КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №11-кп/824/507/2019 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 125 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала
Іменем України

17 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретарів судового

засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою зі змінами за обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурорів потерпілої обвинуваченого захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

В с т а н о в и л а :

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року ОСОБА_10 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено йому за цією статтею покарання у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Згідно вироку суду, 22.02.2016, приблизно о 21 годині 00 хвилин, за адресою: АДРЕСА_1 , між мешканцями даної квартири, а саме: ОСОБА_13 , ОСОБА_18 та ОСОБА_10 виник словесний конфлікт через розподіл оплати за комунальні послуги по квартирі.
При цьому, 22.02.2016 близько 20 години 45 хвилин, в словесний конфлікт, що попередньо виник між ОСОБА_10 та ОСОБА_18 , втрутилась дружина останнього ОСОБА_13 , яка вказала ОСОБА_10 , на те, що не погоджується з розподілом оплати та повідомила, що в даному місяці вона з чоловіком вже сплачували за комунальні послуги, тому відмовилась від подальших домовленостей з ОСОБА_10 .
На дане висловлювання ОСОБА_10 , будучи розлюченим, кинув квитанції по сплаті за комунальні послуги в обличчя ОСОБА_13 , яка підняла їх з підлоги та кинула ОСОБА_10 у відповідь. В цей же момент, будучи агресивно налаштованим, діючи умисно, ОСОБА_10 стиснув свою праву руку в кулак та умисно наніс ОСОБА_13 один удар в ділянку лівого плеча, чим спричинив останній тілесні ушкодження.
Згідно висновку судово-медичної експертизи №503 від 23.02.2-16 ОСОБА_13 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: синця на внутрішній поверхні лівого плеча в середній третині, який утворився від дії тупого предмету, за давністю може відповідати вказаному терміну, тобто 22.06.2016. Виявлене тілесне ушкодження не було небезпечним для життя та відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Не погодившись з даним вироком суду, ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій ставилось питання про скасування вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року та призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції.
Апелянт вказує на те, що незрозуміло за яке правопорушення він засуджений, адже сам суд першої інстанції у вироку вказує на те, що механізм нанесення удару, який був відтворений під час слідчого експерименту, не відповідає тілесному ушкодженню, яке було виявлено у потерпілої і в цій частині дав критичну оцінку висновку експерименту.

Крім цього апелянт зазначає, що акти №757е СМЕ і №503 СМЕ, які покладені в основу обвинувачення суперечать один одному, тому не можуть взагалі прийматися судом до уваги.

Також зазначає, що заява, пояснення потерпілої ОСОБА_13 та пояснення свідка ОСОБА_18 не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки вони є непослідовними та такими, що не відповідають дійсності, суперечать їх поясненням під час досудового розслідування, а тому з урахуванням сумнівів в їх достовірності мають трактуватися на користь обвинуваченого.

Крім цього, обвинувачений в апеляційній скарзі не погоджується з викладом у вироку його пояснень, наданих в судовому засіданні щодо нанесення удару потерпілій в плече та вказує, що вони не відповідають дійсності.

ОСОБА_10 вважає, що всі докази, якими підтверджується його вина у вчиненні злочину є суперечливими та залишають незрозумілим причинно-наслідковий зв`язок між поштовхом потерпілої обвинуваченим, ударом її об стіну та отриманням легкого тілесного ушкодження.

До початку апеляційного розгляду відповідно до вимог ч. 3 ст. 403 КПК України, обвинуваченим ОСОБА_10 подано зміни до апеляційної скарги.
В змінах до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_10 просить скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року та закрити провадження через відсутність в його діях складу злочину.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав неповноти судового розгляду та невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисників, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку потерпілої та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду, допитавши під час апеляційного розгляду потерпілу, та експертів ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Вказаних вимог закону, на думку колегії суддів, дотримався суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_10 .
Вина обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, встановлена судом першої інстанції з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону, на підставі об`єктивно та в повному обсязі з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та правильно оціненими судом, відповідно до вимог ст. 94 КПК України. Висновки у вироку суду відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, яке розглянуто судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. 370 КПК України.

