справа №619/424/19
провадження №1-кп/619/204/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 липня 2019 року м. Дергачі
Дергачівський районний суд Харківської області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі судового засідання - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Дергачі заяву ОСОБА_3 про роз`яснення вироку Дергачівського районного суду Харківської області від 13 березня 2019 року, -
В С Т А Н О В И В:
Засуджений ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про роз`яснення вироку Дергачівського районного суду Харківської області від 13 березня 2019 року, в якій просить роз`яснити, чи покладено на нього, вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 13.03.2019, проголошеного у кримінальному проваджені №0000565 від 13.04.2017, заборона про виїзд за межі України без погодження уповноваженого органу.
В обґрунтування поданої заяви зазначено, що 13 березня 2019 року Дергачівський районним судом Харківської області було ухвалено вирок у кримінальному проваджені №0000565, яким ОСОБА_3 , було визнано винними у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) гривень, з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські посади строком на 1 (один) рік.
Вирок Дергачівського районного суду Харківської області не був оскаржений, у відповідності до положень ч. 1 ст. 532 КПК України, вирок набрав законної сили.
22 травня 2019 року ОСОБА_3 було поставлено на облік засуджених осіб Холодногірським районним відділом філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області та надано для ознайомлення порядок та умови відбування покарання, визначені в ст. ст. 34, 35 КВК України, відповідно яких, в тому числі, засудженому забороняється без погодження з уповноваженим органом з питань пробації виїжджати за межі України.
Засуджений вважає, що зазначена заборона з боку уповноваженого органу з питань пробації, а саме Холодногірським районним відділом філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області, є незаконною та необґрунтованою, адже вирок Дергачівського районного суду Харківської області, який підлягає виконанню, не містить заборони йому на виїзд за межі України без погодження уповноваженого органу.
В судове засідання учасники судового провадження не прибули, їх неявка не перешкоджає розгляду питання про уточнення вироку, відповідно до ст.539 ч.5 КПК України.
Суд, дослідивши наявні матеріали, дійшов висновку про задоволення заяви, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 380 КПК України, якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою учасника судового провадження чи органу виконання судового рішення, приватного виконавця ухвалою роз`яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його зміст.
Відповідно ч. 2 ст. 380 КПК України суд розглядає заяву про роз`яснення судового рішення протягом десяти днів з повідомленням особи, яка звернулась із заявою про роз`яснення судового рішення, та учасників судового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 КПК України судове рішення, у якому суд вирішує обвинувачення по суті, викладається у формі вироку.
Роз`яснення рішення - це викладення рішення у більш ясній і зрозумілій формі. Здійснюючи роз`яснення судового рішення, суд викладає більш повно і зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін до рішення по суті і не торкаючись тих питань, які не були предметом судового розгляду.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 засуджений 13.03.2019 вироком Дергачівського районного суду Харківської області за ч. 1 ст. 367 КК України і на даний час фактично відбуває додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, призначеного за злочин у сфері службової діяльності.
Відомо, що при визначені ОСОБА_3 виду покарання суд врахував загальні засади призначення покарання, тобто призначив в межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК України, що передбачала відповідальність за вчинений злочин та відповідно до положень Загальної частини КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшували покарання.
Керуючись роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України викладеному у постанові №7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення покарання», та виходячи з класифікації злочинів, визначених в ст. 12 КК України, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його справи, суд визначив, що кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_3 , передбачене ч. 1 ст. 367 КК України, відноситься до злочинів невеликої тяжкості.
Частиною 1 статті 367 КК України встановлено, що службова недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб, карається штрафом від двохсот п`ятдесяти до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.
Тобто, у відповідності до ст. 52 КК України, зрозумілим є те, що основним видом покарання, за вчинений ОСОБА_3 злочин, призначено штраф у розмірі двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а як додаткове застосовано покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади.
