Ухвала
Іменем України

19 серпня 2019 року
м. Київ
Справа № 621/705/18
Провадження № 51-3112ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 07 листопада 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 травня 2019 року щодо нього,

встановив:
Вироком Балаклійського районного суду Харківської області від 07 листопада 2018 рокуОСОБА_4 визнано винним за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України та призначено покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років, за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Згідно ч.1 ст. 71 КК України до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Московського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2017 року у виді 1 року позбавлення волі та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що 20 лютого 2018 року, близько 13 год, він знаходився разом із своїм знайомим ОСОБА_5 , у гостях у знайомого ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , де спільно вживали спиртні напої. В ході вживання спиртних напоїв, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виникла сварка із-за особистих неприязних відносин, в ході якої засуджений навмисно наніс один удар ножем в область грудної клітини ОСОБА_5 , від якого останній помер.
Крім того у вересні 2017 року, ОСОБА_4 під час виконання робіт на городі, розташованому в с. Таранівка Зміївського району Харківської області, знайшов в землі гранату часів Другої світової війни, яка містила в корпусі вибухову речовину. Того ж дня із знайденої гранати вилучив вибухову речовину та переніс її на ділянку місцевості, розташовану навпроти свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де зберігав без передбаченого законом дозволу. 13 березня 2018 року вказана вибухова речовина була вилучена.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 травня 2019 рокуапеляційні скарги засудженого та його захисника залишено без задоволення, а вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 07 листопада 2018 року - без змін.

У касаційній скарзі засудженим, викладено вимогу про зміну вказаних судових рішень у частині призначеного покарання, шляхом його пом`якшення, а також прохання застосувати положення ч.5 ст.72 КК Українив редакції Закону України від 26.11.2015 року, при цьому посилається наневідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. В обґрунтування наведеного вказує, що суди не врахували обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, визнання вини, допомогу у розкритті злочинів, перебування на його утриманні 3 неповнолітніх дітей, позитивну характеристику за місцем проживання.
Суд, перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Висновки суду про винуватість та кваліфікацію дій ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 115 та ч. 1 ст. 263 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги засудженого про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, є необґрунтованими з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Як убачається з оскаржуваного вироку, при призначенні ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції врахував, що він раніше судимий, вчинив нові злочини в період відбування покарання за попереднім вироком, яким його засуджено за вчинення тяжкого злочину та звільнено від відбування покарання з випробуванням, не працює, за місцем мешкання характеризується задовільно, а також обставини, що пом`якшують покарання, - сприяння розкриттю злочину, знаходження на утриманні трьох неповнолітніх дітей та обставини, що обтяжують покарання, - вчинення злочину особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів.
У зв`язку з чим суд дійшов правильного висновку про необхідність і достатність призначення йому покарання у виді позбавленні волі в межах санкцій кримінального закону, які передбачають відповідальність за вчинені злочини, із застосуванням ст. ст. 70, 71 КК України, оскільки інші види покарання не будуть мати впливу на його виправлення і саме в такому випадку буде досягнута передбачена ч. 2 ст. 50 КК України мета покарання у вигляді виправлення особи та попередження скоєння нових злочинів, як обвинуваченим так і іншими особами.
З таким висновком суду першої інстанції погодився і апеляційний суд, зазначивши, що при призначені обвинуваченому покарання, суд у повній мірі дотримався вимог ст. ст. 50, 65, 66, 67 КК України, призначивши покарання за правилами ч.1 ст.70 таст.71 КК України у виді позбавлення волі на строк 11 років, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про особу обвинуваченого та врахувавши ступінь тяжкості вчинених злочинів.
З огляду на це, суд апеляційної інстанції, враховуючи обставини даного кримінального провадження, дійшов висновку, що вимоги апеляційної скарги обвинуваченого не підлягають задоволенню, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

Щодо доводів засудженого про застосування до нього положення ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України від 26.11.2015 року, колегія суддів зазначає наступне.

З оскаржуваної ухвали убачається, що апеляційний суд встановивши, що засуджений ОСОБА_4 вчинив злочини, передбачені ч.1 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, після 21.06.2017 року, обґрунтовано залишив без задоволення його клопотання про зарахування попереднього ув`язнення у строк відбування покарання із співвідношення один день тримання під вартою відповідає двом дням позбавлення волі, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015 року).
При цьому, суд послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, що міститься в постанові від 29 серпня 2018 року по справі №663/537/17, за яким, якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає

ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону №2046-VIII, згідно якої попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.
Вироком Московського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2017 року ОСОБА_4 визнано винним за ч.1 ст. 263 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
Застосовуючи при призначенні покарання ОСОБА_4 вимоги ст. 71 КК України, суд до призначеного покарання за цим вироком частково приєднав саме невідбуту частину покарання за вироком Московського районного суду м. Харкова від

17 лютого 2017 року.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Усі наведені засудженим в апеляції доводи, які аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином перевірені, на них надані змістовні відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для зміни судових рішень, касаційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 07 листопада 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 травня 2019 року щодо нього.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3