Дата документу 21.11.2019 Справа № 328/258/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 328/258/19 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1287/19 Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,
представника адвоката ОСОБА_8 ,
обвинуваченої ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференц зв`язку, кримінальне провадження, за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_7 на вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 25 травня 2019 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку села Запоріжжя Токмацького району Запорізької області, громадянку України, яка зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 4250,00 грн., без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Запобіжний захід ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили не обирався.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати в сумі 7436 грн.
Частково задоволено позов потерпілої ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди, заподіяної злочином; стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду, заподіяну злочином, в розмірі 18000,00 грн.; стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 процесуальні витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн.; відмовлено в задоволенні інших позовних вимог.
Вирішена доля речових доказів.

Скасовано арешт автомобіля «Daewoo Sens» реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Токмацького районного суду Запорізької області від 13.07.2018.
Залишено в силі арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Токмацького районного суду Запорізької області від 13.07.2018 на автомобіль «Маzdа 6» реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_9 .

Згідно зі змістом вироку, 11.07.2018 о 14 годині 50 хвилин, у місті Токмак Запорізької області, водій ОСОБА_11 , керуючи технічно справним автомобілем «Daewoo Sens» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по головній дорозі вулиці Нагорна у напрямку вулиці Володимирська зі швидкістю руху приблизно 45 км/год, з чотирма дорослими пасажирами в салоні, серед яких потерпіла ОСОБА_7 , яка знаходилась на задньому сидінні за водієм ОСОБА_11 .
У той же час водій ОСОБА_9 керуючи технічно справним автомобілем «Маzdа 6» реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснювала рух по другорядній дорозі вулиці Дружби у напрямку вулиці Гоголя. Перед перехрестям з головною дорогою вулиці Нагорна, повністю зупинилась, надала дорогу транспортним засобам, що рухались по вулиці Нагорна з права у напрямку вулиці Богдана Хмельницького.
Після чого не переконавшись в безпеці початку руху ОСОБА_9 відновила рух та почала перетинати перехрестя другорядної дороги вулиці Дружба з головною дорогою вулиці Нагорна, тим самим виїхала на проїзну частину головної дороги вулиці Нагорна, чим створила водію ОСОБА_11 небезпеку для руху. Внаслідок чого, водій ОСОБА_11 не маючи технічної можливості уникнути дорожньо-транспортної пригоди допустив зіткнення транспортних засобів.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження, якими відповідно до висновку експерта №106 від 11.12.2018, є перелом плечової кістки лівого суглобу, вивих плечового суглобу, синець на верхній кінцівці, які утворилися внаслідок травматичої дії тупих твердих предметів з переважаючою травмуючою поверхнею у ділянку верхньої кінцівки. Синці та садно на нижніх кінцівках утворилися внаслідок травматичої дії тупих твердих предметів з обмеженою травмуючою поверхнею у ділянку нижніх кінцівок. Згідно «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» від 17.01.1995, перелом плечової кістки з її вивихом, має ознаки тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що для свого загоєння потребують більше ніж 21 добу.
Відповідно до Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, зі змінами № 136 від 06.03.2013:
п.10.1: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».
п.16.11: «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху».
Дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу». Водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі.
Відповідно до висновку судової інженерно-транспортної експертизи №9-35 від 28.01.2019, дії водія автомобіля «Маzdа 6» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_9 не відповідали вимогам п.п.10.1, 16.11 та дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.
Своїми діями водій ОСОБА_9 порушила вимоги п.п.10.1, 16.11 та дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України, що знаходиться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками у вигляді спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 ..

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації судом її дій, вважає, що вирок в частині призначеного покарання підлягає скасуванню, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення. На думку апелянта суд при винесенні вироку незважаючи на лише на часткове визнання вини і ставлення до скоєного обвинуваченої безпідставно призначив найменш суворий вид покарання і ще й мінімальному розмірі, до того не призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Також потерпіла вважає, що судом неправильно було вирішено цивільний позов.

