Провадження № 11-кп/4820/680/19
Категорія: ч. 1 ст. 135 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі :
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 ,
представників
потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
захисника ОСОБА_12 ,
обвинуваченого ОСОБА_13 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000264 від 12 липня 2017 року, за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 березня 2019 року,-
В с т а н о в и л а :
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 березня 2019 року відмовлено в задоволенні скарги представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_14 про скасування постанови слідчого від 26 грудня 2017 року та зобов`язання слідчого та прокурора провести і закінчити досудове розслідування та зобов`язання надати документи; задоволено клопотання представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 та представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_11 про повернення обвинувального акту прокурору та обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 липня 2017 року за № 0000264 за обвинуваченням ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, повернуто прокурору.
Своє рішення про повернення обвинувального акту прокурору на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд першої інстанції обґрунтовував тим, що обвинувальний акт не відповідав вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, викладені в ньому фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правова кваліфікація дій обвинуваченого є суперечливими, із обвинувального акту, не вбачається, з метою уникнення якої відповідальності обвинувачений зник з місця події після вчинення наїзду на пішоходів; пред`явлене обвинувачення є неконкретним, оскільки не встановлені всі обставини вчинення злочину, що унеможливлює здійснити судовий розгляд цього обвинувального акту та неконкретність обвинувачення позбавляє обвинуваченого права знати, в чому його обвинувачують, а також порушує права потерпілих.
Прокурор, не погоджуючись з ухвалою суду в частині повернення обвинувального акту просить ухвалу суду в цій частині скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в зв`язку з істотними порушеннями судом вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що обвинувальний акт повністю відповідає вимогам ст. 291 КПК України, в обвинувальному акті викладені всі фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, вказана правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та сформульоване обвинувачення, підстави для повернення прокурору обвинувального акту відповідно до ст.ст. 291, 314 КПК України відсутні. Під час підготовчого судового засідання не можуть вирішуватись питання доведеності вини обвинуваченого та обставини вчинення правопорушення, позаяк ці питання вирішуються під час судового розгляду. Пред`явлене обвинувачення ОСОБА_13 є цілком зрозумілим та поверненням обвинувального акту прокурору порушується принцип розумних строків розгляду справи.
В своєму запереченні та доповненні до нього на апеляційну скаргу прокурора представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу суду без зміни. Вказує, шо апеляційна скарга прокурора є необгрунтованою, доводи апеляційної скарги прокурора суперечать наявним в матеріалах справи доказам, рішення суду першої інстанції є обгрунтованим та вмотивованим, відповідає вимогам кримінального процесуального закону. Суд першої інстанції, на думку представника потерпілого, в своїй ухвалі вірно вказав на наявні недоліки, які містить в собі обвинувальний акт, та обгрунтовано повернув його прокурору для їх усунення.
В своєму запереченні на апеляційну скаргу прокурора представник потерпілого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_11 просить просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу суду без зміни. Вказує, шо обвинувальний акт прокурору був повернутий обгрунтовано, в обвинувальному акті не відображено, від якої саме відповідальності і за які саме дії мав мету ухилитися обвинувачений, залишаючи у небезпечному для життя стані потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, з підстав істотного порушення судом вимог кримінального процесуального закону, обвинуваченого та його захисника, які підтримували апеляційну скаргу прокурора, потерпілих та їхніх представників, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора, ухвалу суду вважають законною та обгрунтованою вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України в підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Вичерпні вимоги до обвинувального акта викладені в ст. 291 КПК України.
Згідно вказаної норми Закону, обвинувальний акт, зокрема, повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Частина 1 статті 91 КПК України передбачає, що в кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення, а саме, час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Тобто формулювання обвинувачення має містити дані щодо події злочину із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інших даних, на підставі яких відповідно до диспозиції певної статті (частини статті) Кримінального кодексу України, можна встановити наявність в діях обвинуваченого складу злочину. Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта суд першої інстанції здійснює судовий розгляд, як це передбачено приписами ст. 337 КПК України.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого суду (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пільсьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).
