Провадження № 1-кс/243/3242/2019
Справа № 243/9526/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 вересня 2019 року
Слідчий суддя Слов`янського
міськрайонного суду
Донецької області ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у судовому засіданні в залі судових засідань Слов`янського міськрайонного суду Донецької області (Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 2) скаргу ОСОБА_3 ,на постанову посадових осіб Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області про відмову у задоволенні клопотання у визнанні потерпілим по кримінальному провадженню № 0000081 від 02 серпня 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, -
сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_4 ,

заявник ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИЛА:
18 вересня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду скаргою, де зазначив, що 13 вересня 2019 року. прокурором ОСОБА_4 було винесено постанову про відмову в задоволенні клопотання у визнанні заявника потерпілим у кримінальному провадженні № 0000081 від 02 серпня 2019 року за ч.5 ст.191 КК України, та просив її скасувати як незаконну, визнавши його потерпілим по вказаному кримінальному провадженні.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_3 доводи скарги підтримав та наполягав на їх задоволенні.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги, вказав, що постанова винесена обґрунтована

Дослідивши надані сторонами матеріали, слідчий суддя вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 серпня 2019 року внесено до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення № 000081 за ч. 5 ст. 191 КК України.

05 вересня 2019 року заявник звернувся із клопотанням до СВ Слов`янського відділу поліції ГУНП в Донецькій області про визнання потерпілими у кримінальному провадженні, так як з 03 серпня 2019 року слідчий не виносить постанови про визнання потерпілими у кримінальному провадженні.

06 вересня 2019 року слідчим ОСОБА_5 було винесено постанову про відмову у визнанні заявника потерпілим у кримінальному провадженні № 0000081 від 02 серпня 2019 року за ч.5 ст.191 КК України, виходячи з тих підстав, що немає достатньо відомостей про те, що заявникові заподіяно шкоду.

13 вересня 2019 року на підставі клопотання ОСОБА_3 про скасування постанови слідчого від 06 вересня 2019 року прокурором ОСОБА_4 Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області була винесена постанова про відмову у задоволенні клопотання, мотивована тим, що потерпілим від вказаного кримінального правопорушення не може бути фізична особа.

Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про скасування постанови слідчого від 06 вересня 2019 року та визнання ОСОБА_3 потерпілим, прокурор зробив висновок про те, що у разі вчинення злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України, потерпілою особою не може бути фізична особа.
Вирішуючи скаргу, слідчий суддя виходив з наступних мотивів.

Статтею 191 КК України передбачена відповідальність за три форми розкрадання:

1) привласнення чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало в її віданні;

2) розтрати такого майна зазначеною особою (ч. 1 ст. 191);

3) привласнення, розтрати або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем (ч. 2 ст. 191).

Привласнення полягає у протиправному і безоплатному вилученні (утриманні, неповерненні) винним чужого майна, яке знаходилось у його правомірному володінні, з наміром в подальшому обернути його на свою користь чи користь третіх осіб. В результаті привласнення чужого майна винний починає незаконно володіти і користуватись вилученим майном, поліпшуючи безпосередньо за рахунок викраденого своє матеріальне становище.

Розтрата передбачає незаконне і безоплатне витрачання (споживання, продаж, безоплатну передачу, обмін, передачу в рахунок погашення боргу тощо) винним чужого майна, яке йому ввірене чи перебувало в його віданні. В результаті розтрати винний поліпшує майнове становище інших осіб шляхом безпосереднього споживання ними незаконно вилученого майна, позбавлення їх за рахунок витрачання такого майна певних матеріальних витрат, збільшення доходів інших осіб.

Діяння може кваліфікуватися як привласнення чи розтрата лише у тому разі, коли його предметом виступає майно, яке було ввірене винному чи було в його віданні, тобто воно знаходилось у правомірному володінні винного, який був наділений правомочністю по розпорядженню, управлінню, доставці або зберіганню такого майна. Така правомочність може обумовлюватись службовими обов`язками, договірними відносинами або спеціальним дорученням.

Ця правомочність може виникати не лише в осіб, які перебувають у трудових відносинах з підприємством, установою чи організацією незалежно від форми власності (комірник, експедитор, агент по постачанню, продавець, касир). Такою правомочністю можуть наділятися і будь-які інші (приватні) особи, яким власник майна відповідно до закону передає певні повноваження щодо розпоряджання, управління, доставки чи зберігання майна. Така-правомочність у особи може виникнути на підставі цивільно-правових угод підряду, оренди, комісії, прокату, перевезення, схову, майнового найму. При цьому не має значення, яким саме власником - юридичною чи фізичною особою - винний був наділений певною правомочністю щодо відповідного майна.

Предметом такого протиправного заволодіння може бути також майно, щодо якого ані сам винний, ані його підлеглі не були наділені певною правомочністю. На відміну від привласнення і розтрати для заволодіння чужим майном шляхом зловживання службової особи своїм службовим становищем основною ознакою є не наявність чи відсутність у винного певної правомочності щодо майна, яке є предметом злочину, а використання для заволодіння чужим майно офіційно наданих йому за посадою службових повноважень.

Отже виходячи із аналізу норм ст. 191 КК України, предметом злочину є чуже майно, при цьому законодавцем жодним чином не зазначається, що таке майно не може належати фізичній особі та норми вказаної статті не розповсюджуються на приватні взаємовідносини, за умови наявності всіх ознак складу злочину.

Кваліфікуючими обставинами привласнення, розтрати майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем закон передбачає вчинення їх: 1) повторно або 2) за попереднім зговором групою осіб (ч. З ст. 191), 3) у великих (ч. 4 ст. 191) або 4) особливо великих (ч. 5 ст. 191) розмірах, або 5) організованою групою (ч. 5 ст. 191).

З огляду на викладене, слід дійти до висновку, що висновок прокурора про те, що потерпілим від вказаного правопорушення не може бути фізична особа прямо протирічить змісту згаданої норми права.

Слідчий суддя також звертає увагу на ту обставину, що відомості до ЄРДР внесено із попередньою кваліфікацією, і лише після проведення комплексу слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, передбачених чинним КПК України, можна зробити певні висновки про те, чи є наявний склад правопорушення, чи є особи, щодо яких можна зробити висновок про наявність у їх діях складу правопорушення, та про кваліфікацію дій цих осіб відповідно до норм КК України. Разом з тим, матеріали кримінального провадження взагалі не містять даних про те, що в ньому були вчинені будь-які процесуальні дії, направлені, зокрема, на встановлення наявності або відсутності шкоди.

При цьому в оскаржуваній постанові взагалі не надано оцінку тому, що станом на вересень місяць ніяких процесуальних дій по кримінальному провадженню не виконано хоча кримінальне провадження було заведене 02 серпня 2019 року.

Відповідно до п.5 ст. 55 КПК України, за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.
Наведені норми закону кореспондуються п.5, ч.1 ст. 303 КПК України, за яким рішення прокурора про відмову у визнанні потерпілою може бути оскаржено особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Статтею 110 КПК України передбачено складові рішення слідчого у виді постанови, які мають бути викладені ним в описовій, мотивувальній та резолютивній частинах такого рішення. Зокрема, мотивувальна частина повинна містити зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення КПК України.

З огляду на викладене, слід дійти до висновку, що оскаржувана постанова про відмову в задоволенні клопотання від 13 вересня 2019 року винесена з порушенням вимог кримінального процесуального закону, без прояву достатньої сумлінності з боку прокурора при складенні процесуального документа.

Щодо вирішення питання про визнання скаржника потерпілим, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 307 КПК України, 1. За результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу.

2. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:

1) скасування рішення слідчого чи прокурора;

1-1) скасування повідомлення про підозру;

2) зобов`язання припинити дію;

3) зобов`язання вчинити певну дію;

4) відмову у задоволенні скарги.

Отже виходячи із вимог ст. 307 КПК України, аналізу норм вказаної статті у сукупності із нормами ст. 55, 304 КПК України, а також загальних засад чинного КПК України до компетенції слідчого судді при розгляді скарги не входить вирішення питання про визнання особи потерпілої, а лише вирішення питання про законність та обгрунтованість постанови про відмову у визнанні потерпілою особою.

У зв`язку із наведеним, слідчий суддя вважає, що вимоги скарги ОСОБА_3 на постанову прокурора від 13 вересня 2019 року про відмову у визнанні потерпілим підлягають частковому задоволенню, та постанова прокурора від 13 вересня 2019 року підлягає безумовному скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 94, 110, 303, 309, 376 КПК України, -

УХВАЛИВ:
Скаргу ОСОБА_3 , на постанову посадових осіб Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області про відмову у задоволенні клопотання у визнанні потерпілим по кримінальному провадженню № 0000081 від 02 серпня 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України задовольнити частково.

Постанову прокурора Слов`янської місцевої прокуратури в Донецькій області ОСОБА_7 від 13 вересня 2019 року про відмову в задоволенні клопотання скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Ухвалу складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст ухвали проголошено 26 вересня 2019 року, о 14 год. 40 хв..

Згідно з оригіналом

Слідчий суддя

Слов`янського міськрайонного суду

Донецької області ОСОБА_1