ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 644/1570/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/235/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , без участі інших учасників, а саме обох потерпілих, належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою прокурора, захисників обох обвинувачених та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лозова Харківської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 29.12.2015 року Дергачівським районним судом Харківської області за ч.1, 2 ст. 187 КК України до 5 років позбавлення волі, звільненого 21.05.2018 року по закінченню строку відбування покарання,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4-х років 6-ти місяців позбавлення волі,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Одеса, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого 08.04.2009 року Кіровоградським апеляційним судом за п.6, п.12 ч.2 ст. 115, ч.2 ст. 187 КК України до 12 років позбавлення волі, звільненого 24.02.2016 року по закінченню строку відбування покарання,
визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4-х років 6-ти місяців позбавлення волі.
Строк відбування обвинуваченими покарання ухвалено рахувати з 17 лютого 2019 року.
Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, залишено до набрання вироком законної сили.
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 5000 грн. в рахунок відшкодування шкоди.
Стягнуто в дольовому порядку з ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на користь Державного бюджету України 300 грн. судових витрат на проведення товарознавчої експертизи по 150 грн. з кожного.
Вирішено питання щодо речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 17 лютого 2019 року близько 08 години 45 хвилин ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою та з умислом, направленим на відкрите викрадення чужого майна, знаходячись неподалік будинку АДРЕСА_3 підійшли до раніше не знайомого ОСОБА_11 та несподівано для останнього ОСОБА_7 наніс один удар кулаком лівої руки в область носу та правого ока потерпілого. Від удару ОСОБА_11 впав на землю і в цей момент ОСОБА_9 наніс ОСОБА_11 три удари коліном правої ноги в область голови. Після чого, ОСОБА_9 відкрито зaвoлодiв грошима ОСОБА_11 в сумі 5000 грн., які він знайшов в лівій кишені куртки, в яку був одягнутий потерпілий, а ОСОБА_7 в цей час відкрито заволодів мобільним телефоном потерпілого Nokia N5 Dual Sim TA-1053 вартістю 3671,75 грн., який знайшов в правій зовнішній кишені куртки ОСОБА_11 .

Після чого, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 покинули місце вчинення злочину із викраденим майном, чим спричинили матеріальний збиток потерпілому на загальну суму 8671,75 грн.
Крім того, того ж дня близько 8 години 50 хвилин, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , знаходячись на тому ж місці, продовжуючи реалізувати свій спільний злочинний умисел, підійшли до раніше не знайомого неповнолітнього ОСОБА_12 та несподівано для останнього ОСОБА_9 наніс один удар кулаком правої руки в область потилиці, після чого наніс два удари підряд кулаком правої руки в область грудей та ребер з лівого боку. Від нанесених ударів ОСОБА_12 впав на землю і в цей момент ОСОБА_9 наніс ще потерпілому два удари підряд правою ногою в область грудей та ребер з лівого боку. Після чого, ОСОБА_7 відкрито заволодів мобільним телефоном потерпілого ОСОБА_12 марки Samsung J5 вартістю 2399,40 грн., який потерпілий передав ОСОБА_7 на його вимогу, а ОСОБА_9 в цей час відкрито заволодів грошима потерпілого в сумі 27 грн, які той дістав з кишені та віддав за вимогою ОСОБА_9 .
Після чого, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 покинули місце вчинення злочину із викраденим майном, чим спричинили матеріальний збиток потерпілому на загальну суму 2426,40 грн.

Дії ОСОБА_9 та ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, скоєний за попередньою змовою групою осіб, вчинений повторно.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить про пом`якшення йому покарання через надмірну його суворість.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги вказує на те, що свою вину у скоєному він визнав у повному обсязі та щиросердно розкаявся, що є обставиною, яка пом`якшує покарання.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить про зміну вищевказаного вироку в частині пом`якшення ОСОБА_7 покарання, а саме призначення останньому покарання у виді 4-х років позбавлення волі та застосування ст. 75 КК України.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що призначене ОСОБА_7 покарання є занадто суворим та таким, що не відповідає ступеню тяжкості скоєного ним злочину та особі обвинуваченого.

Зазначив, що суд першої інстанції призначаючи ОСОБА_7 такий вид покарання як позбавлення волі, належним чином не мотивував свого висновку щодо призначеного покарання, необхідності його ізоляції від суспільства та відсутності підстав для призначення мінімального покарання.

З апеляційною скарго на вищевказаний вирок звернувся також захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 , який посилаючись на його необґрунтованість та надмірну суворість просить про зміну вироку та призначення ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі, із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Зазначив, що оскільки ОСОБА_9 повністю визнав свою провину у скоєних злочинах, щиро розкаявся, виявив бажання відшкодувати заподіяну шкоду та вибачився перед потерпілим ОСОБА_12 , вважає, що у даному випадку наявні підставі вважати про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

На вищевказаний вирок була також подана апеляційна скарга прокурора, від якої останній в подальшому відмовився, надавши до апеляційного суду відповідну заяву.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та їх захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_10 підтримали доводи своїх апеляційних скарг, просили задовольнити їх вимоги у повному обсязі.

Прокурор не вбачав підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та обох захисників, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинувачених та їх захисників, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та обох захисників задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ані ОСОБА_9 , ані ОСОБА_7 у інкримінованих їм кримінальних правопорушеннях та фактичні обставини їх вчинення в апеляційних скаргах не оспорюються, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних вимог усіх апелянтів щодо зміни вироку та пом`якшення обвинуваченим покарання, то, відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу , що застосовується від імені держави за вироком суду до особи , визнаної винною у вчиненні злочині, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченим покарання суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчинених ними злочинів, осіб винних, які раніше судимі за вчинення тяжких корисливих злочинів, офіційно не працевлаштовані, не мають міцних соціальних зв`язків, а також обставину, що пом`якшує покарання беззаперечне визнання ними своєї вини.

При цьому, обставин що обтяжують покарання обвинувачених судом встановлено не було.

Навівши зазначені обставини суд визначив реальний строк покарання в межах санкції статті.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченим покарання є близьким до мінімального, що передбачене санкцією статті.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, як про це наголошується в апеляційних скаргах усіх апелянтів, колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що районний суд дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

Усі вищевказані доводи апеляційних скарг не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що інші альтернативні види покарань, окрім позбавлення волі, у даному випадку не будуть дієвими для досягнення такої мети як виправлення обвинувачених.
З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку і призначення обвинуваченим більш м`якого покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України з наведених апелянтами мотивів, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та обох захисників - без задоволення.
Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п. ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15.04.2019 року по справі щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційні скарги захисників обох обвинувачених, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 , - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ______________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4