Так, будучи допитаний в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 , не заперечуючи факту конфлікту із потерпілою, проте заперечуючи факт нанесення тілесних ушкоджень, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що він проживає в одній квартирі разом із своїм братом та потерпілою. Конфлікт між ним та потерпілою виник через оплату комунальних платежів, оскільки він запропонував розділити оплату пополам, на що потерпіла не погодилась. 22.02.2016 року, взявши квитанції за комунальні послуги, він підійшов до потерпілої та запитав, що їй не зрозуміло з приводу оплати, проте, вона почала кричати на нього, а тому він кинув квитанції їй в обличчя, розвернувшись пішов до своєї кімнати. Через деякий час приблизно о 21 год. 00 хв. потерпіла кинула по ньому туфлем. Обурившись такою поведінкою потерпілої, він вийшов зі своєї кімнати та хотів підійти до потерпілої, проте, брат заблокував вхід, вона взяла другий туфель та почала бити всіх. Брат тримав його та її та стояв на проході між кімнатами. Будь-яких тілесних ушкоджень потерпілій не наносив, а лише виштовхнув потерпілу за плечі з кімнати та кинув папірець. Коли потерпіла била його туфлем, він хотів схопити за черевик і вирвати, але за руки її не хапав і не відбивався.
Суд першої інстанції, мотивуючи свої висновки про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення послався на показання потерпілої ОСОБА_13 , свідка ОСОБА_18 , а також письмові докази, що містяться у кримінальному провадженні.

Суд апеляційної інстанції, допитавши за клопотанням захисника потерпілу ОСОБА_13 та експертів ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 є безпідставні, а висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України є обґрунтованими, виходячи з таких підстав.

