Справа № 303/6754/18
Закарпатський апеляційний суд
В И Р О К
І м е н е м У к р а ї н и
17.02.2020 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового розгляду : прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 ,
ВСТАНОВИВ :
вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 грудня 2018 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Мукачева, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, розлучений, із середньою спеціальною освітою, приватний підприємець, має на утриманні та вихованні малолітню дитину, раніше не судимий,
визнаний винним і йому призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки без позбавленням права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України обвинувачений ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у вигляді домашнього арешту закінчився.
Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.06.2018 на автомобіль марки ВАЗ», моделі 21140 державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_9 й перебуває у володінні ОСОБА_6 , та автомобіль марки «Skoda Octavia A7», державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_7 .
Речові докази: транспортрні засоби автомобіль ВАЗ», моделі 21140 1.5l, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_9 й перебуває у володінні ОСОБА_6 , та автомобіль марки «Skoda Octavia A7», державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_7 , передано за належністю.

Згідно вироку ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
26 червня 2018 року приблизно о 18-й годині 30 хвилин, ОСОБА_7 , у стані алкогольного сп`яніння (2,09% проміле), маючи посвідчення водія серії НОМЕР_3 категорій В та С, а також стаж керування транспортним засобом понад 15-ть років, керуючи власним, технічно-справним автомобілем марки «SKODA OCTAVIA А7», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у салоні якого на передньому пасажирському сидінні знаходився його малолітній син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рухався по вул. Санаторна в смт. Чинадієво Мукачівського району в напрямку с. Синяк зі швидкістю приблизно 60-70 км/год., що більша за допустиму в населених пунктах (60 км/год.), і в результаті «злочинної самовпевненості», порушивши вимоги передбачені п. п. 1.3, 1.5, 1.10, 2.3 (б), 2.9 (а), 10.1, 11.3, 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), не забезпечив безпеку дорожнього руху та не врахував дорожню обстановку, що склалася, під час проїзду заокруглення дороги ліворуч, поблизу будинку № 77 по вул. Санаторна в смт. Чинадієво, виїхав на смугу зустрічного напрямку руху, де допустив зіткнення із зустрічним автомобілем марки «ВАЗ 21140», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_6 , який рухався своєю смугою руху зі сторони с. Синяк Мукачівського району в напрямку м. Мукачево. В результаті дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля марки «ВАЗ 21140», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді: політравми, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, перелому 2-3 ребер з права, забою органів грудної клітки, відкритого уламкового перелому середньої та нижньої третини лівого стегна, закритого уламкового перелому середньої третини правого стегна, закритого перелому правого наколінника, які, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 320 від 16.10.2018, відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що небезпечні для життя в момент їх спричинення, а пасажир автомобіля марки «SKODA OCTAVIA А7» р.н. НОМЕР_2 , малолітній ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді: політравми, тупої травми черева, підкапсульного розриву печінки, забою грудної клітки, забою легень з обох сторін, двобічного гемолізованого гемотораксу, що підтверджується даними УЗД досліджень, які, згідно з висновком судовомедичної експертизи № 323 від 30.10.2018, відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що небезпечні для життя в момент їх спричинення.
Допущені ОСОБА_7 порушення вимог передбачених п. п. 1.3, 1.5, 1.10, 2.3 (б), 2.9 (а), 10.1, 11.3, 12.1, 12.4 ПДР знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням вищезгаданої ДТП та наслідками, які настали, а саме, отриманням потерпілими ОСОБА_6 та малолітнім ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, а також призначене покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України з установленням іспитового строку терміном один рік, вказує на те, що вирок у частині призначеного покарання є незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Посилається на те, що, призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, суд безпідставно не призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Зазначає, що, прийшовши до висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 лише основного покарання, суд першої інстанції не врахував роз`яснення, які містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2003 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», в яких зазначено, що питання доцільності застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керування транспортними засобами необхідно обговорювати у кожному випадку призначення покарання за ч. 2 ст. 286 КК України. Також стверджує, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 основного покарання без додаткового суд не в повній мірі врахував і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких, грубе порушення ОСОБА_7 ПДР України, у тому числі й керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що потягло за собою настання незворотних наслідків у вигляді спричинених потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, які відповідно до висновку судово-медичних експертиз являли небезпеку для життя в момент їх заподіяння. Вважає, що наведені вище обставини та дані про особу обвинуваченого є достатніми підставами для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, однак не є достатніми для незастосування щодо ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Просить вирок у частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати, ухвалити новий, яким обвинуваченому за ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_7 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік й на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання зі встановленням іспитового строку терміном 1 рік та покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення учасників судового розгляду: прокурора ОСОБА_5 , яка підтримала доводи апеляційної скарги; потерпілого ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим ОСОБА_6 та малолітньому ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, а також кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, ґрунтуються на сукупності безпосередньо досліджених під час судового розгляду кримінального провадження та наведених у вироку доказів, прокурором, обвинуваченим та захисником не оспорюються, тому апеляційним судом, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, не перевіряються; визнаються належним чином вмотивованими, такими, що узгоджуються з вимогами закону.

