ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №532/308/15-к Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/1800/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.27,ч.2 ст.28, ч2 ст.377, ч.3 ст.27,
п.п.6,11,12, ч.2 ст.115 КК України
УХВАЛА
Іменем України
11 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого та захисника ОСОБА_7 на ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 17.12.2019 стосовно ОСОБА_9 ,-
ВСТАНОВИЛА:
Вищевказаною ухвалою продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 17 год.30 хв. 14.02.2020.

Приймаючи зазначене рішення, суд першої інстанції враховав, що ОСОБА_9 , обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.27,ч.2 ст.28, ч2 ст.377, ч.3 ст.27, п.п.6,11,12, ч.2 ст.115 КК України, за вчинення яких, у разі визнання його винним, може бути призначене покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що будь-яких даних про зменшення ризиків, які б давали підстави для застосування до ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, у даному кримінальному провадженні за вищенаведеним обвинуваченням, судом не встановлено. Ризики, передбачені п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України продовжують існувати.
В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 17.12.2019 скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, змінивши ОСОБА_9 міру запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання. А також постановити ухвалу, якою повідомити уповноважений орган в Уряді України і Комітет з прав осіб з інвалідністю, про порушення прав інваліда 2 групи ОСОБА_9 , під час перебування під вартою, які виразились у перешкоджанні та не наданні оформити пенсію з інвалідності, у не наданні лікування і ліків, у неналежних і непридатних умовах перевезення для участі в судових засіданнях. В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник посилається на те, що рішення суду першої інстанції незаконне, необґрунтоване, не вмотивоване, не містить наявності встановлених судом фактичних обставин із посиланням на відповідні докази та не містить мотивів неврахування доказів, наведених захистом. Крім того, рішення суду першої інстанції ухвалене в супереч практики ЄСПЛ, Конвенції про захист прав людини, вимогам Конституції України, КПК України. Також, захисник зазначає, що ОСОБА_9 згідно довідки про інвалідність повинен 1-2 рази на рік проходити стаціонарне лікування, проте, за весь час перебування в установі покарань обвинувачений жодного разу не проходив стаціонарного або амбулаторного лікування. Судом першої інстанції вкотре не було вирішено по суті клопотання про вжиття заходів для припинення порушення прав інваліда 2 групи та забезпечення явки до відділу обслуговування громадян Автозаводського району в м. Кременчуці та Кременчуцького району ГУ ПФУ в Полтавській області для подання заяви про перехід на пенсію з інвалідності. Захисник також посилається на погане самопочуття ОСОБА_9 , а саме відчуття головного болю в області грудної клітини з віддачою під лопатку, головний біль, підвищений тиск та нестерпний біль у спині і суглобах, при постійному перевезенні з м. Полтави до приміщення суду м. Гадяч та в зворотному напрямку, пов`язане з неналежними умовами транспортного засобу.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить ухвалу районного суду скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою і змінити йому міру запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання. В обґрунтування своєї апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з істотними порушеннями процесуального закону, вкотре в автоматичному режимі, в якому не застосовано рішення міжнародної судової інстанції щодо незаконності тримання під вартою, яке, на його думку, повинно застосовуватися до обвинуваченого. Своєї вини ОСОБА_9 в інкримінованому йому злочині не визнає і вважає тримання під вартою тиском на нього, його близьких та інших учасників судового розгляду та громадськості. Крім того, судом першої інстанції не враховано та не досліджено жодного доказу сторони захисту щодо відсутності ризиків, а також те, що обвинувачений є інвалідом ІІ групи і потребує постійного лікування, яке йому ні стаціонарно, ні амбулаторно не надається. ОСОБА_9 вказує на неналежні і непридатні умови перевезення з установи виконання покарань до приміщення суду та в зворотному напрямку.
Вислухавши доповідь судді, думку сторони захисту, які вважали рішення суду не правомірним але просили провадження закрити при цьому не відмовлялись від апеляційної скарги, а також думку прокурора, який вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, а апеляційні скарги безпідставними, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до переконання, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження прокурор у кримінальному провадження звернувся з клопотанням про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 , яке підтримав представник потерпілої, зазначивши, що стороною захисту затягується розгляд кримінального провадження з метою переконати суд в надмірній тривалості судового розгляду та змінити запобіжний захід обвинуваченим на більш м`який, зокрема домашній арешт, в той час, як обвинувачений та його захисники проти задоволення клопотання прокурора заперечували, мотивуючи тим, що клопотання обвинуваченого щодо ненадання йому належної медичної допомоги, відсутності можливості з`явитися до установи пенсійного фонду для переоформлення пенсії викликані відсутністю реакції з боку адміністрації установи виконання покарань на ухвали суду, більшість з яких не оскаржуються, а іншого способу реагування сторона захисту не має, тому заявлені клопотання та протести не мають на меті затягування розгляду справи. Твердження прокурора про небезпечність ОСОБА_9 не обґрунтовані, оскільки він не має кримінального минулого, є позитивні характеристики та згідно відповіді ДУ «Полтавська УВП (№23)» в оперативному відділі установи відсутня інформація щодо можливого скоєння протиправних діянь ОСОБА_9 ..

