Дата документу 18.09.2019 Справа № 317/2433/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/2433/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1506/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням Державної установи «Біленьківська виправна колонія (№ 99)»,

захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 31 липня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні подання начальника ДУ «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» про застосування до ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, 25 липня 2019 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшло подання начальника ДУ «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» про застосування до ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Своє рішення про відмову у задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений за період відбування покарання характеризується посередньо, має 12 стягнення та 10 заохочень, на виробництві колонії працював лише 2 місяці та мав 24 % норми виробітку, у зв`язку з чим, ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі захисника засудженого адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та застосувати до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що засуджений має право, а не обов`язок працювати, оскільки праця здійснюється на добровільній основі, а тому факт не працевлаштування на виробництві не може бути підставою для відмови в задоволенні подання.

Також зазначає, що за наявності 10 заохочень та позитивної характеристики, суд першої інстанції мав можливість задовольнити подання адміністрації колонії, оскільки засуджений ОСОБА_7 довів своє виправлення і заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

Захисник вважає, що суд побудував свої висновки лише на констатації того, що на момент розгляду справи в суді не можна однозначно встановити той факт, що засуджений не в повній мірі довів своє виправлення, а отже у достатній мірі не обґрунтував своє рішення.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні подання суд не взяв до уваги встановлені факти виправлення засудженого, про що свідчить подання та характеристика адміністрації колонії, його особисте ставлення до скоєного злочину, яке полягає у визнанні вини та щирому каятті, натомість, суд поклав в основу своєї ухвали припущення, що засуджений не в повній мірі довів своє виправлення.

Заслухавши доповідь судді по справі, засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заслухавши прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційний скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Охрімівка Якимівського району Запорізької області, громадянин України, українець, маючий незакінчену вищу освіту, не одружений, не працюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , відбуває покарання в Державній установі «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 2 жовтня 2014 року, яким він визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України і засуджений до покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2016 року ОСОБА_7 було зараховано у строк відбування покарання строк перебування під вартою з 28 квітня 2014 року по 20 лютого 2015 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Таким чином, на час звернення з поданням до суду першої інстанції відбута частина строку призначеного ОСОБА_7 покарання становила більше 3/4 строку, призначеного судом за вчинення кримінальних правопорушень, які відносяться, в тому числі, до категорії умисних особливо тяжких злочинів.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.

Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 30 квітня 2014 року.

Під час тримання в Запорізькому слідчому ізоляторі характеризувався негативно, допускав порушення вимог режиму тримання, мав 2 стягнення, заохочень не мав.

У Державній установі «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» відбуває покарання з 7 березня 2015 року, за період відбування покарання характеризується посередньо, допускав порушення режиму відбування покарання, має 10 заохочень та 10 стягнень.

Згідно наявної в матеріалах справи характеристики, складеної начальником відділення СПС установи, погодженої заступником начальника колонії зі соціально-виховної та психологічної роботи та затвердженої начальником установи виконання покарань засуджений ОСОБА_7 у взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, відносини підтримує з позитивно налаштованими засудженими, також при спілкуванні з негативно налаштованими засудженими має на останніх позитивний вплив. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом установи. На виробництві установи не працевлаштований, але виконує роботи з благоустрою, а саме роботи які не потребують кваліфікації, де до виконання покладених обов`язків ставиться сумлінно. Покладені обов`язки виконує вчасно та в строк, вбачає в них суспільно-корисну необхідність. Утримує в чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку, має охайний зовнішній вигляд. Дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснює за ними належний догляд, використовує їх тільки за призначенням. Самостійно виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень навичок для самостійного їх виконання. Бере участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Бере участь в реалізації програми диференційованого виховного впливу до засуджених «Підготовка до звільнення». Прагне до підвищення наявного освітнього рівня та вдосконалення наявних професійно-технічних навичок, інколи відвідує бібліотеку установи. Бере участь у роботі самодіяльних організацій, а саме «Редакція стінної газети». Під час відбування покарання на профілактичному обліку не перебуває. У скоєному злочині провину визнає. Адміністрація установи виконання характеризує засудженого позитивно і вважає, що до нього можливо застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (а.с. 6).
Разом з тим, як вбачається з цієї ж характеристики засудженому ОСОБА_7 ще 13 липня 2017 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 101 КВК України, а 19 листопада 2018 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 КК України (а.с. 6).

Крім того, згідно довідки начальника відділення СПС на ОСОБА_7 під час відбування покарання було накладено 10 заохочень та 12 стягнень у вигляді 2 доган, 6 суворих доган, 1 поміщення до карцеру та 2 поміщень до ДІЗО (а.с. 7).

Відсутність будь-яких заохочень за перші 3 роки перебування в місцях позбавлення волі з квітня 2014 року по липень 2017 року, а також вказані вище стягнення, останнє з яких було накладено 20 грудня 2018 року, їх вид та кількість, які хоча на час звернення з цим клопотанням до суду були погашені або зняті, але факт їх накладення свідчить про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про працевлаштування засудженого вбачається, що ОСОБА_7 за період з грудня 2017 року по травень 2019 року працював лише протягом 2 місяців та виконував від трохи більше 24 % норм виробітку, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с. 10).

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

Доводи апеляційної скарги захисника засудженого висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом першої інстанції було враховано всі обставини при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_7 умовно-достроково.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення та перевиховання і не підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала Запорізького районного суду Запорізької області від 31 липня 2019 року підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 31 липня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні подання начальника ДУ «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» про застосування до ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4