Справа № 742/3673/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/293/20
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

З участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисниківадвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 , (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 квітня 2019 року щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бакумівка, Миргородського району, Полтавської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, маючого неповнолітню дитину, не працюючого, тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

23 грудня 2008 року Миргородським міським судом Полтавської області за ч.1 ст.121, ст.69, ч.4 ст.70 КК України до 3 років позбавлення волі;

22 травня 2012 року Новгород-Сіверським районним судом Чернігівської області за ч.2 ст.185 КК України до 2 років позбавлення волі, звільненого умовно-достроково в серпні 2014 року,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Миропілля, Краснопільського району, Сумської області, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, у цивільному шлюбі, не працюючого, без реєстрації постійного місця проживання, тимчасово проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

05 грудня 2005 року, Білопільським районним судом Сумської області за ч.3 ст.185, ст.69 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі;

27 квітня 2009 року Білопільським районним судом Сумської області за ч.2.ст.187, ст.69 КК України до 5 років позбавлення волі, звільненого по відбуттю у 2014 році,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 квітня 2019 року ОСОБА_9 визнано винним та призначено покарання:

- за ч. 2 ст.289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців без конфіскації майна;

- за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців без конфіскації майна.

ОСОБА_10 визнано винним за ч.2 ст.289 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна.

Стягнуто в солідарному порядку із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на користь держави 1430,00 грн. витрат за проведення судових експертиз.

Стягнуто в солідарному порядку із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 1200,00 грн. процесуальних витрат, пов`язаних із проведенням експертизи.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до статті 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду були подані апеляційні скарги в яких:

- захисник-адвокат ОСОБА_8 вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, ставить питання про його скасування та закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_10 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що в основу рішення суду першої інстанції в порушення вимог норм чинного кримінального процесуального законодавства були покладені неналежні та недопустимі докази по справі. Апелянт вважає, що пояснення потерпілого ОСОБА_11 є суперечиливими, та такими, що жодним чином не підтверджують вини ОСОБА_10 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення. Крім того, зазначає, що протокол пред`явлення для впізнання є неналежним доказом по справі, оскільки в порушення норми ч. 1 ст. 228 КПК України, ОСОБА_11 працівником поліції було продемонстровано фото кожного з обвинувачених. Також не вважає допустимим доказом по справі протокол проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_10 , де він зізнався у вчиненні злочину, оскільки до нього було застосовано тиск з боку працівників поліції, на що суд, при винесенні оскаржуваного рішення не звернув уваги. Звертає увагу на те, що не доведеним є факт вчинення інкримінованого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, оскільки він сів до автомобіля вже після того, як ОСОБА_9 проїхав певну відстань на автомобілі, що належить ОСОБА_11 , яким останній сам дозволив здійснювати керування, так як перебував у стані алкогольного сп`яніння.

- обвинувачений ОСОБА_10 не погоджуючись з оскаржуваним вироком просить його скасувати, оскільки, на його думку, судом першої інстанції не були належним чином досліджені докази по справі, на підставі чого він прийшов до хибних висновків. Апелянт зазначає, що в матеріалах справи містяться суперечливі докази, зокрема рапорт інформаційного характеру, неправдиві покази потерпілого ОСОБА_11 , та місцевий суд не звернув увагу при винесенні оскаржуваного рішення на докази, які істотно б вплинули на його висновки, зокрема: покази свідка ОСОБА_12 , відповідно до яких наміру на змову та збагачення в них не було, показання ОСОБА_9 , які є підтвердженням його непричетності до даного кримінального правопорушення, дані протоколу впізнання за участю ОСОБА_11 , так як дана слідча дія була проведена без дотримання норм чинного законодавства. Також, звертає увагу суду на те, що при винесенні вироку суд не звернув уваги на те, що на досудовому слідстві до нього застосовувався фізичний тиск. Крім того, не погоджується з призначеним йому покаранням, та вважає, що при визначенні йому виду та міри покарання судом належним чином не було враховано те, що він має родину, виховує чотирьох дітей, має посередню характеристику, веде порядний спосіб життя.

- обвинувачений ОСОБА_9 не погоджуючись з винесеним відносно нього рішенням просить переглянути вирок суду першої інстанції, та дослідити ряд доказів, зокрема допитати свідка ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , та дослідити рапорт звернення інформаційного характеру від 28 серпня 2018 року.

Суд першої інстанції встановив, що 19 серпня 2018 року, точного часу в ході судового розгляду не встановлено, ОСОБА_9 перебуваючи біля ставка, який знаходиться в с. Бубнівщина, Прилуцького району, за попередньою змовою з ОСОБА_10 , умисно довівши ОСОБА_11 до безпорадного стану, шляхом схилення останнього до вживання спиртних напоїв, позбавивши його можливості активно чинити опір, у подальшому ОСОБА_10 та ОСОБА_9 шляхом вільного доступу, проникли до салону автомобіля марки MERCEDES - BENZ 313CDI реєстраційний номер НОМЕР_1 та не маючи будьякого права керувати чи володіти даним транспортним засобом, всупереч волі ОСОБА_11 , ОСОБА_9 запустив його двигун ключем, та рухаючись на ньому, повторно, незаконно заволодів автомобілем, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинив збитки ОСОБА_11 .

