Номер провадження: 11-сс/813/119/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуюча - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2019 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001298, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.06.2018, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України,

встановив:
Зміст оскарженого судового рішення.
Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 , та накладено арешт на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , (умовно зазначено як квартира АДРЕСА_2 ), що належить на праві приватної власності ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого у реєстрі за № 485, номер запису про право власності № 25632935, у кримінальному провадженні №0001298, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.06.2018, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі представник власника майна просить оскаржену ухвалу скасувати і постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що:

-слідчий суддя під час розгляду клопотання не перевірив та не встановив наявність належних підстав для арешту майна;

-вилучене майно, на яке накладено арешт, не є доказом у даному кримінальному провадженні, в клопотанні слідчого не доведено, що це майно підлягає спеціальній конфіскації;

-власник майна не є підозрюваним у даному кримінальному провадженні.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , який повністю підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржену ухвалу залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження, який є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Зокрема положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Під час апеляційного перегляду оскарженого судового рішення апеляційним судом встановлено, що зазначені вимоги закону слідчим суддею районного суду не були виконані.

Слідчий суддя, пославшись на вимоги ст. 173 КПК України, задовольнив клопотання слідчого СВ Київського Вп у м. Одесі ГУНП в Одеській області та прийняв рішення про необхідність накладення арешту на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (умовно зазначено як квартира АДРЕСА_2 ), що належить на праві приватної власності ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого у реєстрі №485, номер запису про право власності №25632935.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком слідчого судді, та при вирішенні питання щодо законності ухваленого судового рішення керується наступними вимогами кримінального процесуального закону України.

Відповідно до положень частин 1-3 статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом четвертим частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Згідно з ч. 8 ст. 170 КПК України, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Апеляційним судом встановлено, що під час розгляду клопотання про арешт майна ОСОБА_8 слідчим суддею не дотримано вказані вимоги КПК України.

Згідно оскарженої ухвали встановлено, що в провадженні слідчого відділу Київського відділу поліції у м. Одесі ГУНП в Одеській області перебувають матеріали кримінального провадження №0001298, внесеного до ЄРДР 26.06.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що 25.06.2018 до ЧЧ Овідідопольського ВП надійшла ухвала Овідіопольського районного суду щодо внесення відомостей до ЄРДР за заявою громадянина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо вчинення проти нього та його дружини шахрайських дій громадянами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Також встановлено, що до 06.04.2018, власником спільної частки 27/100 в домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , була рідна матір ОСОБА_13 ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_13 здійснювала усі дії з майном на підставі довіреності від ОСОБА_14 . На даний час, згідно інформації з Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з 06.04.2018 власником 27-ї частки із 100 частин в домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_8 згідно договору купівлі-продажу (а. с. 1-2, 48).

Під час апеляційного розгляду, встановлено, що на теперішній час досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001298, внесеному до ЄРДР 26.06.2018, триває вже дев`ятнадцять місяців, але фактично слідчі дії не проводяться.

З матеріалів кримінального провадження, які були надані апеляційному суду, вбачається, що, на цій стадії досудового розслідування, не встановлені обґрунтовані підстави вважати, що арештоване майно могло бути одержане внаслідок вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 або, що воно є предметом кримінального правопорушення, а також під час досудового розслідування не встановлені особи, причетні до вчиненого кримінального правопорушення, жодній особі не повідомлено про підозру.

Крім того в матеріалах кримінального провадження відсутні жодні відомості про визнання ОСОБА_8 причетним до вчиненого кримінального правопорушення, та навпаки, відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 допитано в якості свідка (а. с. 21-24).

Прокурором під час апеляційного розгляду не наведено жодного доказу того, що ОСОБА_8 має відношення до вказаного кримінального правопорушення як підозрюваний, обвинувачений або цивільний відповідач.

За змістом ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Арешт може бути накладений на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, визначено необхідність арешту майна.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Разом з тим, згідно зі ст. 7, 16 КПК України, загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Вирішуючи питання про арешт майна, слідчий суддя виходив з того, що майно, на яке слідчий просив накласти арешт, а саме нерухоме майно, є предметом злочину, тобто містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тому існує необхідність у його збереженні, та з метою забезпечення в подальшому відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення та запобігання можливості відчуження вищевказаного майна на користь третіх осіб, забезпечення цивільного позову.

Апеляційний суд не погоджується із зазначеними висновками слідчого судді, оскільки з матеріалів клопотання не вбачається наявність жодних підстав вважати, що вказане майно може містити на собі сліди кримінально-протиправних дій або інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Відповідно до копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.07.2018, ОСОБА_8 , згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06.04.2018, придбав 27/100 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 25-29).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, про те, що майно, на яке накладено арешт, не відповідає критеріям речових доказів.

Крім цього з клопотання слідчого, ухвали слідчого судді та матеріалів кримінального провадження не вбачається, який правовий статус має майно, на яке накладено арешт, в контексті вимог ст. 98 КПК України.

Також в матеріалах, наданих апеляційному суду, відсутні відомості щодо наявності цивільного позову в даному кримінальному проваджені, а в клопотанні слідчого, як і в ухвалі слідчого судді, відсутні докази того, що вказане нерухоме майно може забезпечити в подальшому відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, або буде відчужене на користь третіх осіб.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

В матеріалах провадження відсутні належні докази, які давали б беззаперечні підстави суду дійти до висновку про наявність необхідності в накладенні арешту на вказане майно.

Разом з тим, апеляційний суд переконаний, що відмова в накладенні арешту не може призвести до його зникнення, знищення, приховування та інших негативних наслідків, що можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Наявні матеріали свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Отже, ухвала слідчого судді є необґрунтованою, оскільки арешт накладено на нерухоме майно особи, яка не має статусу підозрюваного або обвинуваченого, арештоване майно не визнано речовим доказом у справі, та в кримінальному провадженні відсутній цивільний позов.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Слідчий суддя не звернув увагу на викладені обставини та постановив ухвалу, яка не відповідає нормам права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості.

Слідчий суддя не обґрунтував висновку стосовно того, що існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що арештоване майно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

З урахуванням викладеного, а саме того, що за матеріалами клопотання неможливо чітко встановити, яке відношення вказане майно має до розслідування вчиненого злочину, апеляційний суд приходить до висновку, що арешт накладено необґрунтовано.

Наведене свідчить, що слідчий суддя, задовольнивши клопотання слідчого про арешт майна фактично позбавив ОСОБА_8 права володіти та розпоряджатися своїм майном, право власності на яке зареєстровано в установленому законом порядку , оскільки відсутні підстави для накладення арешту на вищевказане майно.

Встановлені апеляційним судом обставини свідчать про те, що висновки слідчого судді, викладені в оскарженій ухвалі, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що, згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України, п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України, є підставами для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржена ухвала скасуванню з постановленням нової ухвали.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2019 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001298, внесеному до ЄРДР 26.06.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Київського районного суду м. Одеси ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно в кримінальному провадженні №0001298, внесеному до ЄРДР 26.06.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4