Викладаючи в обвинувальному акті фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими, а також сформульоване обвинувачення, останній вказав, що 12 липня 2017 року біля 00 год. 30 хв. водій ОСОБА_13 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно-справним автомобілем «ВАЗ-21140», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням смт. Літин м. Вінниця, в напрямку центра м. Вінниця, неподалік автосалону «Тойота Центр Вінниця Преміум Моторс» в м. Вінниці, допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які зліва направо, в невстановленому місці, перебігали проїзну частину дороги. Після вчинення наїзду на ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , водій ОСОБА_13 , розуміючи. що поставив потерпілих в небезпечний для життя стан та усвідомлюючи те, що залишає без допомоги осіб, які внаслідок отриманих травм позбавлені можливості вжити заходів до самозбереження та в нічний час перебувають на проїзній частині дороги, маючи реальну можливість надати потерпілим допомогу, не виконав свого громадського обов`язку, що покладав на нього закон, зокрема вимоги п. 2.10 г) та ґ) Правил дорожнього руху України (У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: г) вжити можливих заходів для надання до медичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я; ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті «г» пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди) і загальновизнані норми моралі: не переконався, чи потребують потерпілі допомоги, не вжив можливих заходів для надання першої медичної допомоги, не викликав карету швидкої допомоги, не відвіз потерпілих до найближчого лікувального закладу та з метою уникнути відповідальності зник з місця пригоди. Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_15 загинув на місці пригоди, а пішохід ОСОБА_16 від отриманих тілесних ушкоджень помер в МКЛ ШМД м. Вінниці під час надання медичної допомоги.

Дії ОСОБА_13 кваліфіковано за ч. 1 ст. 135 КК України, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані, і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

При цьому суд першої інстанції підставно звернув увагу, що обвинувачення має бути конкретним, без будь-яких суперечностей, з метою уникнення порушення права на захист. Між обставинами обвинувачення, як вони викладені в обвинувальному акті, та правовою кваліфікацією наявні суперечності, оскільки із обвинувального акту, зокрема, не вбачається, з метою уникнення якої відповідальності обвинувачений зник з місця події після вчинення наїзду на пішоходів; що давало підстави для висновку, що пред`явлене обвинувачення є неконкретним, суперечливим. Є незрозумілим та суперечливим, зважаючи на зміст обвинувального акту, небезпечний для життя потерпілих стан настав внаслідок дій обвинуваченого (та конкретно яких) чи внаслідок того, що потерпілі потрапили під автомобіль, перебігаючи у невстановленому місці.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відсутність чіткого сформульованого обвинувачення порушує один з основних конституційних принципів право обвинуваченого на захист та справедливий судовий розгляд, позбавляє права обвинуваченого знати, в яких конкретно діях його обвинувачують та за якими фактичними обставинами, подальшій можливості викладення своїх показань, заперечень, в тому числі щодо прийнятих процесуальних рішень, а також позбавляє місцевий суд належним чином встановити істину в кримінальному провадженні. Визначення неконкретного обвинувачення ОСОБА_13 суперечить загальним засадам кримінального провадження, в тому числі й забезпечення права на захист, яке знаходить свій прояв не лише в наданні можливості обвинуваченому мати захисника, а й можливості реалізувати інші надані йому права, зокрема право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують, крім того, порушуються права потерпілих.
Встановлені судом першої інстанції недоліки не давали суду першої інстанції підстав для призначення справи до судового розгляду, позбавляли суд можливості роз`яснити суть обвинувачення згідно ч. 1 ст. 348 КПК України, а обвинувальний акт в зв`язку з невідповідністю останнього вимогам п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України повернутий прокурору.
За таких обставин колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги прокурора, що обвинувальний акт відповідав вимогам ст. 291 КПК України, а в суду були всі підстави для призначення судового розгляду, та що суд повернув обвинувальний акт прокурору з надуманих причин.
Твердження апелянта, що суд першої інстанції, повертаючи обвинувальний акт прокурору, вийшов за межі повноважень, наданих ст. 314 КПК України, здійснивши перевірку повноти досудового розслідування та оцінку доказів, зібраних під час його проведення, не заслуговують на увагу, оскільки такі дані в ухвалі суду відсутні, а питання дотримання слідчим та прокурором вимог ст. 291 КПК України щодо змісту обвинувального акту досліджується судом саме в підготовчому судовому засіданні.
Тому суд першої інстанції, дослідивши та вивчивши зміст обвинувального акту, перевіривши його на відповідність вимогам ст. 291 КПК України, дійшов обґрунтованого та вмотивованого висновку про необхідність повернення обвинувального акту прокурору в зв`язку з його невідповідністю вимогам закону, а відтак апеляційна скарги прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-
П о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 березня 2019 року в частині повернення прокурору обвинувального акту у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 липня 2017 року за № 0000264 за обвинуваченням ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, - без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді