Справа № 727/9924/19
Провадження № 1-кс/727/4075/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 вересня 2019 року м.Чернівці
Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Чернівці ОСОБА_1 перевіривши матеріали клопотання адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту, -

ВСТАНОВИВ:
Заявник звернувся до слідчого судді з клопотанням в якому просив скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.04.2019 року, на зазначені у клопотанні речі та грошові кошти.
Аналізуючи зміст клопотання, слідчий суддя вважає, що його слід повернути з огляду на наступне.
Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ утручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.
Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених конвенцією прав, відповідно до ст.13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.
На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст.41 Конституції, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.
Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч.1 ст.321 Цивільного кодексу, згідно з якою право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним зі способів захисту права власності є гарантована в ст.391 цього кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Спеціальні підстави законного обмеження особи в реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання в право мирного володіння майном.
Зокрема, згідно зі ст.170 КПК завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ч. 3 ст. 174 КПК України прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.
Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
З вищевикладеного слідує, що арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. При цьому, у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.
Зі змісту клопотання вбачається, що 17.04.2019 року в межах кримінального провадження № 0000022 від 11.02.2019р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України, слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області було накладено арешт на тимчасово вилучене майно в тому числі на особисті речі та грошові кошти ОСОБА_3 , які були вилучені під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , особистого обшуку та огляду місця події.
В подальшому матеріали досудового розслідування № 0000022 від 11.02.2019р. об`єднані з кримінальним провадженням № 000004 від 23.01.2018р.

24.07.2019 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 було закрито відповідно до п.3 ч.1 ст.284 КПК України.
Виносячи постанову про закриття кримінального провадження прокурором не прийнято рішення про скасування арешту майна, накладеного згідно ухвали слідчого судді від 17.04.2019 року.
Із закриттям кримінального провадження втрачається легітимна мета арешту майна як втручання в конвенційне право особи на мирне володіння ним збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.
Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст.3 Конституції, ст.13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінального провадження обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.
Кримінальне провадження, у межах якого на майно ОСОБА_3 накладено арешт, закрито на стадії досудового розслідування і до суду для розгляду по суті обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 скеровано не було.
Згідно зі ст.174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, у тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.
Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом унесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР у порядку, установленому чинним КПК. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, у тому числі після закриття прокурором кримінального провадження КПК України не передбачає.
Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи держвлади та їх посадові особи відповідно до ч.2 ст.19 Конституції зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами. Однією із загальних засад кримінального провадження згідно з п.2 ч.1 ст.7, ч.1 ст.9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів держвлади неухильно додержуватися вимог Конституції, цього кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою, вимог інших актів законодавства.
Чинний КПК України не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненому кримінальному провадженні. Таким чином, вирішення порушеного заявником питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження, яке закрито постановою прокурора у зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто з реабілітуючої підстави. Для відновлення справи необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування ОСОБА_3 . Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки ОСОБА_3 й таким чином призведе до погіршення його правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного заявником питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту прав та законних інтересів ОСОБА_3 .
Нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке явно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, яка потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне за собою погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод в отриманні реальної можливості її виправлення.
Разом з тим кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє такі відносини. Зокрема, після прийняття зазначеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні як засіб його забезпечення, утрачає відповідну концептуальну властивість.
Із припиненням кримінального провадження арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.
З огляду на зазначене будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження, з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна в такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.
Водночас вимоги про скасування арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають із цивільних правовідносин, та відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.
Аналогічна правова позиція сформульована в постанові ВСУ від 15.05.2013 №6-26цс13 та у постанові ВС від 15.05.2019 №372/2904/17-ц.
Відповідно до п.18 ч.1 ст.3 КПК України слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Згідно з ч.3 ст.26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до вимог глави 17 КПК України функції слідчого судді розповсюджуються тільки на стадії досудового розслідування і тільки на цій стадії він має право розглядати клопотання про арешт майна чи скасування арешту майна.

Відповідно до ч.6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
Аналізуючи вищевказані норми, беручи до уваги, що на даний час досудове розслідування відносно ОСОБА_4 не проводиться, кримінальне провадження ЄРДР № 000004 від 23.01.2018р. відносно нього постановою прокурора закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, приходжу до висновку, що вирішення питання про скасування арешту, яке зобов`язаний був вирішити прокурор приймаючи постанову про закриття провадження, не відноситься до компетенції слідчого судді, а тому клопотання адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту слід повернути заявнику.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 9, 174 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:
Клопотання адвоката ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна повернути заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1