ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/5820/18к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/1612/19 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 25 січня 2019 року стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 25 січня 2019 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця м. Баку, Азербайджан, громадянина України, одруженого, має на утриманні трьох малолітніх дітей: ОСОБА_9 2003 р.н., ОСОБА_10 2006 р.н., ОСОБА_11 2006р.н., працюючого охоронцем ТОВ «АТБ-Маркет», проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченогоч.1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді штрафу у розмірі двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (що складає 4250,00 грн.), без позбавлення права керування транспортними засобами.

Вказаним вироком встановлено, що 09.09.2018р. приблизно о 10 год. 30 хв. ОСОБА_8 керував технічно справним автомобілем «ВАЗ-21063», д.н.з. НОМЕР_1 та рухався по вул. Чоботарській в м. Харкові зі сторони вул. Малиновського в сторону вул. Є.Котляра.
Під час руху в районі буд. 48 по вул. Чоботарській, водій ОСОБА_8 грубо порушив вимоги п.п.10.1 і 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими: - п.10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; п.12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду», та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_12 , яка перетинала проїжджу частину з право на ліво по ходу руху автомобіля.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 12-14/708-А/18 від 03.10.2018р. ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, у вигляді: синця тьмяно-потиличної області зліва та закритого дрібно-уламкового перелому верхньої третини діафазів великогомілкової і малогомілкової кісток лівої гомілки зі значним зміщенням.
Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_8 , виразилося в тому, що він, керуючи транспортним засобом усвідомлюючи, що по проїжджій частині рухається пішохід, якого водій міг завчасно об`єктивно виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для пішохода об`їзду, та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , що спричинило останній тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Порушення правил безпеки дорожнього руху, які встановлені у діях ОСОБА_8 згідно висновку авто технічної експертизи №997/18 від 02.10.2018р., перебувають у причинному зв`язку з виникненням події.

Не погодившись з рішенням районного суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить вирок районного суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст. 286 КК України у виді штрафу у розмірі двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавлення права керування транспортними засобами на 2 роки.
Обґрунтовуючи свою вимогу прокурор вказує на те, щосуд при призначенні обвинуваченому покарання не врахував конкретні обставини справи, ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого злочину і призначив ОСОБА_8 явно несправедливе (м`яке) покарання, адже обвинуваченому не призначено додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Крім цього, апелянт зазначає, що суд не мотивував своє рішення щодо не застосування до обвинуваченого додаткового покарання, що суперечить вимогам ст.374 КПК України.

Заслухавши доповідь головуючого судді; доводи прокурора, який підтримав подану ним апеляційну скаргу;думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення;дослідивши матеріали провадження,колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо ОСОБА_8 відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України і слушно дійшов висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення злочину, що зазначені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченого в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини в апеляційному порядку не перевіряються.
Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання ОСОБА_13 , колегія суддів не може погодитись зі слушністю апеляційних доводів прокурора про невідповідність призначеного ступеню тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого злочину.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції призначив покарання за ч.1 ст. 286 КК України у виді штрафу у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (що складає 4250,00 грн.), без позбавлення права керування транспортними засобами.
При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але і врахував конкретні обставини справи, поведінку обвинуваченого після вчиненого злочину, а саме те, що обвинувачений відшкодував повне лікування потерпілої на час її перебування у лікарні. Крім того, суд при призначенні покарання врахував дані про особу ОСОБА_14 , який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні трьох малолітніх дітей.
Судом першої інстанції встановлені обставини, що пом`якшують покарання, у виді щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину. Судом також враховановідсутність обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України.
Вказані обставини чітко, логічно та мотивовано вказані у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом певного виду та міри покарання, які призначено обвинуваченому.
Під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанції обвинувачений повідомив про те, що він зробив належні висновки для себе, щодо неприпустимості будь-яких злочинних дій в майбутньому та про його бажання виправитись.
Колегія суддів також враховує, що матеріали кримінального провадження не містять відомостей, що за час, який минув з моменту вчинення необережного злочину, обвинувачений притягувався до адміністративної або кримінальної відповідальності, що додатково свідчить про щирість його каяття та наміру виправитися.
За таких обставин, висновки суду, що зазначені ним у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, про призначення обвинуваченому покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами є слушним, оскільки судом першої інстанції об`єктивно встановлені обставини, оскільки ОСОБА_8 характеризується виключно з позитивної сторони, має стійкі соціальні зв`язки, визнав вину за пред`явленим обвинуваченням в повному обсязі, з самого початку досудового розслідування і під час судового розгляду сприяв встановленню істини по справі, а також повністю відшкодував лікування потерпілої, що знижує ступень тяжкості вчиненого злочину та бажання обвинуваченого виправити наслідки, що сталися від його злочинних дій.
В апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду прокурором не надано будь-яких відомостей, які б спростовували вищезазначені об`єктивні дані, що стали підставою для призначення обвинуваченому покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України.
Апеляційні доводи прокурора про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами внаслідок того, що Кодексом України про адміністративні правопорушення передбачений такий вид стягнень за порушення особою правил дорожнього руху навіть без наявності у потерпілих тілесних ушкоджень, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки санкція ч.1 ст.286 КК України не передбачає імперативної вказівки на призначення винній особі зазначеного виду додаткового покарання.
Крім того, такі апеляційні доводи ставлять під сумнів дискреційні повноваження суду.Стосовно можливості та наявності повноважень суду щодо обрання того чи іншого виду покарання, в тому числі і в межах санкції закону про кримінальну відповідальність, колегія суддів керується правовими висновками Верховного Суду, зазначеними у постанові від 01.02.2018 року у справі № 634/609/15-к.
Зокремав цій постанові Верховним Судомсформульовано правовий висновок щодо реалізації в судовій практиці поняття судової дискреції (судового розсуду), яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За таких обставин, зі змісту апеляційної скарги прокурора, вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законодавством вимог, що стосуються конкретної винної особи і пов`язані із суддівським розсудом дискреційними повноваженнями.
Згідно роз`яснень, що містяться в п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і
обтяжують покарання, та особу винного.
У даному конкретному випадку колегія суддів не вбачає з поданої апеляційної скарги правових та фактичних підстав вважати рішення суду першої інстанції в частині не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами таким, що є явно несправедливим та не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину.
Отже, вирок в частині не призначення обвинуваченому за ч.1 ст.286 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами таким є вмотивованим та обґрунтованим, оскільки, на переконання колегії суддів, з урахуванням даних про щирекаяття обвинуваченого; визнання вини; наявності у нього на утриманні трьох неповнолітніх дітей;сприяння своїми показаннями та діями об`єктивному встановленню фактичних обставин кримінального провадження; бажання виправитися та усунути негативні наслідки вчиненого необережного злочину; відсутностіобставин, що обтяжують покарання; призначене ОСОБА_8 покарання у виді штрафу буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора про невиправдану м`якість призначеного остаточного покарання обвинуваченому, внаслідок не застосування додаткового покарання, передбаченого ч.1ст.286 КК України, - є безпідставними.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого вироку, не вбачається.
Керуючись ст. ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 25 січня 2019 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді