УХВАЛА

іменем України

24 лютого 2020 року

м. Київ
справа № 621/130/19
провадження № 51-920ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 2 липня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року щодо неї в межах кримінального провадження

№ 0001089 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харкова, жительки АДРЕСА_1 , такої, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК.
Встановлені обставини
За вироком Зміївського районного суду Харківської області від 2 липня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватою та засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 14 листопада 2019 року залишив без задоволення апеляційні скарги прокурора, потерпілого, обвинуваченої та її захисника, а оскаржуваний вирок місцевого суду від 2 липня 2019 року щодо ОСОБА_4 без змін.
Згідно з вироком місцевого суду 29 листопада 2018 року близько 21:00,перебуваючи у м. Змієві Харківської областів гостях у ОСОБА_5 за місцем його проживання на АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 під час сварки та бійки між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дістала з кишені куртки розкладний ніж, яким хотіла відлякати останнього, однак, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, хоча

не бажала, але свідомо припускала їх настання, вдарила ОСОБА_5 , котрий опинився на її шляху, при цьому не був учасником конфлікту і не становив жодної загрози для ОСОБА_4 , згаданим ножом у ділянку правої половини грудної клітки, чим завдала йому тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя у вигляді одного проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки, яке ускладнилось розвитком травматичного правостороннього пневмотораксу; після чого вже відтягнула ОСОБА_7 та забрала звідти ОСОБА_6 , з яким разом залишили домоволодіння потерпілого.
Суть питання
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість, просить скасувати судові рішення та, застосувавши положення статей 69 та 75 КК, звільнити її від призначеного покарання з випробуванням. Вважає, що визнання вини, щире каяття й відсутність претензій від потерпілого

є достатніми підставами для пом`якшення призначеного покарання.
Мотиви Верховного Суду
У касаційній скарзі засуджена не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості у вчиненні злочину та кваліфікацію її дій за ч. 1 ст. 121 КК.
Разом із тим, посилання ОСОБА_4 на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через суворість є безпідставними.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім як у випадках засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У такому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд на підставах, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК в разі, якщо суд, крім як у випадках засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 50 та 65 ККврахував: те, що обвинувачена вчинила злочин, який згідно зі ст. 12 КК належить до категорії тяжких за відсутності обставин, що обтяжують покарання; дані про особу обвинуваченої, котра вперше притягується до кримінальної відповідальності, не страждає на психічні захворювання, не працює, за місцем проживання на неї скарг не надходило. Обставинами, що пом`якшують покарання, місцевий суд визнав щире каяття й відсутність претензій з боку потерпілого.

Враховуючи наведене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 лише за умов її ізоляції від суспільства.

Доводи в касаційній скарзі засудженої є аналогічними за змістом доводам, наведеним в апеляційних скаргах сторони захисту й потерпілого, і вже були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, який належним чином їх перевірив та обґрунтовано відмовив у задоволенні скарг, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення про неможливість застосування положень статей 69 і 75 КК. Так, апеляційний суд зазначив, що

місцевий суд не залишив поза увагою факту відсутності обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК, у зв`язку з чим обвинуваченій не було призначено більш суворої міри покарання, про яку просила сторона обвинувачення, з чим погоджується касаційний суд.

Покарання ОСОБА_4 , визначене в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 121 КК

у виді позбавлення волі на строк 5 років, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженої та запобігання вчиненню нових злочинів.
Підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено санкцією

ч. 1 ст. 121 КК, чи звільнення ОСОБА_4 від призначеного покарання з випробуванням Верховний Суд не вбачає, оскільки визнані місцевим судом обставини, що відповідно до ст. 66 КК пом`якшують покарання, не знижують ступеня тяжкості вчиненого діяння, а тяжкість злочину, дані про особу та інші обставини свідчать про неможливість виправлення засудженої без реального відбування покарання.
Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду ст. 419 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду засуджена у касаційній скарзі не навела, а зазначені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 2 липня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року щодо неї.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3