н/п 1-кп/640/857/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"22" жовтня 2019 р. Київський районний суд м. Харкова в складі колегії суддів:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі - ОСОБА_4 ,
за участю прокурора - ОСОБА_5 ,
захисників - адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, не судимого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в АДРЕСА_2 ,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Харкова, громадянки України, не судимої, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована в АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, -
До Київського районного суду м. Харкова надійшов обвинувальний акт в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_10 і ОСОБА_11 ч.4 ст.190 КК України.
В підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 вважали можливим призначити справу до судового розгляду. Захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_11 просили обвинувальний акт повернути прокурору, посилаючись на не відповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, оскільки формулювання обвинувачення викладено в обвинувальному акті не повно та не конкретно, а неконкретність пред`явленого обвинувачення та не зазначення в обвинувальному акті обставин, з якими закон пов`язує настання кримінальної відповідальності відповідно до диспозиції ч.4 ст.190 КК України виключає можливість обвинувачених здійснювати захист щодо пред`явленого неконкретного обвинувачення, чим порушує їх право на захист. Зазначають, що у відповідності до вимог ч.1 ст.348 КПК України в судовому засіданні головуючий зобов`язаний роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення. Однак з огляду на наведене, виконати ці вимоги кримінального процесуального закону не можливо.
Колегія судів ознайомившись з обвинувальним актом та доданими до нього матеріалами, вислухавши думку учасників судового провадження, вважає, що обвинувальний акт слід повернути прокурору з наступних підстав.
Згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт, в тому числі, має містити такі відомості: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону та статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Органом досудового розслідування ОСОБА_10 і ОСОБА_11 обвинувачуються за ч.4 ст.190 КК України у вчинені шахрайства, тобто придбанні права на майно шляхом обману, за попередньою змовою групою осіб, вчинене в особливо великих розмірах.
В обвинувальному акті за обвинуваченням ОСОБА_10 і ОСОБА_11 за ч.4 ст.190 КК України обвинувачення сформульовано таким чином: в період з 5 по 10 червня 2015 року ОСОБА_10 , отримавши підроблені документи з Банку про виконання «Влада-промтекст» зобов`язань за кредитним договором, діючи умисно за попередньою змовою та у групі з ОСОБА_11 , маючи умисел, направлений на придбання права на майно, шляхом обману, використовуючи ОСОБА_12 , яка не була обізнана про злочинний намір ОСОБА_10 , надав підроблені документи державному реєстратору, на підставі яких останній 10.06.2015 до державного реєстру вніс зміни про зняття заборони відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_2 (далі за текстом квартира), внаслідок чого ОСОБА_10 в порушення умов іпотечного договору обманним шляхом, протиправно придбав право розпоряджатись вказаною квартирою. 17.06.2015 ОСОБА_10 за попередньою змовою з ОСОБА_11 , продовжуючи реалізацію злочинного умислу, незаконно отримавши право на розпорядження квартирою, перебуваючи у приміщенні приватного нотаріуса ОСОБА_13 , уклали договір про поділ майна подружжя квартири, згідно якого у власність ОСОБА_11 перейшло 4/5 частини квартири, а у власність ОСОБА_10 1/5 частина квартири. 17.06.2015 ОСОБА_11 , виконуючи свою роль у злочинній змові з ОСОБА_10 , реалізуючи злочинний умисел, перебуваючи у приміщенні приватного нотаріуса ОСОБА_13 , уклала з ОСОБА_14 договір купівлі-продажу частини квартири, згідно якого передала у власність ОСОБА_14 4/5 частини квартири. В результаті злочинних дій ОСОБА_10 і ОСОБА_11 та невстановлених осіб Банк незаконно позбавлено права розпоряджатись квартирою, ринкова вартість якої станом на 17.06.2015 складає 2956816,00 грн., чим Банку, в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, завдано матеріальну шкоду у вказаному розмірі, внаслідок втрати можливості реалізувати зазначених об`єкт нерухомого майна та одержати задоволення свої вимог за рахунок предмету іпотеки.
