Провадження № 11-кп/4820/36/20
Справа № 681/643/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія:ч.1 ст.135, ч.1 ст.297КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі :

судді- доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розсліджувань за №0000348 від 06.12.2018 року за апеляційними скаргами обвинуваченої за ч.3 ст.135, ч.1 ст.297 КК України ОСОБА_8 та в її інтересах захисника ОСОБА_9 на вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 11 травня 2019 року, -

в с т а н о в и л а :

Цим вироком: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та зареєстровану в АДРЕСА_1 , жительку АДРЕСА_2 , українку, громадянку України, освіта середньо-спеціальна, непрацюючу, неодружену, на утриманні двоє неповнолітніх дітей, раніше не судиму,

визнано винною у вчинені злочину, передбаченого ч.3 ст.135 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки та у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.297 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно, визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Строк відбуття покарання обчислюється з моменту фактичного затримання.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст.100КПК України.

За вироком суду, обвинувачена ОСОБА_8 , з квітня 2018 року достовірно знаючи про власну вагітність, не перебуваючи на обліку в медичному закладі та достовірно знаючи про можливі негативні наслідки та ризики за умов народження дитини без кваліфікованої, спеціалізованої медичної допомоги, маючи можливість звернутись за останньою, не звернулась та одна, самостійно, без кваліфікованої, спеціалізованої медичної допомоги, на початку грудня 2018 року, у невстановленому досудовому слідстві місці (точний час та місце не встановлено) народила живу, доношену, зрілу, життєздатну, без вад розвитку дитину жіночої статі.

Відразу, після народження вказаної дитини, ОСОБА_8 своїми обома руками, самостійно відірвала пуповину. В подальшому, не перебуваючи в обумовленому пологами стані, всупереч вимогам ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України, згідно яких на матір покладено обов`язки піклуватися про здоров`я своєї дитини, нехтуючи моральними та правовими нормами, що зобов`язують надавати допомогу особі, що перебуває у небезпечному для життя стані, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своєї діяльності, розуміючи, що щойно народжене нею немовля перебуває у небезпечному для життя стані та позбавлене можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану через малолітство, чинила протиправні дії, чим не надала необхідної допомоги своїй новонародженій дитині, спрямованої на врятування її життя, за наявності можливості надати таку допомогу.

Зокрема, ОСОБА_8 умисно не вжила можливих заходів для надання новонародженій дитині необхідної медичної допомоги, а саме, не доставила новонароджену дитину до найближчого лікувального закладу, не звернулась за кваліфікованою, спеціалізованою медичною допомогою, не вжила інших заходів спрямованих на врятування життя, чим поставила новонароджену дитину жіночої статі в небезпечний для її життя стан, що спричинило її смерть.

Натомість, з метою приховання своєї злочинної діяльності ОСОБА_8 помістила тіло новонародженої дитини до рушників та поліетиленових пакетів та на початку грудня 2018 року (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) залишила у недіючому приміщенні залізничного вокзалу м. Полонне, за адресою: АДРЕСА_3 , де його було виявлено 06.12.2018 року.

Крім того, ОСОБА_8 , після народження дитини, на початку грудня 2018 року, у невстановленому слідством точного часу та місці, переконавшись, що її новонароджена дитина жіночої статі не показує будь- яких ознак життя, з метою приховання своєї злочинної діяльності, помістила тіло своєї новонародженої дитини до рушників та поліетиленових пакетів. Після цього, не повідомивши про те, що сталось до правоохоронних органів, закладів охорони здоров`я, нехтуючи нормами суспільної моралі, в частині шанобливого ставлення до померлих, не вживши заходів до поховання тіла своєї новонародженої дитини, згідно встановлених традицій суспільства, в порушення вимог ст.ст.6, 26Закону України «Про поховання та похоронну справу», порушуючи право людини на поховання її тіла і належне ставлення до тіла, після смерті, зневажаючи тим самим пам`ять про померлу людину, вирішила сховати труп своєї новонародженої дитини.

З цією метою, ОСОБА_8 , на початку грудня 2018 року, у невстановленому досудовим розслідуванням точного часу, труп своєї новонародженої дитини, поміщений до рушників та поліетиленових пакетів, принесла до недіючого приміщення залізничного вокзалу м.Полонне, за адресою: АДРЕСА_3 , де залишила його серед побутового сміття, який, в подальшому, виявлено 06.12.2018 року, тобто вчинила наругу над тілом вказаної новонародженої дитини.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 вважає вирок незаконним та таким що підлягає зміні. Вказує, що судом першої інстанції, при призначенні обвинуваченій ОСОБА_8 покарання, не враховані норми кримінального закону ст.ст.65,66,67 КК України, а саме:

-не взято до уваги щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та зміст висновку служби пробації а саме, що виправлення ОСОБА_8 можливе без позбавлення або обмеження її волі.

-перелік обставин, що пом`якшує покарання не є вичерпним, тому не враховано наявність у ОСОБА_8 на утриманні двох малолітніх дітей віком п`яти та тринадцяти років, позитивні характеристики із різних установ стосовно обвинуваченої, її дітей та батьків.

- ОСОБА_8 раніше не притягувалась до кримінальної і адміністративної відповідальності, на обліках у лікарів психіатра та нарколога ніколи не перебувала, офіційно була працевлаштована,

Крім того захисник звертає увагу на зібрані додаткові матеріали:

-довідки МСЕК, згідно яких батьки обвинуваченої ОСОБА_8 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є пенсіонерами, інвалідами третьої групи, яким протипоказана важка праця і потрібна стороння допомога. Їх донька ОСОБА_8 є єдиною дитиною.

