УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі колегії: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі секретаря ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника адвоката ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні питання доцільності продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України по кримінальному провадженню № 0001981 від 09.08.2018, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження № 0001981 від 09.08.2018, за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України.

Ухвалою колегії суддів від 26.12.2019 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено строком на 60 днів до 23.02.2020 включно.

У зв`язку з викладеним, враховуючи, що строк тримання під вартою обвинуваченого спливає 23.02.2020, а в найближчий час (до 23.02.2020) призначити до розгляду та завершити розгляд вказаного кримінального провадження неможливо з поважних причин, судом в порядку ст. 331 КПК України поставлене на обговорення учасників процесу питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.

Прокурор у судовому засіданні просить залишити без змін запобіжний захід щодо обвинуваченого та продовжити його строком на 60 днів, оскільки ризики, що слугували підставами для застосування запобіжного заходу не змінились та продовжують існувати.

Потерпілий ОСОБА_6 погодився із думкою прокурора, просить суд продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні заперечували проти продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки вважають ризики, на які посилався прокурор необґрунтованими і такими, що на теперішній час не існують та просили змінити запобіжний захід обвинуваченому на цілодобовий домашній арешт за місцем його проживання, зазначивши, що у ОСОБА_7 погіршився стан здоров`я, він страждає на ряд хронічних захворювань, має на утриманні мати інваліда, якій 83 роки.

Суд, вислухавши думку сторін кримінального провадження, щодо вирішення питання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , приходить до наступного висновку.

Ухвалою колегії суддів від 26.12.2019 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено строком на 60 днів до 23.02.2020 включно.

Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Виходячи з аналізу правових норм кримінального процесуального законодавства, виключною (єдиною) метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язане з необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину проти життя та здоров`я двох осіб, який є особливо тяжким та вчинено у стані алкогольного сп`яніння.

Суд вважає встановленим та доведеним стороною обвинувачення існування ризиків, передбачених п.1, п. 3, п. 5 ч.1 ст. 177 КПК України: переховування від органів досудового розслідування; незаконний вплив на свідків та потерпілих; вчинення іншого кримінального правопорушення.

Щодо доводів сторони захисту про відсутність вказаних ризиків, суд вважає також необхідним зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів». Тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 , у разі визнання його винними, з огляду на вірогідність переховування від органів досудового розслідування, незаконний вплив на свідків, потерпілих, вчинення іншого кримінального правопорушення, спростовують доводи захисту про відсутність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Колегією суддів при вирішенні даного питання, крім тяжкості діяння, яке інкримінується обвинуваченому, враховується, що у ОСОБА_7 відсутні стійкі соціальні зв`язки та постійне місце роботи, обвинувачений має негативну характеристику за місцем проживання, в минулому наявні судимості (за ч.ч.1,3 ст.296 КК України), що свідчить про високу імовірність порушення умов та ігнорування встановлених норм моралі в суспільстві, доказів щодо позитивної репутації та майнового стану обвинуваченого суду не надано, що дає достатньо підстав вважати, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Також судом враховується і думка потерпілого ОСОБА_6 , який наполягає на продовженні строку дії запобіжного заходу обвинуваченому у вигляді тримання під вартою.

Доводи обвинуваченого щодо погіршення стану здоров`я та неможливості у зв`язку з цим утримуватися в умовах слідчого ізолятора, є безпідставними та жодними медичними або іншими документами не підтверджені. Крім того, згідно листа філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» в Запорізькій області від 10.09.2019, зазначено, що фахівцями вказаної установи було проведено перевірку за зверненням ОСОБА_7 , в результаті якої встановлено, що обвинуваченого взято на диспансерний облік лікаря терапевта Запорізької міської медичної частини та неодноразово медичними працівниками були зафіксовані відмови від запропонованого лікування, необґрунтовані скарги та невдоволення на надання медичної допомоги.

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним у пункті 35 рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Летельє проти Франції», суд вважає виправданим тримання обвинуваченого під вартою.

Крім того, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

З урахуванням викладеного, та враховуючи дані щодо особи обвинуваченого, суд доходить висновку, що інші більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого, з огляду на що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо останнього слід продовжити строком на 60 днів, без визначення розміру застави, оскільки злочин вчинено із застосуванням насильства, що передбачено п.1 ч.4 ст.183 КПК України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 13.06.2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_9 , визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України, щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Керуючись ст.ст. 177, 178,183, 331, 372 КПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Продовжити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, до 19 квітня 2020 року включно, з утриманням у ДУ „Запорізький слідчий ізолятор.

Ухвала про продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку відповідно до рішення Конституційного Суду України від 13.06.2019.

Судді: ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_3