Досліджуючи вирок суду з`ясовано, що ОСОБА_3 не був звільнений від відбування покарання з випробуванням. Тобто, до ОСОБА_3 не було застосовано положення п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, відповідно до якої судом можуть бути покладені на засудженого такі обов`язки як, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», стаття 6 цього Закону визначає підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання. Відповідно до ч. 2 ст. 6 даного закону тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Верховний Суду України, узагальнюючи судову практику щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України (Узагальнення від 01.02.2013 р.), та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Узагальнення про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах від 01.07.2015 р.), зазначив, що тимчасове обмеження громадянина України у праві виїзду за межі України законом покладено на суд, а припинення обмеження виїзду у зв`язку з виконанням обов`язку за рішенням, що перебувало на виконанні, покладено на державного виконавця.
З огляду на те, що обов`язок не виїжджати без погодження з уповноваженим органом з питань пробації виникає у засудженого у разі звільнення від відбування покарання в порядку визначеного п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, який, зокрема, не було застосовано до ОСОБА_3 , то відповідне тимчасове обмеження права засудженого ОСОБА_3 на виїзд з України відповідно вимог ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» не запроваджувалось.
Відповідно до ст. 63 Конституції України засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про пробацію» суб`єкти пробації зобов`язані: виконувати встановлені законом та покладені на них рішенням суду обов`язки; не вчиняти правопорушень; виконувати законні вимоги персоналу органу пробації; надавати достовірну інформацію персоналу органу пробації.
Крім того, як зазначено у справі Власов та Беньяш проти Росії (заяви №№ 51279/09 та 32098/13), ЄСПЛ констатував порушення Росією ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї (Свобода пересування), що мало прояв у відмові у видачі засудженим закордонного паспорта та забороні виїзду за межі Росії. Також ЄСПЛ зазначив, що такі обмеження можуть бути визнані обґрунтованими в конкретному випадку лише за умови, що є очевидні ознаки того, що існує реальний суспільний інтерес, який переважає право окремої особи на свободу пересування. Обмеження також повинні бути засновані на чітких доказах, які б достовірно свідчили про наявність триваючої загрози, на запобігання якої спрямовані ці заходи. У разі, коли заборона на виїзд є наслідком статусу заявника як особи, яка засуджена за вчинення злочину і нереабілітованого, Європейський Суд вважає, що таке загальне і практично автоматичне обмеження не може бути визнано за необхідне (див. Постанову Європейського СУДУ у справі "Мілен Костов проти Болгарії" (Мілен Костов v. Bulgaria) від 3 вересня 2013 року, скарга №40026/07 ні, не § 17, рішення у справі "Саркізов та інші проти Болгарії" (Sarkizov та інші проти Болгарії) від 17 квітня 2012 року, скарга №№ 37981/06, 38022/06, 39122/06, 44278/06 і згадані вище рішення у справі "Налбанцкі проти Болгарії", § 66).
Тобто, тимчасове обмеження (або заборона) засудженого у праві виїзду за межі України покладається на суд, та має бути обґрунтоване, вмотивоване та прямо визначене в рішенні суду, яким особу визнано винним та призначено покарання.
Враховуючи вищевикладене суд вважає необхідним роз`яснити, що засудженому ОСОБА_3 , вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 13.03.2019 , у кримінальному проваджені №0000565 від 13.04.2017 р., не заборонено без погодження з уповноваженим органом з питань пробації виїжджати за межі України.
Керуючись ст.367, 369, 380 КПК України, п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст. 63 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про пробацію»,-

У Х В А Л И В:
Заяву ОСОБА_3 про роз`яснення вироку - задовольнити.
Роз`яснити вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 13 березня 2019 року по кримінальному проваджені №0000565 від 13.04.2017, яким ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.
Відповідно до вироку Дергачівського районного суду Харківської області від 13 березня 2019 року по кримінальному проваджені №0000565 від 13.04.2017, обвинуваченому ОСОБА_3 , не заборонено без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виїжджати за межі України.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області протягом 7 діб.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу подано не було.

Суддя ОСОБА_1