Справа №585/1321/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/534/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження за спільною апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 та апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 березня 2019 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

До апеляційного суду надійшли спільна апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 і захисника ОСОБА_7 та апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 березня 2019 року, в яких:

- обвинуваченим та захисником ставиться питання про скасування вироку суду відносно ОСОБА_6 з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону,

- прокурор просить вирок суду відносно ОСОБА_6 скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Даним вироком ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України в частині основного покарання, у виді позбавлення волі на строк два роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 визначено рахувати з моменту взяття його під варту в порядку виконання вироку.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином - залишено без розгляду. Цивільний позов ОСОБА_11 до ПАТ «НАСК «Оранта» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заданої злочином - задоволено частково та стягнуто з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_11 витрати на лікування в сумі 86638,49 грн. та втрачений заробіток внаслідок тимчасової втрати працездатності в сумі 14005,48 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати на проведення судових експертиз на загальну суму 8723 грн.

Знято арешти з майна ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , накладені ухвалою суду від 16 січня 2018 року.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

За вироком суду ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що він 14 січня 2018 року близько 14-40 год., керуючи транспортним засобом «ВАЗ 21093», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на передньому пасажирському сидінні якого перебував ОСОБА_14 , а на задньому двоє інших осіб, у межах населеного пункту - вул. Полтавська м. Ромни та рухаючись в напрямку «Засульського кола», у порушення вимог п.п.11.3, 34.1,10.1 ПДР України, не переконавшись у безпечності маневру, почав виконувати обгін автомобіля «ВАЗ 2108» на забороненій ділянці проїзної частини відповідно до вимог п.п.11.3, 34.1 ПДР України, при цьому допустив виїзд на зустрічну смугу руху, де у цей час у напрямку центра м. Ромни рухався транспортний засіб «ВАЗ 111830», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_15 , який з метою уникнення зіткнення з автомобілем ОСОБА_6 застосував екстренне гальмування та вивернув кермо свого автомобіля вправо, однак у подальшому відбулося зіткнення між вищезазначеними автомобілями, у результаті пасажир автомобіля «ВАЗ 21093» - ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, які зафіксовані у висновку судово-медичної експертизи № 94 від 29.03.2018 та для надання медичної допомоги останній був доставлений до КНП «Роменська ЦРЛ».

В обґрунтування вимог спільної апеляційної скарги обвинувачений і захисник зазначають, що вирок суду є незаконним і необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Апелянти вказують на те, що суд 16 січня 2019 року допитав експерта ОСОБА_16 з метою роз`яснення висновку судової автотехнічної експертизи № 19/119/9-179е від 22 березня 2018 року, тобто до того, як дослідив сам висновок, що свідчить про порушення вимог ст.356 КПК України і вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які призвели до порушення права обвинуваченого на захист.

Крім того, 04 березня 2019 року прокурором було змінено ОСОБА_6 обвинувачення, але суд в порушення ч.4 ст.338 КПК України не роз`яснив обвинуваченому, що він буде захищатися в судовому засіданні від нового обвинувачення, та в порушення вимог ч.1 ст.348 КПК України не роз`яснив йому суть обвинувачення, не з`ясував чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання, чим також порушив право обвинуваченого на захист, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Також сторона захисту вважає, що вирок суду не відповідає вимогам ст.ст.370,374 КПК України і містить істотні суперечності, а саме у мотивувальній частині оскаржуваного вироку суд при формулюванні обвинувачення взагалі не зазначив ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, спричинених потерпілому ОСОБА_11 та не зазначив чи знаходяться в причинному зв`язку допущені ОСОБА_6 порушення Правил дорожнього руху України з тілесними ушкодженнями, спричиненими потерпілому, що також є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Окрім того, суб`єктивна сторона кримінального правопорушення за ст.286 КК України характеризується необережною формою вини. Однак, суд, кваліфікуючи дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України у мотивувальній частині вироку допустив істотну суперечність, зазначивши, що ОСОБА_6 скоїв умисні дії.

Також обвинувачений і захисник вказують на недотримання судом роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», оскільки у мотивувальній частині вироку суд першої інстанції в обґрунтування винуватості ОСОБА_6 лише перерахував докази, не зазначивши, які саме обставини цими доказами підтверджуються або спростовуються, тобто не проаналізував докази у справі, в тому числі і ті, на які послався у вироці та фактично не дав їм належної оцінки.