Згідно з п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.
Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.
За змістом положень ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт і є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Обвинувальний акт відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення.
Статтею 91 КПК України встановлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення та інш.
Аналіз змісту указаних вимог закону у сукупності свідчить про те, що формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, яке за визначенням у п.13 ч.1 ст.3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст.91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона могла зрозуміти суть пред`явленого обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.
Конкретне обвинувачення, фактичні обставини по справі та визначена правова кваліфікація злочину є важливішим елементом кримінального переслідування, оскільки не тільки впливає на право обвинуваченого захищатись від обвинувачення, але й на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.
В порушення вищезазначених вимог закону сформульоване в обвинувальному акті обвинувачення за ч.4 ст.190 КК України не відповідає наведеній в обвинувальному акті правовій кваліфікації кримінального правопорушення за ч.4 ст.190 КК України, у вчинені якого обвинувачуються ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , виходячи з наступного.
ОСОБА_10 і ОСОБА_11 обвинувачуються за ч.4 ст.190 КК України у вчинені шахрайства, тобто придбанні права на майно шляхом обману, за попередньою змовою групою осіб, вчинене в особливо великих розмірах.
Об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. В результаті шахрайських дій потерпілий - власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі. Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ і добровільність його дій є обов`язковими ознаками шахрайства, які відрізняють його від викрадення майна та інших злочинів проти власності.
В обвинувальному акті не вказується де, коли та за яких обставин потерпілий врезультаті шахрайських дій обвинувачених добровільно передав їм майно або право на майно, враховуючи, що безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ і добровільність його дій є обов`язковими ознаками шахрайства.
Крім того, особливістю шахрайства є те, що предметом шахрайства може бути чуже майно або право на чуже майно. Правом на майно є майнові права з приводу набуття прав власності на річ шляхом відповідного документального оформлення (наприклад, право власності на нерухомість) або ж набуття права на отримання речі в майбутньому (наприклад, право на отримання спадщини). Тобто право на майно це документ, що дозволяє отримати у власність майно. Воно може бути закріплене у різних документах, наприклад, цінних паперах, довіреностях на право розпорядження майном, боргових зобов`язаннях, заповітах тощо.
Оскільки предметом шахрайства може бути чуже майно або право на чуже майно, в обвинувальному акті не зазначено предмет інкримінованого обвинуваченим злочину, оскільки квартира АДРЕСА_3 належить обвинуваченим ОСОБА_10 і ОСОБА_11 і ніколи не перебувала у власності потерпілого - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Золоті Ворота».
Таким чином, сформульоване в обвинувальному акті обвинувачення не відповідає наведеній в обвинувальному акті правовій кваліфікації кримінального правопорушення за ч.4 ст.190 КК України, у вчинені якого обвинувачуються ОСОБА_10 і ОСОБА_11 .
Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення, формулювання обвинувачення. Статтею 91 КПК України встановлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення та інш.
Системний аналіз зазначених норм у сукупності вказує на те, що при формулюванні в обвинувальному акті обвинувачення, в ньому з достатньою повнотою повинні містити встановлені органом досудового розслідування конкретні обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст.91 КПК України.
В обвинувальному акті при формулюванні обвинувачення зазначається, що ОСОБА_10 , отримавши підроблені документи з Банку про виконання «Влада-промтекст» зобов`язань за кредитним договором, діючи умисно за попередньою змовою та у групі з ОСОБА_11 , маючи умисел на придбання права на майно шляхом обману, використовуючи ОСОБА_12 , яка не була обізнана про злочинний намір ОСОБА_10 , надав підроблені документи державному реєстратору, на підставі яких останній 10.06.2015 до державного реєстру вніс зміни про зняття заборони відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_2 , внаслідок чого ОСОБА_10 обманним шляхом, протиправно придбав право розпоряджатись вказаною квартирою.
