Справа № 369/5982/169 Головуючий у суді І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1295/2020 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія ч. 1 ст. 286 КК України

В И Р О К
іменем України
13 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі
суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря: ОСОБА_5 ,
за участю прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
законного представника
потерпілої: ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Петрівське Києво-Святошинського району Київської області, українця, громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , не одруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком від 28.12.2009 року Києво-Святошинського районного суду Київської області за ч. 4 ст. 187 КК України до 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна, який звільнився 12.03.2016 року з Коростенської ВК Житомирської області (№ 71) на підставі ухвали від 04.03.2016 року Коростенського районного суду Житомирської області на підставі ст. 81 КК України умовно-достроково на невідбутий строк 1 (один) рік 9 (дев`ять) місяців 3 (три) дні,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено від призначеного основного покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину та виконуватиме покладені на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Постановлено стягнути із ОСОБА_7 : на користь ОСОБА_8 40 000 (сорок тисяч) грн. моральної шкоди; на користь Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» 2 745 (дві тисячі сімсот сорок п`ять) грн. 39 (тридцять дев`ять) коп. витрат на лікування ОСОБА_10 ; на користь держави процесуальні витрати у кримінальному провадженні у розмірі 5 434 (п`ять тисяч чотириста тридцять чотири) грн.
Цим же вироком вирішено питання про речові докази.
В С Т А Н О В И Л А:
Відповідно до вироку суду, 04.09.2018 року близько 15 години 25 хвилин водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «BMW 525i», р/н НОМЕР_2 , рухався автодорогою «Боярка Святопетрівське Вишневе Київ» зі сторони м. Боярка в напрямку с. Святопетрівське в межах Києво-Святошинського району Київської області.
Рухаючись у вказаному напрямку, в районі будинку № 3 по вулиці Компресорній с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку, проявив неуважність, внаслідок чого не мав змоги постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, при виникненні перешкоди для руху своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого скоїв наїзд на автомобіль «Dacia Logan», д/н НОМЕР_3 , який перебував у нерухомому положенні та яким керував водій ОСОБА_11 .
Внаслідок наїзду пасажирка автомобіля «Dacia Logan», д/н НОМЕР_3 , - малолітня ОСОБА_12 , отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового перелому верхньої третини правої плечової кістки зі зміщенням уламків, які, в сукупності, згідно висновку судово-медичної експертизи № 317/Д від 14.11.2018 року відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я строком понад 21 день.
В даній дорожній обстановці водій ОСОБА_13 грубо порушив вимоги п. 1.5 (дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків), пп. «б» п. 2.3 (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом на дорозі,); п. 12.1 (під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним); п. 12.3 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди), Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306.
Порушення водієм ОСОБА_7 наведених вимог Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настання наслідків, у вигляді спричинення малолітній потерпілій ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.
В апеляційній скарзі законний представник потерпілої ОСОБА_8 просить вказаний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки без звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції прийшов до передчасних, необґрунтованих та невірних висновків щодо можливості застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України. Зазначає, що ОСОБА_7 жодного разу не вибачився перед потерпілою та її представниками, не пропонував своєї допомоги, хоча знав, що потерпіла перебуває у лікарні та потребує оперативного втручання. Апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_7 не мав права керувати транспортним засобом, оскільки за декілька днів до ДТП у нього було вилучено посвідчення водія та на нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП, однак, вказана обставина не була оцінена судом першої інстанції, та було залишено поза увагою те, що на початку 2019 року, тобто, через 4 місяці після вчинення ДТП, ОСОБА_7 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП і вказана обставина була встановлена під час судового розгляду. Представник потерпілої зазначає, що ОСОБА_7 , будучи позбавлений права керування транспортними засобами, на судові засідання приїздив на автомобілі, та, не зважаючи на його наявність, посилався на складне матеріальне становище як на обставину, у зв`язку з якою він не може відшкодувати завдану ним шкоду. Також під час досудового розслідування була наявна неналежна процесуальна поведінка обвинуваченого, яка проявлялася в уникненні викликів до слідчого, яка, на думку апелянта, враховуючи, що обвинувачений чотири рази притягувався до кримінальної відповідальності, носила свідомий характер. На думку законного представника потерпілої, враховуючи всі наведені обставини, висновки суду про щире каяття обвинуваченого є невмотивованими. Також не можна говорити про добровільне відшкодування шкоди, оскільки лише після пред`явлення цивільного прозову ОСОБА_7 відшкодував 15 000 грн., однак, це є лише частиною суми, яка підлягає стягненню, й подальші виплати ним не проводилися. Окрім того, внаслідок ДТП шкода була завдана і автомобілю, яким керував ОСОБА_11 і якому також було завдано легкі тілесні ушкодження, однак ОСОБА_7 шкоду не відшкодував, відмовляючись від такого відшкодування в грубій формі. Окрім того, ОСОБА_7 неодноразово, а саме чотири рази, притягувався до кримінальної відповідальності за тяжкі злочини, однак, суд першої інстанції вказав про наявність лише однієї судимості.