Окрім того, зміст вироку суду не повністю відповідає його змісту, оголошеному судом, а саме, у вироці зазначено як доказ протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_6 , а під час оголошення тексту вироку суд зазначив, що його процесуальне становище «обвинувачений», тим самим теж істотно порушивши вимоги кримінального процесуального закону.

Також суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону в частині вимог, передбачених ст.374 КПК України, зазначивши у вступній частині вироку що ОСОБА_6 в силу ст.89 КК України раніше не судимий, а в мотивувальній частині при призначенні покарання допустив суперечність і вказав, що ОСОБА_6 раніше судимий за ч.ч.1,2 ст.185 КК України, ч.2 ст.286 КК України.

Проте, ОСОБА_6 ухвалою суду від 26.07.2013 на підставі ч.1 ст.78 КК України звільнений від покарання і знятий з обліку, та ухвалою суду 11.06.2014 року звільнений від покарання на підставі п.«а» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році», тобто відповідно до положень ст.89 КК України станом на 14 січня 2018 року він є таким, що не має судимості.

Зазначають апелянти і про те, що суд, у порушення вимог ст.374 КПК України взагалі не зазначив мотиви незастосування до ОСОБА_6 ст.75 КК України та не обґрунтував мотиви застосування додаткового покарання, тоді як, на думку апелянтів, дані про особу обвинуваченого та наявність ряду обставин, які пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих відповідальність обставин, думка потерпілого про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, дають підстави для застосування ст.75 КК України і звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з допущеними судом істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Також ОСОБА_8 звертає увагу на те, що при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд першої інстанції не вказав ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, спричинених потерпілому ОСОБА_11 та не зазначив, чи перебувають вони у причинному зв`язку з порушенням Правил дорожнього руху України, допущеним ОСОБА_6 , що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Вказує прокурор також і на те, що суд, кваліфікуючи дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України за вчинення необережного злочину, у мотивувальній частині вироку зазначив, що обвинувачений скоїв умисні дії.

Крім того, сторона обвинувачення зазначає, що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції не дотримався вимог ст.65 КК України, належним чином не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, не обґрунтував з яких підстав покарання у виді позбавлення волі буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскаржуваного судового рішення, доводи обвинуваченого та його захисника на підтримку поданої ними апеляційної скарги, думку прокурора про необхідність скасування вироку суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованість судового рішення означає відповідність висновків суду у рішенні фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що вимоги кримінального процесуального закону судом не були дотримані.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а згідно з ч.1 ст.412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Так, ч.1 ст.356 КПК України передбачено, що за клопотанням сторони кримінального провадження, потерпілого або за власною ініціативою суд має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку.

Матеріалами провадження, а саме, журналом судового засідання від 16 січня 2019 року (а.м.п. 205 т.1) підтверджуються доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що спочатку до суду для дачі пояснень була викликана експерт ОСОБА_16 , а лише в наступному судовому засіданні від 21 лютого 2019 року суд вирішив перейти до дослідження письмових доказів, зокрема і висновків експертів (а.м.п. 95 т.2), що дійсно свідчить про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо неналежного доведення судом ОСОБА_6 змісту зміненого обвинувачення, яке потягло за собою порушення вимог ст.338 КПК України, то колегія суддів не погоджується з таким твердженням апелянтів, оскільки воно спростовується звукозаписом судового засіданні від 04 березня 2019 року, з якого вбачається, що після озвучених прокурором змін до обвинувального акту в частині відсутності обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_6 судом було з`ясовано у обвинуваченого та сторони захисту чи необхідний їм час для ознайомлення зі зміненим обвинувальним актом, на що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповіли, що час не потрібен, тобто все є зрозумілим.

