Справа № 128/1946/17
Провадження №11-кп/801/346/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000454 від 28.04.2017, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та прокурора Вінницької місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 20.12.2019, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Торез Донецької області, українця, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді 7 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з моменту затримання - з 28.04.2017.
До вступу вироку в законну силу запобіжний захід щодо ОСОБА_7 залишено попередній тримання під вартою.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції (Закону №838-VIII), зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення в період з 28.04.2017 до набрання даним вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання з процесуальними витратами та речовими доказами.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 в період часу з 19:00 год до 19:10 год 27.04.2017, з метою з`ясування особистих відносин зі своїм дядьком ОСОБА_10 , увійшов до будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_2 , в якому проживав останній. Під час спілкування між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 в житловій кімнаті вищевказаного будинку між ними виникла суперечка, яка переросла у словесний конфлікт та штовханину. Під час штовханини у ОСОБА_7 на ґрунті виниклих неприязних відносин, виник прямий злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .
Так, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, почав втілювати свої злочинні наміри, що виявились в нанесенні одного удару кулаком в обличчя та одного удару кулаком в грудну клітину ОСОБА_10 . Після зазначеного, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків, усвідомлюючи, що в результаті його дій ОСОБА_10 отримає тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення та бажаючи настання саме таких наслідків, маючи реальну можливість уникнути подальшого розвитку конфлікту, взяв з підлоги дерев`яну палицю та умисно наніс нею декілька ударів в область голови потерпілого, після чого залишив місце скоєння злочину.
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 332 від 01.06.2017 при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_10 28.04.2017 року було виявлено тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми (забиті рани в тім`яній ділянці справа, в передній частині лівої вушної раковини, над переніссям та бровами, в проекції зовнішнього краю правої брови, синці та садна на голові, крововиливи в м`яких тканинах голови, багатоуламковий перелом кісток склепіння та основи черепа, субарахноїдального крововиливу, ділянка забиття на базальній поверхні лівих потиличної та скроневої долей головного мозку); а також синці на спині, синці та садна на руках.
Згідно висновку додаткової судово-медичної експертизи № 79-к від 19.07.2017 всі вище вказані тілесні ушкодження у ОСОБА_10 могли виникнути в будь-якій послідовності, по давності утворення можуть відповідати строку - 27.04.2017. Смерть ОСОБА_10 настала від відкритої черепно-мозкової травми, яка ускладнилась набряком головного мозку. Між відкритою черепно-мозковою травмою, що ускладнилась набряком головного мозку та смертю ОСОБА_10 є причинний зв`язок. Вказана вище відкрита черепно-мозкова травма у ОСОБА_10 утворилась від неодноразової (не менш ніж 3) травматичної дії (ударів) тупого твердого предмету (предметів) з обмеженою контактуючою поверхнею. Після отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_10 прожив певний проміжок часу, який може вимірюватись від десятків хвилин до кількох годин.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу на вирок суду, в якій просить скасувати вирок, ухвалити виправдувальний вирок, яким ОСОБА_7 визнати невинним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Захисник вважає вирок суду необґрунтованим, невмотивованим та незаконним. Вказує на неповне з`ясування всіх обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, не правильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України. Апелянт переконаний, що заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 вчинено його підзахисним внаслідок самозахисту при перевищені меж необхідної оборони, що підтверджується слідчим експериментом та висновком СМЕ про наявність тілесних ушкоджень в обвинуваченого. Захисник вважає, що вказані обставини не спростовані під час судового розгляду. Також захисник вказує на суворість призначеного судом покарання, вважає, що судом не враховано особу обвинуваченого, дані які позитивно його характеризують, та обставини, за яких було вчинено кримінальне правопорушення.
Прокурор в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі. Вказує, що покарання призначене судом є недостатнім для досягнення мети кримінального покарання. Вважає, що призначаючи обвинуваченому мінімальне покарання, передбачене санкцією статті, суд не правильно оцінив ступінь суспільної небезпеки діяння вчиненого останнім, не врахував поведінку обвинуваченого після вчинення злочину та під час судового розгляду, відсутність пом`якшуючих обставин та думку потерпілої ОСОБА_11 .
Заслухавши суддю-доповідача, виступи обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги та їх заперечення проти апеляційної скарги сторони обвинувачення, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, подану прокурором ОСОБА_9 , та заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційних скарг з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Доводи сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , ненавмисний характер його дій, які заявлялись під час судового розгляду справи та були наведені в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Суд першої інстанції дав оцінку вказаним доводам та поясненням обвинуваченого щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, проаналізував в сукупності з рештою доказів у справі та дійшов обґрунтованого висновку про їх безпідставність.
Згідно із ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
З установлених судом обставин події вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 під час конфлікту з ОСОБА_10 , який виник внаслідок обурення за поведінку ОСОБА_10 щодо його матері ОСОБА_12 умисно вдарив його дерев`яною палицею в область голови та тіла не менш ніж тричі, чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми (забиті рани в тім`яній ділянці справа, в передній частині лівої вушної раковини, над переніссям та бровами, в проекції зовнішнього краю правої брови, синці та садна на голові, крововиливи в м`яких тканинах голови, багатоуламковий перелом кісток склепіння та основи черепа, субарахноїдального крововиливу, ділянка забиття на базальній поверхні лівих потиличної та скроневої долей головного мозку); а також синці на спині, синці та садна на руках.
