КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/3895/18
Провадження № 1-кс/552/4192/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.12.2019 року м. Полтава

Слідчий суддя Київського районного суду м. Полтави ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2

адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про скасування арешту

ВСТАНОВИВ:

20.12.2019 року адвокат ОСОБА_3 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_4 з клопотанням та просить скасувати арешт з автомобіля марки Форд Сіера, державний номерний знак НОМЕР_1 , 1990 року випуску. Дане клопотання подане в порядку ст.174 КПК України. В клопотанні вказував, що його довіритель випадково дізнався про наявність арешту на його автомобіль, арешт накладений СУ УМВС України в Полтавській області від 04.02.2005 року та ОВС СВ ДПА від 01.06.2007 року. На даний час відсутні будь-які кримінальні провадження щодо ОСОБА_4 .

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримав та просив слідчого суддю його задовольнити.

Слідчий суддя заслухавши адвоката та дослідивши матеріали надані до справи встанови наступні обставини.

Згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ ОСОБА_4 є власником автомобіля Форд Сіера, державний номерний знак НОМЕР_1 , 1990 року випуску.

З листа Регіонального сервісного центру в Полтавській області від 19.09.2019 року вбачається,що відповідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів за ОСОБА_4 зареєстрований транспортний засіб автомобіля Форд Сіера, державний номерний знак НОМЕР_1 , на який накладено арешти СУ УМВС України в Полтавській області від 04.02.2005 року та ОВС СВ ДПА від 01.06.2007 року.

Відповідно до листа від 03.10.2019 року Головного управління ДФС у Полтавській області вбачається, що 27.02.2014 року кримінальне провадження порушене за ч.3 ст212 КК України закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Станом на 20.09.2019 року в СУ ФР ГУ ДФС у Полтавській області кримінальні провадження відносно ОСОБА_4 не розслідуються.

Відповідно до ст.126 КПК 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно ОСОБА_4 , зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з ч.1 ст.214 КПК 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилась і з прийняттям нині чинного КПК, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі ст.170 КПК завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. За змістом ч.3 ст.174 КПК, у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у ч.1 ст.214 КПК 1960 року.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання в конвенційне право особи на мирне володіння ним збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Відповідно до п.9 розд.ХІ «Перехідні положення» КПК 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення в порядку, що діяв до набрання чинності цим кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами ч.1 ст.5 КПК, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна поширюються норми КПК 1960 року.

Проте положеннями цього кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження в кримінальній справі: або одночасно з винесенням постанови про її закриття (ч.1 ст.214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (ч.6 ст.126).

Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК 1960 року не встановлював.

Крім цього, у межах кримінальної справи, що розслідувалася, ОСОБА_4 не набував процесуального становища підозрюваного, обвинуваченого.

З урахуванням викладеного, а також утрати чинності КПК 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися в правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання в право власності ОСОБА_4 шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК 1960 року, очевидно, не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Проте кримінальну справу, у межах якої на майно ОСОБА_4 накладено арешт, закрито на стадії досудового слідства, і до суду для розгляду по суті цю справу скеровано не було.

Згідно зі ст.174 нині чинного КПК як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, у тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом унесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР у порядку, установленому чинним КПК. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, у тому числі в кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим кодексом, КПК не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи держвлади та їх посадові особи відповідно до ч.2 ст.19 Конституції зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами. Однією із загальних засад кримінального провадження згідно з п.2 ч.1 ст.7, ч.1 ст.9 КПК є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів держвлади неухильно додержуватися вимог Конституції, цього кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою, вимог інших актів законодавства.

КПК 1960 року, як і чинний КПК, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто з реабілітуючої підстави.

З урахуванням наведеного скасування арешту за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано ВСУ в постанові від 15.05.2013 №6-26цс13. Підстав для відступу від даної позиції на даний час не було.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання, оскільки воно не підлягає вирішенню в порядку кримінального судочинства.

Керуючись ст.1,2 КПК України слідчий суддя

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДЯ ОСОБА_5