Дата документу 26.02.2020 Справа № 937/9871/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/742/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 937/9871/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.289 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 січня 2020 року, якою зокрема, продовжено відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.289, ч.3 ст.15 ч.2 ст.289, ч.2 ст.185 КК України, строк тримання під вартою до двох місяців, тобто до 30 березня 2020 року.

Згідно з матеріалами провадження, в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.289, ч.3 ст.15 ч.2 ст.289, ч.2 ст.185 КК України.
В судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, оскільки існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що обвинувачений може: переховуватися від органів досудового розслідування та суду; вчинити інше кримінальне правопорушення.
Потерпіла підтримала клопотання прокурора.
Обвинувачений ОСОБА_9 не заперечував проти клопотання прокурора.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_10 віднесла вирішення клопотання на розсуд суду.

Суд першої інстанції, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше судимий за вчинення умисних злочинів проти власності, не працевлаштований, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, скоєних обвинуваченим, та для запобігання ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що обвинувачений може: переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, вважав необхідним продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 на шістдесят днів.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду про продовження строку тримання під вартою та застосувати більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого; дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст.177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, згідно ст.178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливість переховуватися від суду; вчинити інший злочин.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів може вдатися до відповідних дій.

Також колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні, зокрема, умисних тяжких злочинів, передбачених ч.2 ст.289 КК України, що в сукупності вказує на підвищену суспільну небезпеку як самого діяння так і особи обвинуваченого.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються обвинуваченому, даних про його особу, який неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів проти власності, не працевлаштований, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 та позицію останнього, який в свою чергу не заперечував проти клопотання прокурора, а його захисник просила його вирішити на розсуд суду.

В свою чергу в апеляційній скарзі обвинувачений не вказав на наявність таких підстав, які б свідчили про необґрунтованість та незаконність судового рішення.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Також під час апеляційного розгляду не встановлено наявність істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування ухвали суду, при апеляційному розгляді також не встановлено.

За наведених обставин, підстав для скасування ухвали суду, колегія суддів не вбачає.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 січня 2020 року, якою зокрема, продовжено відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.289, ч.3 ст.15 ч.2 ст.289, ч.2 ст.185 КК України, строк тримання під вартою до двох місяців, тобто до 30 березня 2020 року, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4