печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2020 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві судове провадження за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «С.Р.К.-груп» в особі директора ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених службових осіб Печерського УП ГУНП в.Києві у кримінальному провадженні № 0004455, що полягає у неповерненні майна,

ВСТАНОВИВ:
27.03.2020 у провадження Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «С.Р.К.-груп» в особі директора ОСОБА_3 , яка передана слідчому судді ОСОБА_1 того ж дня, на бездіяльність уповноважених службових осіб Печерського УП ГУНП в.Києві у кримінальному провадженні № 0004455, яка полягає у неповерненні майна, у якій просив зобов`язати слідчого Печерського УП ГУНП у м.Києві ОСОБА_4 та/або інших уповноважених осіб Печерського УП ГУНП у м.Києві у кримінальному провадженні № 0004455 повернути транспортний засіб AUDI Q7 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), який належить ТОВ «С.Р.К.-ГРУП».

Особа що подала скаргу в судове засідання не з`явилась, про дату час та місце розгляду скарги повідомлена належним чином, жодних заяв чи клопотань на адресу суду не надходило.

Представник органу досудового розслідування у судове засідання не з`явився, про розгляд скарги повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, жодних заяв чи клопотань на адресу суду не надходило .

Згідно норми ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду скарги слідчим суддею не здійснювалась.

Частиною 3 статті 306 КПК України передбачено, що відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Зважаючи на ці положення ст.ст. 22, 26 КПК України, та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність осіб, які не з`явились, на підставі наданих доказів.

Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали провадження, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

За своїм змістом подана скарга направлена на повернення майна, через призму оскарження бездіяльності прокурора/слідчого.

Судовим розглядом встановлено, що, як слідує з тексту скарги, Печерським УП ГУНП у м.Києві здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0004455 від 08.10.2019 за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 КК України.

До Печерського УП ГУ НП у м. Києві 13.03.2020 Ген. директором ТОВ «С.Р.К.-ГРУП» ОСОБА_3 було подано клопотання про повернення транспортного засобу власнику. Як вказано у тексті скарги, за наявною інформацією, 11.03.2020 патрульним екіпажем №151 о 13:20 год. в м. Житомирі по вул. Малинська, 10, був зупинений транспортний засіб AUDI Q7 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), який належить ТОВ «С.Р.К.-ГРУП» і в рамках цього кримінального провадження був оголошений в розшук. На місце виявлення транспортного засобу була викликана слідчо-оперативна група, проведені необхідні слідчі дії і вилучений транспортний засіб, який в подальшому транспортовано на відповідний майданчик тимчасового зберігання в м. Житомирі.

Вказане клопотання, станом на день звернення зі скаргою, слідчим не розглянуто, копія постанови не вручена, транспортний засіб не повернутий.

Згідно зі ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржено неповернення тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.

Слідчий суддя, при вирішенні даної скарги, враховує приписи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Статтею 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого; обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (частина 1, 2 статті 22 КПК України).

При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Вказані норми кримінального процесуального законодавства та відповідна практика Європейського суду з прав людини, вказує, що особі, яка звертається із скаргою до суду, процесуальним законодавством надаються не лише права, а і покладаються обов`язки.

У будь-якому випадку, в силу положень ст.ст. 22, 26 КПК України, вказані при зверненні зі скаргою обставини підлягають підтвердженню учасником кримінального провадження шляхом подання відповідних документів або їх копій, адже ЄСПЛ у справі «Ушаков та Ушакова проти України» 18 червня 2015 року вказує на те, що Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Більше того, слід зазначити, що під час провадження на підставі Конвенції неухильно застосовується принцип affirmanti incumbit probatio (той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження).

При дослідженні слідчим суддею матеріалів скарги вставлено, що доказів в її обґрунтування не надано, оскільки сторона заявника при зверненні до суду не довела обставин, на які посилається у своїй скарзі, не підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами факт належності йому на праві власності викраденого транспортного засобу, а також на підтвердження фактичних обставин щодо затримання та транспортування на відповідний майданчик тимчасового зберігання в м. Житомирі транспортного засобу AUDI Q7 (державний номерний знак НОМЕР_1 ).

Таким чином, наявні в матеріалах провадження документи, на переконання слідчого судді, в своїй сукупності не доводять обґрунтованості заявлених вимог щодо повернення майна.

З огляду на це, слідчий суддя не вбачає підстав для задоволення скарги, оскільки викладені у ньому відомості є сумнівними, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, що цілком узгоджується з приписами ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України.

Разом з цим, відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У рішенні «Волохи проти України» Євопейський Суд з прав людини (ЕСПЛ) підкреслив, що національне законодавство повинне передбачати механізм эффективного захисту від зловживань. Верховенство права передбачає, що втручання органів виконавчої влади в права осіб підлягають ефективному контролю, який найчастіше повинен здійснюватися судовим органом, як мінімум, як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль надає найбільші гарантії незалежності, неупередженості та здійсненя надлежного провадження.

У п.3.2. Рішення Конституційного Суду України № 16-рп/2009 в справі № 1-17/200930 зазначено, що до повноважень судів загальної юрисдикции відноситься судовий контроль за забезпеченням дотримання законності в діяльності правоохоронних органів в період досудового слідства. Метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав та свобод людини та громадянина.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

Так, у справі «Делкорт проти Бельгії» ЄСПЛ зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Беллет проти Франції» ЄПСЛ вказав, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перезде Рада Каванілес проти Іспанії» та від 12 листопада 2002 року у справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки»).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Судовим розглядом встановлено, що 13.03.2020 через канцелярію до Печерського УП ГУНП у м.Києві було подано клопотання про повернення тимчасово вилученого майна.

Статтею 220 КПК України передбачено, що клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій слідчий, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав. Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволені клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй.

Під час підготовки до розгляду скарги та вирішення заявлених вимог, сторона обвинувачення не надала належних допустимих і достовірних доказів (постанови слідчого) про вирішення особою, якій доручено проведення досудового розслідування, заявленого заявником клопотання від 13.03.2020 року.

Сукупність вказаного свідчить про бездіяльність уповноважених осіб Печерського УП ГУНП у м.Києві у кримінальному провадженні №0004455, що пов`язано з несвоєчасним розглядом поданого стороною провадження клопотання.

На підставі вищевикладеного, слідчий суддя, відповідно до п.18 ч.1 ст.3 КПК України, ч.5 ст.21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виконуючи завдання покладені на нього в частині здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, приходить до висновку про часткове задоволення скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «С.Р.К.-груп» в особі директора ОСОБА_3 та зобов`язання уповноваженої особи у кримінальному провадженні № 0004455 розглянути клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «С.Р.К.-груп» в особі директора ОСОБА_3 від 13.03.2020 року, та письмово повідомити заявника даного клопотання про результати його розгляду, у відповідності до вимог ст.ст.110, 220 КПК України.

Керуючись ст. ст. 1-35, 92, 100, 169170, 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:
Скаргу задовольнити частково.

Зобов`язати уповноважену особу Печерського УП ГУНП в м.Києві у кримінальному провадженні № 0004455 розглянути відповідно до чинного законодавства клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «С.Р.К.-груп» в особі директора ОСОБА_3 від 13.03.2020, та повідомити заявника даного клопотання про результати його розгляду у формі та спосіб, встановлений вимогами ст.ст. 110, 220 Кримінального процесуального кодексу України, направивши відповідний процесуальний документ на адресу заявника.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1