Справа № 471/186/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка кримінальне провадження № 0000039, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 лютого 2019 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Флорешть, Республіка Молдова, громадянина України, освіта середня, офіційно не прцюючого, не одруженого, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

Суд визнав доведеним, що 02 лютого 2019 року, близько 23 год. 00 хв., ОСОБА_4 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, прибув до території належного ОСОБА_5 домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , з метою крадіжки.

Після того, як вільно потрапив на подвір`я вказаного домоволодіння, шляхом зриву металевої скоби навісного замка, проник до приміщення гаража, звідки, реалізуючи свій умисел та усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, таємно, з корисливих мотивів, викрав бувший у використанні набір голівок марки King Roy на 18 одиниць з храповим механізмом, вартістю 440 грн. 00 коп. та бувший у використанні електрогенератор від трактора Т -150 вартістю 1150 грн. 00 коп., розпорядившись викраденим на власний розсуд, тим самими спричинивши ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 1590 грн. 00 коп.

Таких висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні тих обставин кримінального провадження, які ніким не оспорювались, керуючись законом, ураховуючи положення ст. 84 КПК України щодо доказів, з урахуванням показань обвинуваченого, який в судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердив обставини його скоєння, що викладені в обвинувальному акті, зокрема, у частині часу, місця, способу вчинення і наслідків, що настали.

Так, допитаний в судовому засіданні у порядку ст. 351 КПК України обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю та показав суду, що на початку лютого 2019 року він вирішив щось викрасти оскільки потрібні були гроші на забезпечення сім`ї, позаяк, він проживає з матір`ю, неповнолітніми братом і сестрою.

02 лютого 2019 року, близько 23:00 24:00 години від прийшов до домоволодіння ОСОБА_5 аби щось викрасти, так як останній має багато сільськогосподарської техніки і проживає неподалік.

Його домоволодіння складається з двох частин, одне із яких, там де знаходиться приміщення гаража, є неогородженим. Тому, вільно зайшовши на подвір`я та підійшовши до воріт гаража, за допомогою невеликої монтировки зірвав скоби, які були скріплені металевим ланцюгом з навісним замком, після чого проник всередину приміщення. Узявши в руки набір ключів та стартер генератора, він відніс їх додому.

Наступного дня він продав стартер людям, які їздили по селі і купували металобрухт, отримавши за нього 500,00 грн. Набір ключів продав знайомому ОСОБА_6 за 200,00 грн.

Ці показання обвинуваченого, враховуючи, що вони отримані у передбачений законом спосіб, сприймались судом безпосередньо, слід визнати належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають для нього значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Потерпілий ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце повідомлений належно, шляхом направлення до суду телефонограми просив розглядати справу за його відсутності.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, обвинувачений погодився з недоцільністю дослідження доказів щодо обставин скоєного ним правпорушення, так як повністю згодний з обставинами, встановленими досудовим слідством та відображеними в обвинувальному акті, а так само і кваліфікацією його дій за ч.3 ст. 185 КК України.

При цьому, обвинувачений дав в судовому засіданні послідовні і логічні показання, які за своєю суттю збігаються з викладеними фактичними обставинами вчиненого кримінального правопорушення, а тому вони не викликають сумнівів суду щодо правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

А тому суд, переконавшись, що учасники процесу вірно розуміють зміст обставин цього кримінального провадження, не оспорюють правову кваліфікацію дій ОСОБА_4 за ч.3 ст. 185 КК України, за відсутності сумнівів у добровільності його позиції із даного питання, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, роз`яснивши наслідки такого, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, зокрема, і щодо розміру спричиненої матеріальної шкоди, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, а також інших документів, у яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для правильної кваліфікації діяння та призначення покарання у відповідності до положень Кримінального Кодексу України.

Отже, суд за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи докази, що були у його розпорядженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за обставин, доведених стороною обвинувачення перед судом.

З огляду на це, у ракурсі установлених судом фактичних обставин справи, шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч.3 ст. 185 КК України, так як він скоїв таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане з проникненням у інше приміщення.