Разом з тим, слушними є доводи як спільної апеляційної скарги обвинуваченого з захисником, так і прокурора з приводу того, що судом у мотивувальній частині вироку не зазначено ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим і наявність причинно-наслідкового зв`язку між ними та діями обвинуваченого, які полягали у порушення Правил дорожнього руху України. Аналізом змісту тексту оскаржуваного вироку встановлено, що суд першої інстанції зазначив про те, що у результаті ДТП пасажир отримав тілесні ушкодження, які зафіксовані у висновку судово-медичної експертизи. Об`єктивна сторона даного злочину включає такі обов`язкові ознаки: 1) діяння, 2) обстановку, 3) наслідки, 4) причинний зв`язок між діянням і наслідками. При цьому, кримінальна відповідальність за ч.2 ст.286 КК України настає у випадку настання щонайменше наслідків у вигляді тяжких тілесних ушкоджень. На думку колегії суддів, таке порушення суду дійсно є істотним, оскільки впливає на наявність або відсутність об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і ставить під сумнів винуватість обвинуваченого.

Крім того, суб`єктивна сторона даного кримінального правопорушення визначається ставленням винного до наслідків і вцілому характеризується необережною формою вини, при умисному ставленні до наслідків вчинене слід кваліфікувати за іншими статтями КК України, що передбачають відповідні умисні злочини. Суд же в мотивувальній частині вироку зазначив, що ОСОБА_6 своїми умисними діями, які виразились у порушенні правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому ОСОБА_11 тяжке тілесне ушкодження, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

Також обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 наголошують на тому, що судом були лише описані у матеріалах кримінального провадження письмові докази без проведення їх оцінки, аналізу та висновків, до яких дійшов суд на їх підставі.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ кожне рішення суду повинно бути вмотивоване і переконувати сторони і громадськість у відсутності в суду сумнівів щодо його ухвалення, а також у правильності (справедливості) засудженні особи. ЄСПЛ у багатьох аспектах удосконалив право на справедливий судовий розгляд, встановивши як непрямі вимоги щодо «справедливого розгляду» ряд гарантій або умов, що прямо не зазначені в Конвенції. Однією з таких вимог є вимога судів обґрунтовувати свої рішення. Суди повинні «вказати з достатньою ясністю підстави, на яких базується їхнє рішення» (рішення від 16.12.1992 у справі «Хаджіанастасіу проти Греції» ). Аргументація у обвинувальному вироку має стосуватися усіх елементів складу злочину, тому обвинувальний вирок, у якому наведено лише перелік доказів, без «прив`язки» їх до конкретних елементів складу злочину, не є вмотивованим. У справі «Болдя проти Румунії» ЄСПЛ наголосив, що суд першої інстанції не здійснив розгляд всіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував докази, надані заявником, що надало б йому можливість у разі необхідності ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити. Мотивування полягає й у тому, що суд повинен вказати у вироку, чому він відкидає одні докази й приймає інші. Особливо ретельно суд повинен поставитися до викладення у вироку результатів аналізу доказів, що свідчать на користь обвинуваченого.

Таким чином, допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України та, у разі визнання особи винуватою, зазначити у своєму рішенні докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування інших окремих доказів.

Крім того, обґрунтованими є і доводи спільної апеляційної скарги обвинуваченого та захисника про те, що суд безпідставно послався у вироку на попередню судимість ОСОБА_6 . При цьому, слід зазначити, що судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину. Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у т.ч. і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.

Таким чином, посилання у мотивувальній частині вироку суду при призначенні ОСОБА_6 покарання на те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного умисного злочину є неприпустимим, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що засуджений є особою, яка відповідно до ст.89 КК України не має судимості (а.м.п. 25 т.2).

Крім того, колегія суддів вважає передчасними доводи обох апеляційних скарг щодо необґрунтованості призначеного ОСОБА_6 покарання, оскільки даний вирок судом апеляційної інстанції скасовується через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону на підставі ч.2 ст.415 КПК України з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції, у ході якого суду необхідно усунути зазначені порушення закону, дослідити докази, які будуть надані сторонами кримінального провадження, встановленим обставинам дати належну юридичну оцінку, на підставі чого, використовуючи свої дискреційні повноваження визначитись з видом та мірою покарання та ухвалити у цьому кримінальному провадженні законне й обґрунтоване рішення, належним чином його мотивувавши.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вирок суду необхідно скасувати та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, задовольнивши вимоги обох апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 412, 413, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Спільну апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 і захисника ОСОБА_7 та апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 березня 2019 року задовольнити.

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 березня 2019 року відносно ОСОБА_6 скасувати у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Призначити новий судовий розгляд даного кримінального провадження в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.