На підставі викладеного потерпіла просить змінити вирок, призначити ОСОБА_9 більш суворе покарання і побавити її права керувати транспортними засобами, а також задовольнити у повному обсязі її цивільний позов стягнувши з обвинуваченої на її користь моральну шкоду в сумі 60000 грн.

Обвинуваченою ОСОБА_9 на апеляційну скаргу подане заперечення. Остання вважає висновки суду законними, обґрунтованими і вмотивованими, просить відхилити апеляційної скаргу потерпілою.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: потерпілу і її представника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, обвинувачену і її захисника, які заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважали вирок суду законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга потерпілої задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. На переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок місцевого суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положенням ч.1 ст.404 КПК України передбачено, що вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_9 у скоєнні злочину, зазначеного у вироку, засновані на доказах досліджених у судовому засіданні, і є обґрунтованими.

Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином мотивував у вироку свої висновки та правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст.286 КК України.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченої ніким з учасників провадження не оспорюється.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Зі змісту скарги убачається, що потерпілою фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Вирішуючи питання про розмір покарання ОСОБА_9 суд врахував відомості про особу обвинуваченої, характер та ступінь тяжкості вчиненого нею правопорушення, його наслідки, обставини, які пом`якшують і відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 раніше не судима, фактично визнала вину (в частині вини у скоєнні ДТП повністю, в частині наслідків ні), каялась у вчиненому, не перебувала у стані сп`яніння і не залишала місце ДТП, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні і є опікуном дитини інваліда.

Доводи потерпілої, щодо не визнання обвинуваченою вини і відсутності каяття є безпідставними адже обвинувачена лише вважала, що потерпіла перебільшує наслідки отриманих тілесних ушкоджень, при цьому погоджувалась що ДТП трапилось через її необережні дії. Однак, в будь-якому випадку наведені потерпілою обставини не свідчать, що призначене покарання є необґрунтовано м`яким. До того ж, обвинувачена внаслідок ДТП сама перебувала стаціонарному лікуванні.

Отже, висновок суду щодо розміру покарання призначеного ОСОБА_9 є обґрунтованим.

З пояснень обвинуваченої випливає, що керування автомобілем вкрай необхідне для транспортування її дитини інваліда. Матеріали провадження не містять відомостей про систематичне порушення обвинуваченою правил дорожнього руху, тому колегія суддів вражає, що дорожньо-транспортна подія, яка трапилось і призвела до вказаних наслідків, мала поодинокий характер і підстав вважати, що у майбутньому ОСОБА_9 може вчинити аналогічні правопорушення відсутні. Відтак колегія суддів не вбачає підстав для призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними заходами.

Колегія суддів не погоджується з доводами потерпілої про те, що суд першої інстанції неправильно вирішив цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_7 оскільки, вирішуючи цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з засад розумності і справедливості, враховуючи характер і обсяг душевних і психічних страждань потерпілої. Дійшовши висновку про те, що не ввесь розмір заявлених потерпілою позовних вимог про відшкодування моральної шкоди підлягає відшкодуванню, суд, правильно вказав про часткове задоволення позову.

Посилання ОСОБА_7 на безпідставну вказівку у вироку про відшкодування їй 2000 грн. є надуманими, адже сама потерпіла під час судового розгляду підтвердила факт отримання від чоловіка обвинуваченої вказаної суми. Так само є надуманими доводи апелянта на предмет того, що обвинувачена не просила зменшити розмір моральної шкоди, оскільки ОСОБА_9 на цивільний позов потерпілої надала відзив зі змісту якого випливало, що підстав для стягнення моральної шкоди взагалі не має. Цю ж позицію обвинувачена підтверджувала під час судового розгляду в судах першої і апеляційної інстанції.

Доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують тому підстав для скасування чи зміни вироку відсутні, істотних порушень законодавства, при апеляційному розгляді провадження, також не встановлено.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 25 травня 2019 року, стосовно ОСОБА_9 , залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4