Єдиний унікальний номер судової справи 201/2071/20
Номер провадження 1-кп/201/1099/2020
ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2020 року м. Дніпро

вул. Паторжинського, 18 а

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпрі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 13 січня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000110 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новорайськ Херсонської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке 13 січня 2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000110 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 294 КК України.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2020 року призначене підготовче судове засідання за вказаним обвинувальним актом на 11 березня 2020 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2020 року клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосованого під час досудового розслідування даного кримінального провадження, задоволено і запобіжний захід продовжено на строк 60 днів до 09 травня 2020 року.

Під час підготовчого провадження за вказаним обвинувальним актом потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 подали до канцелярії Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська заяви про проведення підготовчого судового засідання за їх відсутністю, а тому, з урахуванням думки учасників судового провадження, суд приходить до висновку про можливість проведення підготовчого судового засідання за відсутності потерпілих.

У підготовчому судовому засіданні прокурором ОСОБА_3 подане письмове клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосованого під час досудового розслідування даного кримінального провадження, строком на 60 днів.

Вирішуючи клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосованого під час досудового розслідування даного кримінального провадження, суд виходить з наступного.

В обґрунтування своїх доводів прокурор посилався на те, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюються у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 294 КК України, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі від трьох до семи років, при цьому, ОСОБА_4 раніше судимий за вчинення умисних злочинів і стосовно останнього проводиться судовий розгляд кримінальних проваджень в інших судах, у обвинуваченого не має постійного місця проживання у м. Дніпрі, відсутні міцні соціальні зв`язки, не має роботи та постійного джерела доходу, а тому, на його думку, є підстави вважати, що ОСОБА_4 може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, експерта у цьому кримінальному провадженні, які ще не допитані в суді, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Таким чином, на переконання прокурора, застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу стосовно ОСОБА_4 не зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а тому просив клопотання задовольнити і продовжити строк дії запобіжного заходу обвинуваченому на 60 днів.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечував проти продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно його підзахисного, посилаючись на необґрунтованість підозри та недоведеність заявлених прокурором ризиків. Просив змінити застосований до його підзахисного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.

Обвинувачений ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні підтримав позицію свого захисника та просив змінити застосований до нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.

Вислухавши думки учасників судового провадження, дослідивши доводи клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

У рішенні Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017 вказано, що під час судового провадження у суді першої інстанції (проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду) прокурор як сторона обвинувачення має обов`язок підтримувати публічне обвинувачення у суді, доводити винуватість особи та необхідність продовження запобіжного заходу шляхом подання відповідних клопотань щодо цього продовження. Конституційний Суд України виходить з того, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження у суді першої інстанції, зокрема під час підготовчого судового засідання, за наявності клопотання прокурора (частина четверта статті 176 Кодексу).

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України розгляд клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали здійснюється за правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Статтею 176 КПК України передбачений перелік запобіжних заходів, одним з яких є й такий запобіжний захід, як тримання під вартою.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Окрім того, статтею 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, в тому числі й вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зав`язків, наявність постійного місця роботи, навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання раніше застосованих запобіжних заходів та інше.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно до вимог ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Так, під час розгляду клопотання встановлено, що відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2020 року до ОСОБА_4 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 60 днів до 12 березня 2020 року, строк якого був продовжений до 09 травня 2020 року.

Оцінюючи обґрунтування прокурора на підтвердження продовження існування наведених у клопотанні ризиків, суд вважає, що прокурором доведена наявність достатніх підстав вважати, що такі ризики, як можливі спроби обвинуваченого переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення не зменшилися на час розгляду клопотання і продовжують існувати, оскільки ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, санкція якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі від трьох до семи років, при цьому, судом враховуються обставини інкримінованого ОСОБА_4 злочину та дані про особу обвинуваченого, який раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності і стосовно якого здійснюється судовий розгляд кримінальних проваджень в інших судах, не має постійного місця проживання у м. Дніпрі, міцних соціальних зв`язків, роботи та постійного джерела доходу.

А отже, наведені дані про особу обвинуваченого в сукупності з суворістю можливого покарання вказують на існування ризиків можливих спроб ОСОБА_4 переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, які ще не допитані у суді, та вчинити інше кримінальне правопорушення, ступень яких є досить високою.

Відтак, суд погоджується із заявленими прокурором ризиками, передбаченими п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, і визнає наявність продовження існування цих ризиків доведеними у повній мірі.

Поряд із цим, суд вважає недоведеною прокурором під час розгляду клопотання наявність визначених п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків можливих спроб обвинуваченого ОСОБА_4 сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, з підстав їх необґрунтованості та відсутності будь-яких достатніх доказів на підтвердження їх існування.

Отже, з урахуванням сукупності встановлених обставин, зокрема, наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим злочину, тяжкості покарання, що загрожує останньому, у разі визнання його винуватим, суд приходить до переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім і не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, що виправдовує продовження найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, суд не знаходить підстав для скасування або зміни щодо обвинуваченого раніше застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому приходить до висновку, що клопотання прокурора є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, і зважаючи на те, що строк дії попередньої ухвали про тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою закінчується 09 травня 2020 року вважає за доцільне продовжити тримання останнього під вартою строком на 60 днів до 24 червня 2020 року.

Вирішуючи питання можливості призначення судового розгляду за наданим суду обвинувальним актом, суд приходить до наступних висновків.

Так, під час підготовчого судового засідання прокурор ОСОБА_3 висловив думку про можливість призначення судового розгляду за наданим суду обвинувальним актом, вважаючи його відповідним вимогам ст. 291 КПК України та зазначив, що підстав для повернення вказаного обвинувального акту прокурору, він не вбачає. Підтвердив той факт, що в рамках даного кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_6 проведено судово-медичну експертизу, відповідно до висновків якої у останнього виявлені легкі тілесні ушкодження та зауважив, що ОСОБА_6 під час досудового розслідування із відповідною заявою про притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які спричинили йому легкі тілесні ушкодження не звертався.

Обвинувачений ОСОБА_6 заперечував проти призначення судового розгляду за даним обвинувальним актом, вважаючи, що органом досудового розслідування не надано відповідної оцінки тим обставинам, що потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 під час конфлікту спричинили йому тілесні ушкодження, які зафіксовані експертом, внаслідок чого в обвинувальному акті зазначені фактичні обставини кримінального правопорушення, які не відповідають дійсності.

Захисник ОСОБА_5 підтримав позицію свого підзахисного та вважав, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору з тих підстав, що фактичні обставини кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті, не відповідають дійсності, адже органом досудового розслідування при їх викладі не надано відповідної правової оцінки факту наявності у ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень, які останній отримав саме при обставинах інкримінованого йому кримінального правопорушення внаслідок неправомірних дій потерпілих. Додав, що факт наявності у його підзахисного легких тілесних ушкоджень підтверджений висновком судово-медичної експертизи, проведеної в рамках даного кримінального провадження.

Вислухавши доводи обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_5 , заперечення прокурора ОСОБА_3 , дослідивши обвинувальний акт та доданий до нього реєстр матеріалів досудового розслідування, зіставивши їх з вимогами кримінального процесуального закону, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 підлягає поверненню прокурору, з підстав його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Частиною 6 ст. 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статі 7 цього Кодексу.

До загальних засад кримінального провадження згідно ст. 7 КПК України віднесено законність, яка встановлює обов`язок слідчого, прокурора та суду неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства.

Виходячи з тлумачення кримінального процесуального закону, положення п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України поширюються не лише на випадки, коли обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а й на випадки, коли обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування не відповідають вимогам Кримінального процесуального Кодексу України.

Така позиція, що повернення обвинувального акту має здійснюватися не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках, передбачених КПК України, узгоджується і з висновком у постанові Верховного Суду України № 5-11кс15 від 25 травня 2015 року.

Згідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити наступні відомості, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.

Пунктом 3 (а) статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно ч. 2 ст. 1 КПК України, є частиною національного кримінального процесуального законодавства України, визначено, що обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення повинен бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52).