Так, згідно аудіозапису судового засідання суду першої інстанції, потерпіла ОСОБА_13 , пояснила, що її чоловік та обвинувачений є рідними братами. В той час, коли обвинувачений відбував покарання, батько чоловіка - 80 річний дідусь постійно приходив до них та просив погодувати його. Тому вона разом з чоловіком вирішили переїхати до квартири, в якій проживав батько чоловіка, для догляду за батьком. Коли після відбуття покарання до квартири повернувся обвинувачений, то був незадоволений, що вона з чоловіком проживають в даній квартирі, тому, що вважав квартиру своєю та почав створювати недоброзичливу ситуацію. Він заборонив користуватись газом, потім плитою, а згодом, ні з ким не порадившись, переоформив договори. Потерпіла вказала, що на той час працювала тільки вона, тому з приводу оплати комунальних послуг контролювала питання, адже, не хотіла свої кошти викидати на вітер. Саме з приводу оплати комунальних послуг і виникали конфлікти між нею та її чоловіком з однієї сторони та ОСОБА_10 з іншої. Обвинувачений постійно пред`являв претензії з приводу оплати комунальних послуг. 22.02.2016 року в черговий раз прийшов до них в кімнату і повідомив їй, що вона з чоловіком мають сплачувати 75 % за комунальні послуги, на що вона висловила свою незгоду. Обурившись, обвинувачений наговорив багато поганих слів, розвернувся та пішов до своєї кімнати, для того, щоб вияснити ситуацію з оплатою комунальних послуг, потерпіла пішла за обвинуваченим, та дійшовши до його кімнати, намагалась щось сказати, проте, їй в обличчя полетіли квитанції, які кинув ОСОБА_10 зі своєї кімнати. Це її обурило, вона зняла свій тапок, та кинула по ОСОБА_10 . Після цього, ОСОБА_10 швидко підійшов до прийому вхідних дверей його кімнати, де стояла потерпіла та кулаком правої руки вдарив її в область лівого плеча, від чого вона відійшла до стінки. Після цього, на її захист став її чоловік, який перебував десь трохи позаду лівіше від неї, і між обвинуваченим та її чоловіком почалась сутичка. Щоб розборонити їх, вона декілька разів ударила обвинуваченого тапком обвинуваченого, та одразу викликали міліцію.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_18 , пояснив, що він з дружиною ввечері приблизно о 20 год. 00 хв. приїхали з роботи. Обвинувачений, зайшовши до них в кімнату, приніс квитанції та повідомив їм, що вони повинні сплачувати за комунальні послуги 75%. Він з дружиною заперечили, та запропонували платити пополам, проте така відповідь обвинуваченого обурила. Дружина віддала квитанції ОСОБА_10 , проте він кинув їх їй в обличчя, та штовхнув її, в результаті чого вона впала. Відповідно, він став її захищати, та почалася сварка з ОСОБА_10 .
Наведені пояснення потерпілої та свідка суд обґрунтовано поклав в основу вироку, дав їм належну оцінку та правильно визнав їх достовірними, оскільки вони повністю узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні та дослідженими судом.
Так, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №503 від 23.02.2016 року (а.п.51-52), у ОСОБА_13 були виявлені ушкодження: синець на внутрішній поверхні лівого плеча в середній третині. Характер та морфологічні властивості, виявленого ушкодження, свідчать про те, що воно утворилося від дії тупого предмету, характерні властивості якого в ушкодженнях не відобразились, за давністю може відповідати терміну вказаному у постанові, тобто 22.02.2016 року, не було небезпечним для життя та відноситься до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я).
З протоколу слідчого експерименту від 06 квітня 2016 року за участю потерпілої ОСОБА_13 вбачається, що в приміщенні робочого кабінету експерта ОСОБА_19 , потерпіла ОСОБА_13 продемонструвала порядок та механізм нанесення тілесного ушкодження, а саме один удар правою рукою в ділянку лівого плеса. При цьому потерпіла пояснила, що саме таким чином 23.02.2019 року ОСОБА_10 наніс їй удар.
При цьому, згідно висновку судово - медичної експертизи № 787/е від 20.04.2016 року вбачається, що на запитання слідчого про те, чи могли виникнути тілесні ушкодження у ОСОБА_13 при обставинах, відтворених нею під час проведення слідчого експерименту, експерт ОСОБА_20 зазначив, що аналіз даних судово - медичного огляду ОСОБА_13 та даних проведеного слідчого експерименту, тощо, дають підстави стверджувати, що виявлене у потерпілої ОСОБА_13 тілесне ушкодження у вигляді синця на внутрішній поверхні лівого плеча в середній третині, могло утворитися способом, який був відтворений під час проведення цієї слідчої дії - удару правою рукою в ділянку лівого плеча в середній третині.
Обидві експертизи були проведені уповноваженими особами - експертами Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, які мають відповідну кваліфікацію, на підставі постанови слідчого. Експерти попереджені про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК України.
Досліджені судом першої інстанції та перевірені під час апеляційного розгляду висновки експертиз складені з дотриманням вимог, передбачених ст. ст. 101,102 КПК України, містять в собі докладні описи проведених досліджень, зроблені за їх результатами висновки, та обґрунтовані відповіді на поставлені запитання, які ґрунтуються на відомостях, які сприймалися експертом безпосередньо, та які стали відомі йому під час дослідження матеріалів.
Таким чином, порушень вимог кримінального процесуального законодавства при проведенні зазначених експертиз колегією суддів не встановлено. Експертизи проведена у порядку, визначеному ст.ст. 242, 243 КПК України.
При цьому, допитана у судовому засіданні як суду першої інстанції, так і за клопотанням захисника в суді апеляційної інстанції експерт ОСОБА_19 , яка підписала висновок судово-медичної експертизи №503 від 23.02.2016 року, підтвердила свій висновок, та пояснила, що у потерпілої ОСОБА_13 було тільки одне тілесне ушкодження - на внутрішній поверхні лівого плеча в середній третині. Синяків на спині та інших ударів виявлено не було. Синяк на внутрішній поверхні лівого плеча в середній третині утворився внаслідок дії тупого предмету. Під час апеляційного розгляду, експерт уточнила, що вона була присутня під час проведення слідчого експерименту за участю потерпілої, де остання показувала спосіб та місце нанесення їй удару, яке було зафіксовано на камеру. При цьому, експерт ОСОБА_19 зазначила, що за такого розташування потерпілої у статичному положенні, як показувала під час слідчого експерименту потерпіла, і як зафіксовано на фото, від того удару, який вказала потерпіла, не могло утворитись виявлене у потерпілої під час судово - медичної експертизи тілесне ушкодження.
Разом з тим, допитаний під час апеляційного розгляду експерт ОСОБА_20 , підтримав наданий ним висновок № 787/е та пояснив, що він враховував той момент, що потерпіла під час проведення слідчого експерименту стояла статистично, та показувала чіткий удар обвинуваченого в область лівого плеча. Проте, з її пояснень вбачається, що під час нанесення ОСОБА_10 їй удару, вони знаходились в динаміці, тобто, рухомому стані, потерпіла розмахувала руками, та робила інші рухи, а тому, він дійшов висновку, що могли виникнути тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_13 при обставинах, відтворених нею під час проведення слідчого експерименту.
Враховуючи те, що сам обвинувачений не заперечує конфлікту, який мав місце з потерпілою 22.02.2016 року, здійснення ним "поштовху" потерпілої; більш того, ні обвинувачений, ні потерпіла не заперечувала, що події відбувались в динаміці, колегія суддів бере до уваги обидва висновки експертів №503 від 23.02.2016 рокуі № 787/е від 20.04.2016 року, які узгоджуються між собою і підтверджують послідовні показання потерпілої про дату заподіяння їй легкого тілесного ушкодження та ступеню його тяжкості.
В той же час, показання експерта ОСОБА_19 про неможливість заподіяння потерпілій тілесного ушкодження, в той момент, коли остання знаходилась в статичному положенні, не суперечать сукупності доказів, наявних у справі, оскільки, по справі встановлено, що всі події відбувались в динаміці.
Відтак, на переконання колегії суддів, доводи обвинуваченого про те, що він не наносив потерпілій тілесних ушкоджень, не знайшли свого підтвердження, оскільки експертним шляхом підтверджений характер та локалізація тілесних ушкоджень потерпілих, наявність конфлікту, його обставини, механізм утворення тілесних ушкоджень, їх характер і локалізація разом із сукупністю доказів переконують суд в тому, що тілесне ушкодження потерпілій ОСОБА_13 було заподіяно обвинуваченим ОСОБА_10 умисно та за обставин, на які вказує потерпіла.
Що стосується доводів обвинуваченого про те, що показання потерпілої та свідка ОСОБА_18 суттєво різняться від тих, які вони давали на досудовому слідстві, і тому суд необґрунтовано взяв їх до уваги, та вони повинні бути визнані недопустимими, то такі доводи не ґрунтуються на вимогах закону.
Так, відповідно до ст. 95 КПК України показання обвинуваченого, потерпілого та свідків є одним із процесуальних джерел доказів у кримінальному провадженні, на підставі яких слідчий, прокурор, суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Частиною четвертою даної норми закону передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприйняв під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати свої рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них.
Тому, із врахуванням даних положень закону, суд правильно обґрунтував свій висновок про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину показаннями потерпілої та свідка, які вони надали під час судового розгляду.
За таких обставин показання потерпілої ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_18 під час судового розгляду провадження не можуть бути визнані недопустимими.
Оцінка таким показанням та визнання їх належним і допустимим доказом, дана судом з врахуванням всіх обставин провадження, в тому числі і щодо умисності дій обвинуваченого, спрямованих на заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілій.
Посилання апелянта на те, що суд не дослідив повно та всебічно обставини справи, є безпідставними та спростовуються даними технічного запису та журналу судового засідання, а також матеріалами кримінального провадження, із яких вбачається, що при дослідженні доказів по справі суд допитав обвинуваченого, потерпілу, свідка та експерта, показання яких є послідовними, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими дослідженими судом доказами, а тому суд обґрунтовано послався на них у вироку на підтвердження винуватості обвинуваченого.
Таким чином, суд на підставі досліджених доказів, в їх сукупності, дійшов правильного висновку щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 в умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень, та вірно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 125 КК України.
Порушення судом положень матеріального та процесуального права при розгляді справи та постановлені вироку не допущено.
Посилання в апеляційній скарзі на недопустимість доказів та неповноту судового розгляду перевірені колегією суддів і не беруться до уваги, оскільки докази у кримінальному провадженні отримані у порядку встановленому КПК України. Оцінка наявних доказів проведена у відповідності до вимог ст. 94 КПК України. Докази у кримінальному провадженні є допустимими, достовірними, а сукупність зібраних доказів підтверджує достатність та взаємозв`язок для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_10 .
При призначенні ОСОБА_10 покарання судом першої інстанції враховано положення ст. 65 КК України, а саме: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до класифікації злочинів, передбаченої ст. 12 КК України, є злочином невеликої тяжкості проти особи, об`єктом посягання якого є здоров`я людини, яке відповідно до ч.1 ст.3 Конституції України, серед інших визнано найвищою соціальною цінністю; конкретні обставини провадження, дані про особу винного, який вину не визнав, є особою раніше судимою, характеризується посередньо; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого та призначено ОСОБА_10 покарання у виді штрафу, проте, в найбільшому розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 125 КК України.
Із таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки судом першої інстанції при винесенні вироку ОСОБА_10 дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та призначено покарання, яке на думку колегії суддів, відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
З огляду на наведене, підстав для скасування вироку суду першої інстанції з підстав, на які вказує апелянт, колегією суддів не встановлено.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі або позбавлення волі.
Згідно ч. 2 ст. 12 КК України, злочин, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі.
Злочин, передбачений за ч. 1 ст. 125 КК України, вчинений ОСОБА_10 22.02.2016 року і матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що після вчинення зазначеного злочину обвинувачений ОСОБА_10 ухилявся від слідства або суду, або вчинив новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин.
У зв`язку з чим апеляційний суд приходить до висновку, що строк давності для притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності на час розгляду кримінального провадження апеляційним судом, сплинув.
Згідно ч. 5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього кодексу.
Встановивши у судовому засіданні під час апеляційного розгляду наявність підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, однак, не отримавши згоди обвинуваченого на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, колегія суддів, вважає за необхідне, на підставі п.1 ч.1 ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_10 від призначеного вироком суду покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 408, 409, 418 КПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року щодо ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 125 КК України залишити без змін.

На підставі п.1 ч.1 ст. 49 КК України, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності звільнити ОСОБА_10 від покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4