Заслухавши доповідача, думку представника потерпілої, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив постановити новий вирок; прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу; обвинуваченого, який у дебатах та останньому слові просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін; дослідивши дані про особу обвинуваченого, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 349 КПК України суд, оскільки проти цього не заперечували учасники судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, а тому колегія суддів не проводить детальний їх аналіз та, відповідно до ст. 404 КПК України, перевіряє вирок суду лише в межах апеляційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і є обґрунтованим.
Суд правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст.286 КК України.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Частиною 1 статті 421 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок суду першої інстанції може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
В частині 2 статті 50 КК України зазначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Засади призначення покарання визначені у ч. 1 ст. 65 КК України, а в частині 2 цієї статті зазначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку; це ж стосується, відповідно до абз. 2 п. 9 вищевказаної постанови, застосування ст. 75 КК України.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання вказаних вимог закону в повному обсязі не дотримався і необґрунтовано призначив покарання із застосуванням ст.75 КК України, що на думку колегії суддів, є таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Так, призначаючи покарання ОСОБА_7 суд врахував те, що обвинувачений раніше судимий, за місцем реєстрації характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; як обставину, що пом`якшує покарання суд врахував щире каяття, яке полягає у відвертому осуді своєї протиправної поведінки, готовності нести відповідальність за вчинене та добровільне відшкодування завданої майнової шкоди. Також судом враховано характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
В суді апеляційної інстанції представник потерпілої зазначив, що після вчинення злочину каяття в поведінці обвинуваченого він не вбачає, ОСОБА_7 жодного разу не вибачився перед потерпілою та її представниками, не пропонував своєї допомоги, не мав права керувати транспортним засобом, оскільки за декілька днів до ДТП у нього було вилучено посвідчення водія та на нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП, останній уникав викликів до слідчого,що свідчить про неналежну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Згідно ст.75 КК України суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, якщо дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Покарання обвинуваченому призначене з дотриманням вимог ст.65 КК України, воно є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
При цьому слід зазначити, що щире каяття ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини, висловленні жалю з приводу вчиненого, бажанням виправити ситуацію, що склалася, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції недостатньо враховані дані про особу обвинуваченого, який по даний час навіть не вибачився перед потерпілою, раніше неодноразово судимий за вчинення тяжких та особливо тяжкого злочину, судимість непогашена; 12.11.2018 року за адміністративне правопорушення, вчинене 02.09.2018 року та 19.02.2019 року Києво- Святошинським районним судом Київської області був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 та відповідно ч.2 ст.130 КУпАП; думку представника потерпілої, який вважає, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства; ставлення обвинуваченого до вчиненого, його неналежну процесуальну поведінку як під час розгляду кримінального провадження в суді першої так і апеляційної інстанції, що полягало в неодноразовій неявці до суду, колегія суддів вважає, що виправлення ОСОБА_7 можливе лише за умов відбування покарання в місцях обмеження волі.
У зв`язку з наведеним, доводи представника потерпілої про необґрунтоване застосування до обвинуваченого ст.75 КК України є слушними, а тому його апеляційна скарга підлягає до задоволення, а вирок суду скасуванню в частині призначеного ОСОБА_7 покарання з ухваленням свого вироку.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 420 КПК України колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_10 ОСОБА_8 задовольнити.
Вирок Києво Святошинського районного суду Київської області від 17.12.2019 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині свій вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 2 / двох/ років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В решті вирок щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту його затримання.

Вирок може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення.

С У Д Д І :

_________________ _________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4