ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/195/19 Номер провадження 11-кп/814/738/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.125 КК - Н.Т.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора потерпілої захисника обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000018 за апеляційною скаргою прокурора Карлівського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 , який брав участь у даному провадженні, на ухвалу Машівського районного суду Полтавської області від 29 березня 2019 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою щодо ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця цього АДРЕСА_2 , громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, на підставі ст.89 КК України такого, що не має судимості,

кримінальне провадження за обвинуваченням його у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, закрите на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Як зазначено в ухвалі суду, згідно з обвинувальним актом, 7 січня 2019 року близько 23 год. ОСОБА_9 , перебуваючи вдома у своєї співмешканки ОСОБА_7 по АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, спочатку наніс ОСОБА_7 три удари долонею правої руки в обличчя, внаслідок чого остання впала на підлогу, а потім удар ліктем в область спини, заподіявши потерпілій легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В обґрунтування прийнятого рішення місцевий суд зазначив про наявність підстав для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_9 на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Крім того врахував, що злочин вчинений до набрання законної сили Законом України №2227-VIII від 6 грудня 2017 року, а тому застосував редакцію ст. 284 КПК України станом на 7 січня 2019 року.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу місцевого суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

При цьому заперечує можливість закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_9 на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України з огляду на те, що вчинений ним злочин пов`язаний з домашнім насильством.

Стверджує, що судом не враховано положення Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» №2227-VIII від 6 грудня 2017 року.

Звертає увагу на те, що підстави для закриття кримінального провадження передбачені кримінальним процесуальним законом України, який не має зворотної дії в часі.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого прохає ухвалу місцевого суду залишити без змін.

Інші учасники провадження ухвалу не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги, міркування потерпілої, обвинуваченого та його захисника, які вважали ухвалу суду законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Колегія суддів погоджується з доводами прокурора про неможливість повернення процесу з огляду на правовий висновок Верховного Суду України від 17 грудня 2015 року у справі 5-205кс-15, з яким погодився Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в постанові від 18 лютого 2019 року у справі №592/1964/14-к.

Так, частиною першою статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення даного конституційного положення наведено в рішенні Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року, в якому, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Які суспільно небезпечні діяння є злочинами та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили, визначає Кримінальний кодекс України.

Кримінальним процесуальним законодавством України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень.

На відміну від кримінального матеріального закону, чинний кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження. Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе. Це положення випливає з частини першої статті 5 КПК України, відповідно до якої процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Разом з цим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення про закриття кримінального провадження з огляду на таке.

Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, зокрема, щодо кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 КК України, яке, відповідно до п.1 ч.1 статті 477 КПК України, може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого.

В разі відмови потерпілого від обвинувачення, згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом сьомим частини першої статті 284 КПК України, провадження підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).

У статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» під домашнім насильством розуміється діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» внесені відповідні зміни до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України.

При цьому, Кримінальний кодекс України не містить окрім злочину, передбаченого ст.126-1 КК України, визначення переліку злочинів, пов`язаних з домашнім насильством.

Формулювання п.7 ч.1 ст.284 КПК також не містить переліку злочинів, на які поширюється дія цієї норми.

В свою чергу системний аналіз законодавства дає підстави для висновку що злочинами, пов`язаними з домашнім насильством, можуть бути крім злочину, передбаченого ст.126-1 КК України, також інші склади злочинів, виходячи із визначення поняття «домашнє насильство», що міститься у п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

У цьому аспекті слід зауважити, що приписами п.51, п.56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Тобто, вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

В такому випадку, на думку колегії суддів, орган досудового розслідування в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта має обґрунтувати висновок про те, що злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, пов`язаний з домашнім насильством.

Як вбачається з обвинувального акта щодо ОСОБА_9 , він не містить жодної вказівки про те, що злочин, передбачений ч.2 ст.125 КК України, пов`язаний з домашнім насильством.

Відповідно до приписів ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

При цьому з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Тому суд в даному випадку позбавлений можливості за власної ініціативи виходити за межі обвинувачення і робити висновки про те, що інкримінований ОСОБА_9 злочин, передбачений ч.2 ст.125 КК України, пов`язаний з домашнім насильством.

Враховуючи викладене, з огляду на позицію потерпілої ОСОБА_7 , яка відмовилася від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, місцевий суд обґрунтовано закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України.

Отже, апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.404, ст.405, ст.407 та ст.418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Машівського районного суду Полтавської області від 29 березня 2019 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Карлівського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 , - без задоволення.

Судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4