Справа № 522/936/20
Провадження № 1-кп/522/217/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 лютого 2020 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі, кримінальне провадження, яке зареєстроване в ЄРДР за №0004917 від 07.09.2019 року за обвинуваченням:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Азербайджану, уродженця м. Одеса, офіційно не працевлаштованого, не зареєстрованого на території України, який тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 18.04.2019 року Київським районним судом м. Одеси за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у вигляді штрафу у розмірі 850,00 грн.,
за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
перекладача ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
ВСТАНОВИВ:
07.09.2019 року, близько 02 години 14 хвилин, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та невстановлена особа, матеріали досудового розслідування відносно якої виділено в окреме кримінальне провадження, перебували на «Ярмарці», розташованій на вул. Дерибасівській в м. Одесі.
В цей час вони побачили раніше малознайому їм ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якої в руках перебував мобільний телефон марки Ірhоnе 7+ в корпусі рожевого кольору, ІМЕІ НОМЕР_1 , вартістю 14 999 грн.
У цей час у ОСОБА_3 та невстановленої особи, матеріали досудового розслідування відносно якої виділено в окреме кримінальне провадження, виник спільний злочинний умисел, спрямований на заволодіння майном, а саме мобільним телефоном марки Ірhone 7+ в корпусі рожевого кольору, ІМЕІ НОМЕР_1 , який належить потерпілій ОСОБА_8 . Скориставшись тим, що увага потерпілої була спрямована на інших чоловіків, з якими вона спілкувалась, ОСОБА_3 наблизився до неї з-за спини та шляхом ривка вирвав з лівої руки вищевказаний мобільний телефон, та заховав його собі під куртку.
Потерпіла ОСОБА_8 , відчувши цей ривок, одразу повернулась лицем до ОСОБА_3 та почала голосно вимагати його повернути мобільний телефон. ОСОБА_3 непомітно для потерпілої, передав мобільний телефон невстановленому чоловікові, матеріали досудового розслідування відносно якого виділено в окреме кримінальне провадження, який підійшов до нього зі спини.
Заволодівши вищевказаним майном ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та невстановлена особа, матеріали досудового розслідування відносно якої виділено в окреме кримінальне провадження, не зважаючи на крики потерпілої, покинули місце вчинення кримінального правопорушення.
Даним кримінальним правопорушенням потерпілій ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було спричинено матеріальний збиток на суму 14999,00 грн.
Таким чином, в ході слідства встановлені достатні підстави обвинувачувати ОСОБА_3 , у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за кваліфікуючими ознаками - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб.
У судовому засіданні ОСОБА_3 визнав себе винним у повному обсязі, у вчиненні кримінального правопорушення, вказаного в обвинувальному акті, та підтвердив, що за вищевказаних обставин він вирвав з руки потерпілої ОСОБА_8 телефон марки Ірhone 7+ в корпусі рожевого кольору, ІМЕІ НОМЕР_1 , який належить останній, у вчиненому розкаюється, матеріальну шкоду потерпілій відшкодував.
Прокурор просив суд визнати ОСОБА_3 винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, звільнити від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк - 2 роки.
Захисник підтримав позицію прокурора.
Потерпіла ОСОБА_8 у судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_3 відшкодував їй шкоду у повному обсязі, просила суд не застосовувати до нього тяжке покарання, не заперечувала проти звільнення його від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк.
Під час судового засідання, встановлено, що обвинувачений та інші учасники кримінального провадження правильно розуміють зміст фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. Судом встановлено, що відсутні сумніви у добровільності позицій обвинуваченого та інших учасників судового розгляду. З урахуванням думки прокурора, потерпілого, обвинуваченого, захисника, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Враховуючи викладене, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 у вчинені кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 186 КК України повністю доведена та його дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст. 186 КК України, оскільки він вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.
Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлені.

При цьому суд враховує, що відповідно до абз. 2 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 N 7 « Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , передбаченими ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття обвинуваченого, добровільне відшкодування завданого збитку.
При визначенні мотивів призначення покарання суд керується наступним.
Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».
Вимога додержуватись справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.
Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Питання звільнення від відбування покарання з випробуванням врегульоване статтею 75 КК України, відповідно до якої, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд, при обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у відповідності до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого, особу обвинуваченого, та обставини що пом`якшують та обтяжують покарання.
З урахуванням наведених положень законодавства, при призначенні покарання суд враховує, що обвинувачений скоїв тяжкий злочин.
В свою чергу, суд бере до уваги і зміст обвинувачення, яке складається з одного епізоду та те, шо обвинувачений відшкодував матеріальну шкоду потерпілій.
У вчиненому злочині обвинувачений щиро покаявся, активно сприяв суду у встановленні фактичних обставин справи.
Щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, виходячи зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 66 КК, є самостійними обставинами, які пом`якшують покарання. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, врахування кожної з них при призначенні покарання, за умови встановлення їх наявності у кримінальному провадженні, є обов`язковим для суду, незалежно від тяжкості вчиненого злочину та повторності його вчинення. Вказані форми посткримінальної поведінки особи свідчать про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. Визнання даних обставин такими, що пом`якшують покарання, стимулює осіб, які вчинили злочини, до критичної переоцінки своєї діяльності, а також сприяє своєчасному розкриттю злочинів.

Згадані пом`якшуючі обставини, а також відомості про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, роботу, хоча й у відсутність офіційного працевлаштування, відсутність обставин, що обтяжують покарання, в своїй сукупності та співвідношенні істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та дають суду підстави для призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції частини статті обвинувачення в мінімальному розмірі та звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Застосування інституту звільнення від відбування покарання, яке, як зазначено, має бути індивідуальним щодо кожної особи, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання, сприятиме виправленню обвинуваченого без ізоляції від суспільства та попередженню скоєння ним нових злочинів.
У той же час, відповідно до вимог ст.76 КК України, з метою контролю за поведінкою засудженого для встановлення факту його виправлення, суд вважає за необхідне покласти на засудженого обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлений.
Відомостей про процесуальні витрати суду не надано.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368- 371, 374 КПК України,
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбуття покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по даному кримінальному провадженню в період з 29.12.2019 року по 21.02.2020 року (включно) із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк 2 (два) роки.
Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 :

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
До набрання вироком законної сили раніше обраний ухвалою суду ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою змінити на особисте зобов`язання, зобов`язавши його прибувати до суду за першою вимогою; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду, та повідомляти суд про зміну місця свого проживання.

Звільнити ОСОБА_3 з-під варти негайно в залі суду.
Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1