Зі змісту ч.1 ст.183 КПК України випливає, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим цього Кодексу.
Як випливає з положень ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню, а також вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
При цьому, п.1 ч.4 ст.183 КПК України наділяє суд правом при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177, 178 цього Кодексу, не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.
Отже, з наведених норм колегія суддів робить висновок, що суд першої інстанції розглядав клопотання прокурора у межах своїх повноважень з урахуванням чинного законодавства.
Вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, за які може бути призначене покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна і продовжив цей строк до 17 год. 30 хв. 14.02.2020. Також, суд першої інстанції зазначив, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, в тому числі ОСОБА_10 , потерпілих, а тому застосування більш м`яких запобіжних заходів ОСОБА_9 буде недостатнім.
Посилання сторони захисту на те, що тільки суддя ОСОБА_4 , в складі колегії суддів Харківського апеляційного суду 21.10.2019 при розгляді справи, неупереджено звертала увагу на фактичні обставини, а також звернула увагу Гадяцького районного суду Полтавської області на неналежне дотримання ним, як судом першої інстанції, загальної засади кримінального провадження щодо розумності строків розгляду справи не означає, що суд апеляційної інстанції повинен кожного разу при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого звертати увагу суду першої інстанції на вищевказані обставини.

У даному аспекті колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що загальні засади кримінального провадження до яких згідно п.21 ч.1 ст.7 КПК України входить і розумність строків, на які посилається сторона захисту, є рівноважними, а тому жоден зі зазначених у наведеній нормі закону принципів не є вирішальним.
Крім того, питання про дотримання розумності строків оцінюються колегією суддів, з огляду на наведене у ч.1 ст.28 КПК України визначення, згідно яким розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень, а критерії наведені у ч.3 цієї ж норми.
Таким чином, виходячи зі складності даного кримінального провадження, поведінки учасників кримінального провадження констатованої прокурором проте, що саме стороною захисту затягується розгляд кримінального провадження, а також приймаючи до уваги спосіб здійснення судом своїх повноважень, колегія суддів вважає, що на даний час, виходячи з наявних доказів, відсутні підстави для твердження про порушення Гадяцьким районним судом Полтавської області розумності строків кримінального провадження.
Решта доводів апелянтів, пов`язаних з триманням обвинуваченого під вартою, з урахуванням ч.6 ст.9 КПК України, згідно ч.9 ст.539 КПК України здійснюється в порядку адміністративного судочинства тобто виходять за межі цього провадження.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини («Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України»), згідно якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу, приймаючи до уваги, що висновки суду підтверджуються дослідженими у суду доказами, колегія суддів, приходить до переконання про відсутність підстав для скасування чи зміни судового рішення суду першої інстанції.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 17.12.2019 стосовно ОСОБА_9 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді