Ухвала
іменем України
5 червня2019 року

м. Київ

справа №756/4442/16-к
провадження №51-2206 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 січня 2019 року,
встановив:
За вироком Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2018 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Києва, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК), за яке його засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією всього належного йому майна.
Частково задоволено цивільний позов і стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_6 155 931,66 (сто п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот тридцять одну гривню шістдесят шість копійок) грн та 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно.
Як установив суд першої інстанції, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що в невстановлений час та в невстановленому місці він вступив у попередню змову з двома не встановленими досудовим розслідуванням особами (матеріали щодо яких виділено в окреме провадження) на заволодіння чужим майном шляхом розбійного нападу, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, що зазнала нападу, відповідно до заздалегідь розробленого ними плану із попереднім розподілом ролей.
На виконання задуманого один з учасників розмістив у мережі Інтернет на сайті «finance.ua» повідомлення про продаж 17 500 доларів США за курсом 1 долар США за 21,75 грн.
23 червня 2015 року ОСОБА_4 , виконуючи спільний план, орендував квартиру АДРЕСА_1 для її використання як місця вчинення розбійного нападу.
24 червня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , який відгукнувся на пропозицію придбати за зниженим курсом долари США і для цього мав при собі 147 900 грн, прибули у вищевказану квартиру та, коли увійшли до неї, ОСОБА_4 штовхнув потерпілого в спину, від чого той, втримавшись на ногах пройшов у кімнату, де його чекали двоє співучасників, одягнені в балаклави. При цьому один з нападників почав душити потерпілого за шию, від чого той втратив свідомість. Після того, як ОСОБА_7 прийшов до тями, ОСОБА_4 , погрожуючи йому, наказав лягти обличчям на підлогу, на що потерпілий погодився. Далі засуджений разом із співучасниками, заламавши руки потерпілому за спину, зв`язали йому скотчем рот, руки та ноги з метою подолання його опору, при цьому завдавши трьох ударів руками в лобову ділянку голови та ділянку очей, чим заподіяли легких тілесних ушкоджень. Коли внаслідок завданих ударів скотч сповз із обличчя ОСОБА_7 , останній почав кликати на допомогу, при цьому ОСОБА_4 став погрожувати застосувати до нього ніж, а співучасники - насильство. В ході подолання опору потерпілого ОСОБА_4 та його співучасники заволоділи особистими речами ОСОБА_7 на загальну суму 155 931,66 грн і з місця події зникли, розпорядившись майном потерпілого на власний розсуд.
Київський апеляційний суд ухвалою від 31 січня 2019 року вказаний вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Вважає, що викладені у судових рішеннях фактичні обставини не відповідають матеріалам кримінального провадження, оскільки висновки судів про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину не ґрунтуються на досліджених під час судового розгляду доказах. Посилаючись на істотні порушення, захисник у касаційній скарзі вказує на те, що ухвала апеляційного суду за своїм змістом не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, оскільки вважає, що апеляційний суд належно не перевірив доводів у його апеляційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, п. 1 ч. 1 ст. 66 КК (щире каяття), п. 5 ч. 1 ст. 66 КК (визнання вчинення злочину внаслідок збігу тяжких життєвих і особистих обставин) як обставин, які пом`якшують покарання, і як наслідок статей 69 та 75 КК, що призвело до обрання засудженому ОСОБА_4 невиправдано суворого заходу примусу.
Крім того, ОСОБА_5 вказує у своїй касаційній скарзі як на істотні, на його думку, порушення судом апеляційної інстанції вимог ч. 3 ст. 404 КПК у частині відмови в дослідженні речового доказу, а саме СDдиску з аудіозаписом подій розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_6 , оскільки він вважає цей доказ недопустимим і таким, як отримано з порушенням вимог КПК.

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_5 , та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Необхідність повторного дослідження доказів і фактичних обставин апеляційним судом може постати, лише якщо суд першої інстанції не забезпечив обвинуваченому можливості дослідити і спростувати докази під час змагальної процедури в суді першої інстанції. Частина 3 ст. 404 КПК зобов`язує суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження фактичних обставин справи, якщо суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням.
Як убачається зі змісту судових рішень, у цій справі фактичні обставини було встановлено судом першої інстанції. У касаційній скарзі адвокат вказує на те, що суд поклав в основу вироку суперечливі докази, не дав їм належної оцінки і не зіставив їх з іншими доказами. Проте оскаржені рішення свідчать, що висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, суд зробив на підставі фактично встановлених даних, які були з`ясовані під час дослідження доказів у судовому засіданні та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК.
Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що вина ОСОБА_4 у вчиненні цього злочину підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні самого обвинуваченого, який частково визнав свою вину у вчиненні злочину, потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , СDдиском із аудіозаписом подій розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_6 , висновком судово - медичного експерта № 1823 від 26 червня 2015 року, висновком експерта № 565 від 16 серпня 2015 року, протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками.

Як убачається з копії ухвали, апеляційний суд у своєму судовому рішенні послався на конкретні фактичні дані, що містяться у кримінальному провадженні та свідчать про правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи та кваліфікації дій засудженого за ч. 4 ст. 187 КК.
Також при перегляді вироку районного суду апеляційний суд ретельно перевірив усі доводи, наведені в апеляційній скарзі захисника, у тому числі і доводи ОСОБА_5 щодо недопустимості речового доказу - СDдиску з аудіозаписом подій розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_6 , на які надав вичерпні відповіді у своєму рішенні та навів конкретні мотиви, з яких визнав ці доводи безпідставними, а тому вмотивовано відмовив у задоволенні клопотання захисника про повторне дослідження вказаного доказу. Незгода захисника із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом.
Окрім цього, адвокат у своїй касаційній скарзі не зазначає, яким чином дана обставина перешкодила суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення з урахуванням того, що свою вину у вчиненні злочину ОСОБА_4 фактично визнав, а правильність кваліфікації судом його дій за ч. 4 ст. 187 КК при перегляді вироку в суді апеляційної інстанції захисником не оспорювалася і у касаційній скарзі під сумнів не ставиться.
Також захисник ОСОБА_5 в касаційній скарзі як на істотне порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону вказує на те, що цей суд належно не перевірив доводів у його апеляційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, статей 66, 69, 75 КК, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.
Однак із такими доводами погодитися не можна.
Відповідно до визначених кримінальним законом загальних засад призначення покарання значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. Призначене особі за вчинений злочин покарання повинно бути справедливим та за своїм видом і розміром відповідати тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається з наданої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду, зазначені доводи захисника були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивувавши своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких його апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а вирок районного суд - без зміни.
Зокрема, апеляційний суд, переглянувши вирок районного суду, дійшов висновку про додержання цим судом вимог статей 50 та 65 КК при призначенні покарання засудженому, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Також суд апеляційної інстанції, врахувавши конкретні обставини справи, які полягали в детальній розробці плану розбійного нападу, виконанні великого обсягу підготовчих дій, в яких ОСОБА_4 брав активну участь, а також його участь і в ході безпосереднього вчинення злочину та відомості про особу останнього, умотивовано погодився з рішенням районного суду про неможливість застосування до засудженого положень статей 69 та 75 КК і призначив йому покарання в межах санкції ч. 4 ст. 187 КК, визначивши це покарання наближеним до мінімального розміру, передбаченого санкцією вказаної норми закону.
Доводи в касаційній скарзі адвоката про необхідність врахування як обставин, що пом`якшують покарання засудженому, щирого каяття та вчинення злочину внаслідок збігу тяжких життєвих і особистих обставин також були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який у своєму рішенні вказав на їх безпідставність, оскільки вони не відповідають конкретним обставинам кримінального правопорушення і матеріалам кримінального провадження, так як судом встановлено, і це не заперечували під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій захисник ОСОБА_5 та засуджений, що останній заборгував співучаснику велику суму грошей, не розрахувавшись із ним за використання його автомобіля для надання послуг таксиста, тобто з власної ініціативи і нерозсудливості поставив свою родину в скрутне матеріальне становище, а не внаслідок збігу тяжких життєвих і особистих обставин.
Ухвала апеляційного суду за своїм змістом є належно вмотивованою та обґрунтованою і відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду та вмотивованість його висновків з питань істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання засудженому ОСОБА_4 ступеню тяжкості кримінального правопорушення через суворість, захисник ОСОБА_5 у касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту судового рішення не вбачається.
З огляду на викладене касаційна скарга захисника ОСОБА_5 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюзахисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 січня 2019 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3