20 серпня 2018 року ОСОБА_9 з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, маючи умисел на заволодіння чужим майном, повторно з автомобіля марки MERCEDES - BENZ 313CDI реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким він незаконно заволодів 19.08.2018 разом з ОСОБА_10 , шляхом вільного доступу викрав автомобільний компресор марки «Зубр» вартістю 1203,93 грн., після чого розпорядився викраденим на власний розсуд та спричинивши таким чином потерпілому ОСОБА_11 матеріальних збитків на вище зазначену суму.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , захисників-адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які підтримали вимоги, викладені в поданих ними апеляційних скаргах, думку прокурора, котрий просив залишити вирок суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. ст. 20, 22 КПК України підозрюваний, обвинувачений, виправданий чи засуджений має право на захист і кожному гарантується право на справедливий розгляд справи та вирішення справи у розумні строки незалежним та неупередженим судом.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Проте, суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог процесуального закону при розгляді зазначеного провадження, з огляду на наступне.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник-адвокат ОСОБА_8 у своїх апеляційних скаргах, крім інших доводів, вказують на порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону. А саме, зазначають, що судом першої інстанції належно не проведена перевірка за заявами обвинуваченого щодо неправомірних дій працівників поліції внаслідок чого останній під психічним та фізичним впливом надав зізнавальні показання.

Так, 2 квітня 2019 року судом першої інстанції було отримано заяву обвинуваченого ОСОБА_10 від 27 березня 2019 року, які надійшли з ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор», в яких обвинувачений вказував на неправомірні дії працівників поліції, звертав увагу суду на його побиття, та погрози з боку працівників поліції, просив відкрити кримінальне провадження за даним фактом (а.с. 206, т.1).

Крім того, у судовому засіданні суду першої інстанції року, ОСОБА_10 також зазначав про побиття та погрози на його адресу з боку працівників поліції щодо взяття на себе вини за інкримінований йому злочин.

Незважаючи на вищевказане, суд першої інстанції формально зазначив у вироку, що посилання обвинуваченого ОСОБА_10 на те, що під час досудового розслідування працівники поліції його били, застосовували до нього фізичне та моральне насильство, не знайшли свого підтвердження при розгляді кримінального провадження, оскільки протокол слідчого експерименту не містить будь-яких зауважень учасників про застосування будь-якого тиску з боку працівників поліції до ОСОБА_10 і відсутність тиску з боку працівників поліції підтверджується відеозаписом слідчого експерименту.

Таким чином, суд першої інстанції залишив поза увагою доводи та письмову заяву обвинуваченого про застосування щодо нього незаконних методів ведення досудового розслідування та за відсутності проведення належної перевірки таких доводів шляхом офіційного розслідування, зазначив про їх безпідставність.

Такий підхід у контексті положень статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також усталеної практики Європейського суду з прав людини є неприпустимим.

Виходячи зі змісту статті 3 Конвенції, за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства, у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки, а тим більше обґрунтовувати ними свої рішення.

Згідно з практикою Європейського суду допустимість як доказів свідчень, отриманих за допомогою катувань, з метою встановлення відповідних фактів у кримінальному провадженні зводить нанівець саму суть права обвинуваченого не свідчити проти себе та призводить до несправедливості кримінального провадження в цілому.

Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями 27, 28 Конституції України, є обов`язковим, що не було дотримано судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_10 .

Апеляційний суд вважає, що вказані порушення, допущені судом першої інстанції, є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, і відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, є підставами для скасування судового рішення.

Надані в ході апеляційного провадження прокурором докази, що за заявами обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, про застосування недозволених методів слідства, було проведено перевірку колегія суддів не може визнати такими, що спростовують обставини вказані в заяві обвинуваченого, оскільки, згідно наданої довідки про результати перевірки інформації, фактично такої перевірки проведено не було та її проведення було доручено тому органу дії працівників якого фактично оскаржуються.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 квітня 2019 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

При новому розгляді суду першої інстанції необхідно усунути вказані недоліки, належним чином виконати всі вимоги КПК України та постановити законне й обґрунтоване судове рішення.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, вирішувати питання про застосування судом першої інстанції того чи іншого Закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Проте, під час нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції слід ретельно, з дотриманням положень КПК України, перевірити усі інші доводи, зокрема про неналежність таких доказів, як показання потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , протоколу проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_16 , вони мають бути перевірені під час нового розгляду кримінального провадження, під час якого суду слід врахувати наведене, ретельно здійснити перевірку доводів про застосування до засудженого насильства з боку працівників поліції та урахуванням вимог кримінального процесуального закону, Конвенції, практики ЄСПЛ, після чого ухвалити законне, обґрунтоване, належним чином вмотивоване рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає за необхідне вирішити питання про продовження дії запобіжного заходу щодо обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Дотримуючись вимог ч.1 ст. 197, ст. 331, п. 3 ч. 1 ст. 419 КПК України, апеляційний суд вважає, що обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою підлягає продовженню, оскільки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, є раніше судимими особами, а тому продовжують існувати ризики, що були підставою для обрання запобіжного заходу.

Всі зазначені обставини свідчать про наявність перелічених вище ризиків і вказують про неможливість застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 квітня 2019 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 скасувати, призначивши новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 30 травня 2020 року.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_10 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 30 травня 2020 року.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4