-довідку-характеристику дільничного офіцера поліції Шепетівського ВП ГУНП в Хмельницькій області, згідно якої ОСОБА_8 характеризується позитивно та на профілактичних обліках остання в Шепетівському ВП не перебуває.

-довідку Полянської гімназії, про те що ОСОБА_8 була членом та головою батьківського комітету, брала активну участь у житті школи, до своїх обов`язків ставилась добросовісно.

-проведені бесіди із сусідами ОСОБА_8 , в результаті яких були надані характеристики змістом яких є те, що ОСОБА_8 завжди допомагає батькам по господарству, сусідам на їх прохання, є доброю, чесною та відповідальною людиною.

Наголошує, що ОСОБА_8 є людиною молодого віку, ще має шанс налагодити своє життя, щиро кається у скоєному, щиро жалкує та дійсно переживає, та на думку захисника має право на другий шанс.

Апелянт просить змінити вирок, шляхом його пом`якшення, застосувавши щодо ОСОБА_8 положення ст.ст.75, 76 КК України, та рахує що виправлення ОСОБА_8 можливо без ізоляції її від суспільства, а також перебування останньої в місцях позбавлення волі не буде корисним і ні для неї, а ні для її батьків пенсіонерів-інвалідів.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_8 просила вирок суду, в частині призначеного покарання, змінити та призначити більш м`яке покарання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, обвинувачену ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_7 , на підтримання доводів, викладених у їхніх апеляційних скаргах щодо пом`якшення призначеного покарання, заперечення прокурора проти апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку та правильність кваліфікації її дій за ч.3 ст.135, ч.1 ст.297 КК України не оскаржується, а тому колегія суддів апеляційного суду не перевіряє його відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України. При перевірці доводів, наведених в апеляційних скаргах, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим судом.

Що стосується тверджень апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_8 про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченої через суворість, то вони не заслуговують на увагу.
Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.
Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Згідно з приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
На думку колегії суддів, вирішення судом першої інстанції питання про призначення ОСОБА_8 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.
Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_8 покарання за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.135, ч.1 ст.297 КК України, та за сукупністю злочинів, на підставі ч.1ст.70 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, суд першої інстанції дотримався вимог ст.ст.50,65,66,67 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчинених злочинів, особи обвинуваченої, пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

Судом враховано, що один із злочинів, вчинених ОСОБА_8 , передбачений ч.3 ст.135 КК України, відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до тяжких, є злочином проти життя та здоров`я особи, вчинений умисно, наслідком якого стала смерть її новонародженої дитини. Також судом враховано при вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.297КК України, який відноситься до злочинів середньої тяжкості, зневажливий спосіб розпорядження ОСОБА_8 тілом дитини(залишила тіло дитини серед побутового сміття, у недіючому приміщенні, в зимовий період).

Обставин що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченої судом першої інстанції не встановлено.
Разом з тим, взято до уваги те, що ОСОБА_8 має на утриманні двох малолітніх дітей, позитивну характеристику, дані висновку служби пробації.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов переконливого висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченої можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, враховуючи тяжкість вчинених нею злочинів, їх наслідки.

З урахуванням вказаних обставин та даних про особу, обвинуваченій ОСОБА_8 аргументовано призначено покарання у виді позбавлення волі, в мінімальному розмірі, передбаченому санкціями ч.3 ст.135 та ч.1 ст.297 КК України. Саме таке покарання, на думку колегії суддів, буде відповідати цілям покарання, передбаченим ч.2 ст.50 КК України, та є достатнім для виправлення обвинуваченої, а також буде запобігати вчиненню нових злочинів.

Із наведенням у вироку відповідних мотивів, суд обґрунтовано визнав неможливим звільнення ОСОБА_8 , на підставі ст. 75 КК України, від відбування покарання з випробуванням та застосування ст. 69 КК України і призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
Згідно з вимогами ст.75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у вигляді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більш ніж 5 років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З урахуванням всіх цих обставин, виходячи з принципу справедливості покарання, колегія суддів не вбачає підстав для застосування статті 75 КК України, при призначенні обвинуваченій ОСОБА_8 покарання, та звільнення її від відбування покарання з випробуванням, на що посилається захисник та обвинувачена в апеляційних скаргах, або призначення більш м`якого покарання, передбаченого ст.69 КК України.

Відомості, що характеризують обвинувачену, зокрема, наявність двох малолітніх дітей, інвалідність батьків, її позитивні характеристики, громадська діяльність, те, що вона раніше не притягувалась до кримінальної і адміністративної відповідальності, на обліках у лікарів психіатра та нарколога ніколи не перебувала, офіційно була працевлаштована, є особою молодого віку, на думку колегії суддів, не є визначальними при призначені покарання, враховуючи суспільну небезпеку, вчинених нею злочинів та наслідків, що настали смерті новонародженої дитини.

Посилання сторони захисту на те, що судом не взято до уваги щире каяття ОСОБА_8 та активне сприяння розкриттю злочину є необґрунтованими.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.
Активне сприяння розкриттю злочину, як обставина, що пом`якшує покарання, означає, зокрема, добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів по справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб і т.д. Воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним.
Як слідує із мотивувальної частини вироку суду, доводи обвинуваченої щодо інкримінованих їй злочинів не мають логічного змісту, є неправдиві та суперечливі, спростовуються зазначеними доказами і не можуть прийняті судом як достовірні.

Відтак, призначене ОСОБА_8 покарання є необхідним й достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів, підстав визнати його надмірно суворим колегія суддів не знаходить.
Переконливих аргументів, які б свідчили про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої і були б безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст.404,405,п.1ч.1ст.407,418,419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 11 травня 2019 року щодо обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без зміни, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала підлягає касаційному оскарженню до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня проголошення, а обвинуваченою, яка тримається під вартою, в той самий строк, з дня отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4