Під час апеляційного розгляду справи обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що повністю визнає вину в скоєнні злочину, щиро кається у вчиненому. Просив не призначати йому додаткове покарання у виді позбавлення права керування трап сортними засобами.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції, і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі - Постанови), увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів (ч. 2 статті 65 КК України).

Колегія суддів вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції обґрунтовано врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, в результаті якого потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_10 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження; те, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів з необережною формою вини, вчинене в результаті злочинної самовпевненості, пов`язане з грубим порушенням ПДР України; всі обставини кримінального провадження в їх сукупності; дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 (раніше не судимий, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, розлучений, має на утриманні та вихованні малолітню дитину, на обліку в психіатра та нарколога не перебуває, хоча у момент вчинення ДТП перебував у стані алкогольного сп`яніння 2, 09 проміле, має на утриманні пристарілу матір ОСОБА_11 , 1939 року народження); досудову доповідь, відповідно до якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства у ОСОБА_7 «середній» і його виправлення без ізоляції від суспільства є можливим; визнав обставинами, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування збитків потерпілим, а обставиною, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

При оцінці доводів апеляційної скарги прокурора враховується те, що апелянтом не оспорюється як вид призначеного основного покарання - позбавлення волі, так і його строк чотири роки, а також застосування положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладенням передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 цього Кодексу обов`язків.

Тому, відповідно до ст. 404 КПК України, висновок суду першої інстанції в цій частині колегія суддів вважає належним чином вмотивованим, таким, що ґрунтується на вимогах закону.

Одночасно, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не призначивши додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, не врахував положення ст. 77 КК України та вимоги п. 9 вказаної вище Постанови.

Колегія суддів вважає, що завдані злочинними діями ОСОБА_7 потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_10 наслідки заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, які поєднані з грубим порушенням ПДР України, а також факт перебування ОСОБА_7 під час керування автомобілем та вчинення ДТП у стані алкогольного сп`яніння, свідчать про необхідність застосування щодо ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Тому, викладені у вироку суду першої інстанції обставини, а саме те, що обвинувачений визнав свою вину у вчиненні злочину, повністю відшкодував потерпілим заподіяну шкоду, і останні не мають щодо нього жодних претензій (просили не позбавляти ОСОБА_7 права керування транспортними засобами, оскільки він займається підприємницькою діяльністю, використовує транспортний засіб у своїй роботі, яка приносить дохід, який необхідний для продовження реабілітації потерпілих сина та зятя), має посвідчення водія категорій В та С, а також стаж керування транспортним засобом понад 15 років, раніше не притягався до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, пов`язаних із недотриманням ПДР, - апеляційний суд визнає такими, що не дають підстав для незастосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

При оцінці доводів апеляційної скарги та прийнятті судового рішення, колегія суддів враховує конкретні обставини, за яких скоєно кримінальне правопорушення, зокрема, те, що грубо порушуючи положення Правил дорожнього руху України обвинувачений ОСОБА_12 не враховував, що у салоні керованого ним транспортного засобу знаходиться його малолітній син ОСОБА_10 ..

Колегія суддів також вважає, що матеріали кримінального провадження не містять даних про наявність передбачених ст. 30 КУпАП підстав для незастосування щодо обвинуваченого ОСОБА_12 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 необґрунтовано не призначено додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Колегія судді також зазначає, що матеріали кримінального провадження не містять доказів (документів, зокрема, свідоцтва про зайняття підприємницькою діяльністю) у підтвердження факту зайняття обвинуваченим підприємницькою діяльністю.

Під час розгляду кримінального провадження сторона обвинувачений доказів у підтвердження вказаної обставини не надав і будь-яких клопотань у цій частині не заявляв.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які б давали підстави для скасування вироку з призначенням нового судового розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Відповідно до вимог п. 4 ч. ч. 1, 2 ст. 409 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є підставами для скасування вироку в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання.

За змістом ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покараня, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
При прийнятті рішення колегія суддів враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги те, що суд, за відсутності обґрунтованих клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, й те, що обвинуваченим не заявлялись клопотання про приєднання доказів (документів) і таких не додано до матеріалів кримінального провадження.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 420 КПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу, яку подав прокурор Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_8 - задовольнити.
Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 грудня 2018 року щодо обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_7 у частині призначеного покарання скасувати.

За ч. 2 ст. 286 КК України призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки із позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_7 звільнити від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком один рік.

На підставі п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

У решті вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня його проголошення.

Судді: