ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ТОВ "Житлобудмеханізація" на ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2019 року про арешт майна,
за участю:
секретаря ОСОБА_6 ,
представника третьої особи адвоката ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2019 року клопотання слідчого ДВП ГУНП в Дніпропетровській області задоволено та накладено арешт шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування на автомобіль КРАЗ-6444, реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 . В іншій частині клопотання відмовлено.
Мотивуючи ухвалене рішення, слідчий суддя послався на те, що автомобіль зберіг на собі сліди вчинення злочину, тому відповідає критеріям ст. 98 КПК України та є речовим доказом. За цих обставин, слідчий суддя дійшов висновку, що з метою збереження речового доказу майно підлягає арешту з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою накласти арешт шляхом заборони відчуження та користування на автомобіль КРАЗ-6444, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який передати на відповідальне зберігання власнику ТОВ Житлобудмеханізація.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, захисник посилається на істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону. Так, ОСОБА_5 вказує на те, що суд необґрунтовано визнав доведеним факт передачі автомобіля на майданчик тимчасового тримання ТЗ ТОВ "Династія-Дніпро", розташований по вул. Дніпросталівській 22-к1, оскільки ця юридична особа зареєстрована за іншою адресою, а доказів на підтвердження його передання на зберігання суду надано не було. На переконання адвоката, транспортний засіб має зберігатись на спеціальних майданчиках. Окрім цього, захисник вказує на те, що всупереч вимогам ст. 168 КПК України, власнику мана не було надано копію протоколу, під час якого тимчасово вилучався транспортний засіб. Апелянт вважає, що протягом одного місяця автомобіль перебував у розпорядженні органу досудового розслідування, який мав можливість його дослідити. За цих обставин наявні підстави для подальшої передачі майна на відповідальне зберігання ТОВ "Житлобудмеханізація", що відповідатиме вимогам ст. 100 КПК України. Серед іншого, захисник вказує на порушення слідчим суддею вимог ст. 172 КПК України, а саме здійснення розгляду клопотання слідчого про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, без участі та належного повідомлення власника майна.
Заслухавши суддю-доповідача, адвоката, який апеляційну скаргу підтримав, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Так, клопотанням слідчого та наданими до нього матеріалами підтверджено, що Дніпровським ВП ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0002337 від 24 вересня 2019 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого, перевірив зазначені в ньому обставини та встановив, що існує ризик приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна, що підлягає арешту.
Апеляційний суд погоджується з висновками слідчого судді про необхідність накладення арешту на зазначене майно, оскільки воно відповідає критеріям речового доказу у даному кримінальному провадження, зазначеним в ст. 98 КПК України, визнано ним, та автомобіль зберіг на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України є підставою для накладення арешту.
Доводи скарги про необхідність визначення іншого способу обтяження та відповідального зберігача майна, на переконання колегії суддів, не заслуговують на увагу.
Так, в силу вимог ч. 5 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, зокрема, заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.
Згідно з вимогами ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Як вбачається з оскаржуваного рішення, слідчий суддя визначив спосіб накладення арешту на майно з урахуванням цих вимог кримінального процесуального закону.
Вирішуючи питання доцільності заборони або обмеження розпоряджатися або користуватися майном, визначеним у клопотанні слідчим, колегія суддів виходить з обставин провадження, а також необхідності втручання в права та інтереси власників майна. На переконання колегії суддів, заборона відчуження, розпорядження та користування автомобілем виправдає в цьому випадку ступінь втручання у право власності особи.
Щодо передання майна на відповідальне зберігання його власнику, колегія суддів вважає, що, враховуючи ті обставини, що під час керування саме цим автомобілем було скоєно ДТП, такі дії вказують на ризик можливої втрати слідів злочину, що не відповідатиме меті накладення арешту та суперечитиме положенням ч. 11 ст. 170 КПК України.
Твердження апелянта про тривале перебування майна у розпорядженні органу досудового розслідування суд розцінює критично, оскільки ці обставини не вказують на відсутність потреби у проведенні слідчих дій, з огляду на те, що досудове розслідування кримінального провадження не завершено. До того ж, обсяг та порядок їх проведення визначає лише орган досудового розслідування.
Не заслуговують на увагу й доводи апелянта, зазначені під час апеляційного розгляду, щодо неточностей у номері свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що вказано в ухвалі слідчого судді. Колегія суддів вважає, що ці протиріччя підлягають усуненню в порядку, визначеному у ст. 379 КПК України.
Отже, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують втручання у права та інтереси власника майна. Слідчий суддя дотримався вимог п.п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, врахувавши розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та наслідки арешту майна.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без змін.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ТОВ "Житлобудмеханізація" залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2019 року про арешт майна залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4