При цьому, суд, крім іншого, виходив із роз`яснення, що містяться в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 06.11.2009 року, відповідно до яких крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Крім того, Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 22 листопада 2018 року в справі № 636/779/16-к указав, що проникнення як кваліфікуюча ознака передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має. У випадку, якщо особа формально безперешкодно увійшла (потрапила) у приміщення з обмеженим доступом з метою заволодіння майном, такі дії з урахуванням фактичних обставин справи, слід кваліфікувати як крадіжка, поєднана із проникненням у житло, інше приміщення чи сховище.
У свою чергу, поняття "інше приміщення" включає різноманітні постійні, тимчасові, стаціонарні або пересувні будівлі чи споруди, призначені для розміщення людей або матеріальних цінностей (виробниче або службове приміщення підприємства, установи чи організації, гараж, інша будівля господарського призначення, відокремлена від житлових будівель, тощо) ( п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про злочини проти власності № 10 від 06.11.2009 року).
Тож, вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, в аспекті ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд ураховує класифікацію злочинів за ст. 12 КК України, відповідно до якої даний злочин відноситься до категорії тяжких злочинів, особливості й обставини його вчинення у даному, конкретному випадку, тобто форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

В той час як обвинувачений раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, має пільги, установлені для учасників бойових дій, працює без укладення трудового договору, не одружений, має постійне місце проживання, живе у сім`ї, до складу якої входять матір, неповнолітні брат і сестра, прийнятно характеризується за місцем проживання.

Втім, обставин, що пом`якшують покарання, передбачених ст. 66 КК України, чи то будь яких інших обставин такого роду, а так само і обставин, що його обтяжують, 67 КК України, суд не установив.

Зокрема, суд достовірно не переконався у щирому каятті обвинуваченого і не погоджується із доводами сторони обвинувачення у цьому питання.

Так, щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Однак, в ході судового розгляду було встановлено, що обвинувачений хоча й засуджував всій вчинок, проте жодних дій, які б свідчили про дійсно щире розкаяння у вчиненому не вчинив, як то, суд не мав у своєму розпорядженні будь яких відомостей, які б свідчили про те, що він попросив вибачення у потерпілого чи, бодай, намагався відшкодувати йому спричинену шкоду.
А таке не свідчить про дійсно щире розкаяння.

Проте, суд переконаний, що покарання обвинуваченому належить призначити у межах санкції ч.3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі, однак, із звільненням його від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України та покладенням обов`язків із числа регламентованих ст. 76 КК України.

При цьому суд виходив із наявних у нього дискреційних повноважень щодо призначення покарання і прийшов до висновку, що визначена його міра є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень), як ним самим, так і іншими особами.

Приймаючи таке рішення, суд враховував, окрім вищевикладеного, й досудову доповідь відносно ОСОБА_4 складену та долучену до матеріалів кримінального провадження начальником Братського районного сектору філії ДУ Центр пробації» в Миколаївській області, за якою ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, а ризик небезпеки для суспільства як низький.

Як наслідок, визначене судом покарання у виді позбавлення волі, але із звільненням від його відбування з випробуванням, за таких обставин, на переконання суду, з огляду на відсутність передумов для застосування ст.ст. 69, 69-1 КК України, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.
Тобто, справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Та про можливість належної соціалізації і допустиму репутацію обвинуваченого ОСОБА_4 свідчить характер вчиненого ним кримінального правопорушення, мотиви, що спонукали до забороненого законом діяння, його поведінка після вчинення злочину та відсутність будь-яких непомірних наслідків для інтересів суспільства, які б безумовно превалювали над принципом поваги до свободи особистості і дали б змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання.

Окрім цього, суд, у контексті визначених законом передумов застосування ч.1ст. 75 КК України, враховуючи тяжкість злочину, обставини його учинення, як то, мотив, мету, особу винного, який прийнятно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, прийшов до висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 ізоляції від суспільства, а як наслідок, і про можливість звільнення його від відбування призначеного цим вироком покарання.

Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлений.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому не обирався і підстав для його обрання на даному етапі немає.

Долю речових доказів слід вирішити за правилами ст. 100 КПК України, у той час, процесуальні витрати у цьому провадженні відсутні, принаймні, їх розмір перед судом не доведений, а тому суд не приймає рішення щодо їх розподілу згідно ст. 124 КПК України.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 100, 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.

Речові докази набір головок марки King Roy, які знаходяться у кімнаті речових доказів Братського ВП ГУНП в Миколаївській області повернути ОСОБА_5 , як законному володільцю.

Вирок набирає законної сили після строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти днів) з дня його проголошення.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1