Згідно висновку додаткової судово-медичної експертизи №79-к від 19.07.2017 всі вище вказані тілесні ушкодження у ОСОБА_10 могли виникнути в будь-якій послідовності. Смерть ОСОБА_10 настала від відкритої черепно-мозкової травми, яка ускладнилась набряком головного мозку. Між відкритою черепно-мозковою травмою, що ускладнилась набряком головного мозку та смертю ОСОБА_10 є причинний зв`язок.
Пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 щодо того, що його дії носили оборонний характер, і він таким чином припиняв напад щодо себе, суд оцінив критично з огляду на те, що обвинувачений показав, що мав можливість покинути будинок потерпілого до початку сварки, так як знаходився при наростанні конфлікту біля виходу з кімнати, а двері будинку не зачинялися.
Також судом спростовано показання останнього щодо механізму нанесення ударів потерпілому. Обвинувачений зазначив, що удари наносив лише коли потерпілий перебував у зігнутому у поясі положенні, спиною до обвинуваченого, обличчям до підлоги, наносячи удари зверху вниз з замахом, однак згідно висновку судово-медичної експертизи №332 від 01.06.2017 у трупа ОСОБА_10 було виявлено також тілесні ушкодження у вигляді забитих ран над переніссям та бровами, в проекції зовнішнього краю правої брови.
Судом встановлено, що до будинку обвинувачений зайшов за потерпілим та знаходився під час події ближче до виходу, який не перекривався. Згідно показів самого обвинуваченого потерпілий під час конфлікту його за руки, чи інші частини тіла не тримав, на місці не утримував, і він сам вирвавши палицю з рук ОСОБА_10 , замість припинення конфлікту та залишення будинку, наніс потерпілому, який перебував у зігнутому до полу положенні, тричі удар дерев`яною палицею, та зупинив свої дії, коли та розлетілася на кілька частин, після цього покинув будинок потерпілого, не пересвідчившись у тому, в якому стані той перебуває після отримання ним ударів.
Свідок ОСОБА_13 допитана у суді першої інстанції пояснила, що зі слів брата - ОСОБА_7 , їй відомо, що він вирвав палицю з рук ОСОБА_10 та вдарив нею потерпілого за те, що той вдарив його у груди чи обличчя.

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 №1 Про судову практику у справах про необхідну оборону, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, фізичні дані нападника і того, хто захищався, їхні фізичні дані та інші обставини.
Тобто обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст. 124 КК України є відповідна обстановка вчинення злочину перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони.
Обставинами кримінального правопорушення, доказами по кримінальному провадженні встановлено, що дії потерпілого не були таким суспільно небезпечним посяганням, спрямованим на заподіяння обвинуваченому негайної та невідворотної шкоди, яка вимагала від останнього діяти в стані необхідної оборони.
Тобто, - обвинувачений не перебував при вчиненні злочинного діяння у стані необхідної оборони, а отже в його діях відсутня об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 124 КК України.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що встановлені у кримінальному провадженні обставини свідчать, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
На обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції навів у вироку відповідні докази, свою оцінку цих доказів та мотиви, за якими не погодився із доводами обвинуваченого про заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень у стані необхідної оборони чи при перевищенні меж такої оборони.
Доводи апеляційної скарги захисника не можуть вплинути на законність і обґрунтованість судового рішення, адже судовий розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням кримінального процесуального закону з повним дослідженням усіх обставин справи в їх сукупності.
Кваліфікація дій ОСОБА_7 відповідає встановленим у кримінальному провадженні обставинам.
Позицію захисника та обвинуваченого, яка полягає у невизнанні ОСОБА_7 своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та посилання на вчинення ним заподіяння тяжких тілесних ушкоджень при перевищенні меж необхідної оборони, колегія суддів оцінює як обраний спосіб захисту.
Також апеляційний суд не погоджується з доводами учасників провадження щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд в повній мірі дотримався вказаних вимог закону та врахував характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, ті обставини, що обвинувачений є людиною молодого віку, раніш не судимим, має позитивні характеристики.
При цьому судом не встановлено обставин, які пом`якшують та/або обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 .
Зваживши на тяжкість злочину, обставини його вчинення, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, суд дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 потребує умов ізоляції від суспільства, тому призначив покарання у виді позбавлення волі з визначенням мінімального строку, передбаченого санкцією статті.
Судом обґрунтовано відкинута можливість застосування стосовно ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України щодо призначення покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за вчинений злочин.
Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 N 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання" (зі змінами) згідно зі ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за вчинений злочин, може мати місце лише за наявності кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості цього злочину, з урахуванням особи винного.
Судом не було встановлено пом`якшуючих обставин, а тому і відсутні підстави для застосування положень ст. 69 КК України.
На думку колегії суддів, призначене районним судом покарання обвинуваченому ОСОБА_7 не може бути визнане явно несправедливим як внаслідок м`якості так і суворості, є виваженим та сприятиме виправленню останнього.
Порушень закону, які б впливали на законність прийнятого судом першої інстанції рішення, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 та прокурора Вінницької місцевої прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 20.12.2019 щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення, а засудженим з моменту отримання її копії.

Судді