальності.
Встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень у відповідності до ст.91 КПК України відноситься до предмету доказування в даній категорії справ, та згідно ч.2 ст.242 КПК України має підтверджуватись висновком судово-медичної експертизи.
Відтак, оскільки в диспозиції статті 125 КК України повністю зафіксовано характер правопорушення, слідчий позбавлений права застосовувати положення про малозначність, унормоване в частині другій статті 11 КК України.
Крім того, суд звертає увагу і на те, що заява ОСОБА_3 від 20 червня 2019 року щодо вчинення по відношенню до нього погрози вбивством, під час досудового розслідування перевірена взагалі не була.
Закриття кримінального провадження без проведення в ньому досудового розслідування, посилання в процесуальному документі на взаємовиключні висновки щодо одних і тих же обставин, які підлягали з`ясуванню, є неприпустимим, суперечать завданням кримінального провадження, грубо порушують права потерпілого.
Таким чином, при прийнятті рішення про закриття кримінального провадження № 0000426, слідчий допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно ч.3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
У відповідності до п.18 ч.1 ст.3 КПК України, слідчий суддя наділений повноваженнями судового контролю щодо дотримання законності під час досудового розслідування.
Вивчивши матеріали кримінального провадження № 0000426, постанову про закриття кримінального провадження в ньому, слідчий суддя прийшов до висновків про необхідність скасування даної постанови, оскільки вона не відповідає вимогам вищевказаних законодавчих положень.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 26, 242, 303, 305-307 КПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Скаргу ОСОБА_4 на постанову від 28 серпня 2019 року про закриття кримінального провадження № 0000426 задовольнити.
Скасувати постанову від 28 серпня 2019 року слідчого СВ Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження № 0000426, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 червня 2019 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Матеріали кримінального провадження № 0000426 повернути до Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області для продовження досудового розслідування.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя (підпис).

Згідно з оригіналом.
Суддя Володимир-Волинського міського суду ОСОБА_1