Проте, в порушення вимог ст. ст. 91, 291 КПК України не зазначається: за якою адресою, коли та якому державному реєстратору ОСОБА_10 надав підроблені документи та яким чином при цьому використовувалась ОСОБА_12 .
Вищенаведені порушення вимог закону при складанні обвинувального акту свідчать про неконкретність пред`явленого обвинувачення, порушує право обвинувачених на захист і в подальшому позбавить суд можливості належним чином роз`яснити обвинуваченим суть обвинувачення на виконання вимог ст.348 КПК України та розглянути кримінальне провадження в його межах.
Частиною першою статті 348 КПК України встановлено, що після оголошення обвинувачення головуючий встановлює особу обвинуваченого і повинен роз`яснити йому суть обвинувачення, встановити чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання. Відповідно до закону суд не зможе перейти до розгляду справи, якщо прокурор при оголошенні обвинувального акту не зазначить конкретне формулювання обвинувачення.
Згідно вимог ст.374 КПК України, якщо суд ухвалює обвинувальний вирок, в ньому також зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що встановлено ст.22 КПК України.
Згідно ч.3 ст.42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують. Підозрюваний, обвинувачений має право на захист, яке полягає у надані йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватись правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, що передбачено ст.20 КПК України.
Про те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, вказано й у підпункті «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною.
З даного приводу Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25.07.2000 у справі «Маттоціа проти Італії» зазначив, що «…обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту».
При цьому, Європейський суд з прав людини також вказав «…межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження» (рішення від 09.03.2011 у справі «Жупнік проти України» та від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).
З огляду на вищенаведене та враховуючи специфіку судового розгляду, який відповідно ч.1 ст.337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, на основі засад змагальності сторін, у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються ст.291 КПК України, з правової точки зору, але не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта.
Наданий до суду обвинувальний акт не відповідає вимогам ч.2 п.5 ст.291 КПК України, оскільки сформульоване в обвинувальному акті обвинувачення не відповідає вищезазначеним положенням закону, тому у даному випадку обвинувачені позбавлений можливості належним чином підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції, адже їх не було належним чином поінформовано про характер і причини обвинувачення через неконкретне формулювання обвинувачення, як окремо визначеного елементу обвинувального акту, передбаченого п.5 ч.2 ст.291 КПК України.
Вказані недоліки обвинувального акту не можуть бути усунені шляхом зміни обвинувачення в суді згідно ст.338 КПК України, оскільки зазначені обставини не є новими фактичним обставинами кримінального правопорушення, враховуючи, що вони зазначені в обвинувальному акті.
В разі зміни обвинувачення в суді, обвинувачені будуть позбавлені наданого їм ч.3 ст.42 КПК України права надати усні або письмові пояснення з приводу обвинувачення, позбавлені права збирати і подавати докази під час досудового розслідування, в тому числі, заявити клопотання про проведення відповідних слідчих дій, допиту свідків, проведення відповідних експертиз.
Таким чином, дослідивши всі представлені до суду дані та надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт не відповідає вимогам, встановленим нормами ст.291 КПК України, а тому у відповідності до п.3 ч.3 ст.314 КПК України підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.
Реалізуючи це право, суд наголошує, що на стадії підготовчого провадження не розглядали та не вирішувались питання щодо доведеності вини обвинувачених та достатності зібраних для цього доказів, а також не вирішувалось та не з`ясовувалось наперед питання про кваліфікацію дій обвинувачених. Суд лише констатував, що для вирішення цих питань в обвинувальному акті відсутні необхідні відомості, наявність яких вимагає КПК України, встановлені порушення права обвинувачених на захист, а тому відповідно до ч.3 ст.314 КПК України повертає обвинувальний акт прокурору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 91, 214, 217, 291, 314-317, 369 КПК України, суд, -
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова протягом 7 днів з дня її проголошення.
Головуючий суддя ОСОБА_1
судді: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3