Отже, виходячи із змісту наданого суду обвинувального акту, вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прокурором не були виконані належним чином, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню до предмету доказування входять, в тому числі, подія злочину (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Згідно наданого суду обвинувального акту обвинуваченому ОСОБА_6 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КПК України, а саме хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, із застосуванням предмету заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

При цьому, невід`ємною складовою утворення такого злочину, як хуліганство є безпосередньо грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, тобто законодавець під поняттям саме грубого порушення громадського порядку передбачає недотримання встановлених правил поведінки у громадських місцях з урахуванням важливості нормальної діяльності відповідних об`єктів.

Разом із цим, при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, стороною обвинувачення взагалі не вказано які саме встановлені правила поведінки у громадських місцях були не дотримані ОСОБА_6 , тривалість таких протиправних дій, та, як наслідок, чи призвели ці дії до порушення нормальної діяльності гуртожитку, адже лише наявність наведених обставин у своїй сукупності може утворити склад злочину, передбаченого ст. 296 КК України.

Однак, виходячи із фактичних обставин кримінального правопорушення, викладених в обвинувальному акті, ОСОБА_6 інкримінується, що він виражався нецензурною лайкою на адресу вахтера гуртожитку ОСОБА_10 та його мешканців ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , після чого, покинув приміщення гуртожитку, та знаходячись на вулиці, вступив у конфлікту ситуацію із потерпілими, яка в подальшому переросла в обоюдну бійку, а отже, такий виклад фактичних обставин взагалі не містить посилання на недотримання обвинуваченим ОСОБА_6 встановлених правил поведінки у громадських місцях, які за своєю значимістю (характером) можна трактувати, як особливу зухвалість чи винятковий цинізм, тривалість такої поведінки, а не її епізодичності, а, головне, на наслідки у вигляді порушення нормальної діяльності гуртожитку.

Крім того, про не встановлення органом досудового розслідування наведених вище суттєвих обставин свідчить і заява потерпілої ОСОБА_10 , в якій остання зазначає, що не є потерпілою у даному кримінальному провадженні, адже ОСОБА_6 ніяких протиправних дій відносно неї не вчинив, у тому числі, не виражався на її адресу нецензурною лайкою та не провокував конфлікт.

Отже, органом досудового розслідування при викладі фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення взагалі не відображені суттєві складові об`єктивної сторони хуліганства, як то, недотримання встановлених правил поведінки у громадських місцях, тривалість таких протиправних дій, і, як наслідок, чи призвели ці дії до порушення нормальної діяльності відповідного закладу (гуртожитку).

Отже, викладені факти свідчать про неналежне встановлення органом досудового розслідування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що зумовило всупереч вимогам закону пред`явлення ОСОБА_6 неконкретного обвинувачення, чим суттєво порушено право останнього на захист.

З урахуванням наведеного, суд позбавлений можливості призначити судовий розгляд за наданим суду обвинувальним актом, оскільки наведені порушення закону не можуть бути усунені під час судового розгляду, а суттєво порушене право обвинуваченого на захист під час досудового розслідування не може бути поновлене судом.

Водночас суд не може прийняти до уваги доводи сторони захисту стосовно того, що органом досудового розслідування під час досудового розслідування не надано відповідної правової оцінки факту наявності у ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень, які, за твердженням захисника, обвинувачений отримав саме при обставинах інкримінованого йому кримінального правопорушення внаслідок неправомірних дій потерпілих, адже, суд при здійсненні судового провадження не може вийти за межі висунутого обвинувачення.

Отже, за таких обставин, суд вважає за необхідне обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 13 січня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000110 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України повернути прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_3 , з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 176, 177, 178, 183, 194, 199, 291, 314, 315, 369-372 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Застосований під час досудового розслідування запобіжний захід відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою продовжити на строк 60 днів до 24 червня 2020 року.

Встановити, що датою закінчення дії цієї ухвали щодо тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою, є 24 червня 2020 року.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 13 січня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000110 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України повернути прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_3 , з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала щодо продовження запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена в порядку ст. 395 КПК України.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська протягом семи днів з дня її проголошення.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - о 17 годині 00 хвилин 29 квітня 2020 року.

Головуючий - суддя ОСОБА_1