Справа № 357/9976/19
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2019 року м. Біла Церква

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 1 м. Біла Церква Київської області клопотання представника заявника - адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту, накладеного на майно,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

представник заявника адвокат: ОСОБА_3 ,

У С Т А Н О В И В:

До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання представника заявника - адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешта, накладеного на майно його батька ОСОБА_5 , яке накладено 21.10.1985 під час виконання вироку Білоцерківського міського народного суду від 09.08.1985 по кримінальній справі № 1-289.

В обґрунтування заявленого клопотання представник заявника зазначив, що батьку заявника ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Білоцерківською державною нотаріальною конторою 28.02.1977 за реєстровим № 1-1917 та зареєстрованого в інвентар бюро за реєстром № 5279 належав жилий будинок під номером АДРЕСА_1 .

09.08.1985 вироком Білоцерківського міського народного суду ОСОБА_5 засуджений за ч. 2 ст. 84, ст. 25 КК УРСР до трьох років позбавлення волі умовно з конфіскацією 2/3 частини майна.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько ОСОБА_5 помер. Так, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.12.1991 спадкоємцями майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 визнані в рівних частках кожній: мати ОСОБА_6 , неповнолітня дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадковим майном є жилий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_6 , та ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_4 .

Отже при намаганні заявником отримати спадщину після померлих з`ясувалось, що на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 накладений арешт за реєстраційним номером 71465 від 20.07.2004 Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою, на підставі рішення Білоцерківського міського народного суду.

Таким чином, представник заявника вважає, що підстави для арешту майна відпали, тому просить скасувати зазначений арешт.

В судове засідання прокурор Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, заяв щодо відкладення розгляду клопотання до суду не надходило, при з`ясуванні думки представника заявника, останній не заперечував проти розгляду клопотання без прокурора, оскільки неявка прокурора не перешкоджає розгляду клопотання, отже суд розглядає клопотання за участю з`явившихся осіб.

Представник заявника - адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав заявлене клопотання та просив його задовольнити з підстав викладених у ньому.

Суд, вислухавши думку представника заявника ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 1 абз 3, 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

При цьому, згідно з пунктом 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України (в редакції 2012 року) питання про знаття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Статтею 411 КПК України (в редакції 1960 року) питання пов`язанні з виконанням вироку, вирішуються судом у судовому засіданні за участю прокурора. В судове засідання, як правило, викликається засуджений, а за його клопотанням і захисник. Якщо питання стосується виконання вироку в частині цивільного позову, викликається також при необхідності цивільний позивач і цивільний відповідач. Неявка цих осіб не зупиняє розгляду справи.

У статті 125 КПК України (в редакції 1960 року) зазначено, що слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов`язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальні справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову.

В справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий зобов`язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації, склавши про це постанову.

Згідно положень ст. 126 ч. 1 КПК України (в редакції 1960 року) забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна проводиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на вклади зазначених осіб проводиться виключно за рішенням суду.

Вироком Білоцерківського міського народного суду від 09.08.1985 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 84 КК УССР та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі умовно з конфіскацією 2/3 частини майна, яке його власністю.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 про що 07.03.1991 Відділом РАГС Білоцерківського міськвиконкомом зроблений актовий запис № 327.

Відповідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом спадкоємцями майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 є в рівних частках кожний: мати ОСОБА_6 , неповнолітня дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що 20.07.2004 за № 71465 Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою накладений арешт на підставі рішення народного суду м. Біла Церква, на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_5 .

Відповідно довідки Комунального підприємства Київської обласної Ради «Південне бюро технічної інвентаризації» зазначено, що станом до 01.01.2013 право власності на будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано за: ОСОБА_6 1/9 частина будинку; ОСОБА_4 1/9 частина будинку; ОСОБА_4 1/9 частина будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину видане Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою 27.12.1991 реєстр № 3-6085 (книга № 12, реєстр № 772); Білоцерківським житлово-експлуатаційним об`єднанням 2/3 частини будинку на підставі реєстраційного посвідчення виданого Білоцерківським бюро технічної інвентаризації від 05.06.1992 (книга № 12, реєстр № 772).

Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підпалини справедливості суспільного ладу.

У ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Наведені Конституційні гарантії права володіти своїм майном поєднується з такими ж вимогами ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом №11 де зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, яка відповідно до вимог частини 1 статті 9 Конституції України ратифікована 17.07.1997 Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположним свобод людини (1950 року), першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

У пункті 1 статті 1 цього Закону зазначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а статтями 13, 17 Закону України «Про визнання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини від 23.02.2006 передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09 червня 2005 року у справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», п. п. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Як встановлено п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України (в редакції 2012 року), арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_4 по кримінальній справі № -289 від 09.08.1985 стороною не являється, отже накладений арешт на майно у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , обмежує права ОСОБА_4 вільно володіти та розпоряджуватися часткою свого майна, а також вступати у спадщину після смерті своїх родичів.

Гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 174 КПК України (в редакції 2012 року) підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, також інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом унесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР у порядку, установленому чинним КПК. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження КПК не передбачено.

Крім цього, згідно із ч.1 і ч.2 ст. 404 КПК України (в редакції 1960 року) вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції. Суд разом із своїм розпорядженням про виконання обвинувального вироку надсилає копію вироку тому органу, на який покладено обов`язок виконати вирок.

Аналогічна за змістом норма міститься у відповідних частинах статті 535 КПК України.

Потрібно взяти до уваги те, що звернення вироку до виконання полягає не лише у видачі розпорядження, про які зазначено вище, а у комплексі дій, до яких входить і безпосередня реалізація судового рішення в даному випадку реалізації майна засудженого до конфіскації майна в дохід держави, яке йому належить шляхом вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Частиною першою статті 401 КПК України (в редакції 1960 року) передбачалось, що вирок місцевого суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляцій, а вирок апеляційного суду після закінчення строку на подання касаційної скарги, якщо його не було оскаржено. У разі подачі апеляцій, касаційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи відповідно апеляційною чи касаційною інстанцією, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

У конкретній кримінальній справі вирок Білоцерківського міський народний суд від 09.08.1985 набрав законної сили у зв`язку із чим суд, який постановив вирок, видав відповідне розпорядження і направив його тому органу, на який покладений обов`язок щодо виконання вироку.

Зазначене дозволяє суду дійти до висновку про те, що обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_5 набрав законної сили і у законний спосіб звернений до виконання.

Отже, КПК 1960 року та чинний КПК, не передбачає застосування процесуальних норм у припиненій кримінальній справі, а також при невиконанні вироку.

З урахуванням викладеного, а також утрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після засудження батька заявника, який на теперішній час помер, істотних організаційних і кадрових змін, що відбулись у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання в право власності ОСОБА_4 шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК 1960 року, очевидно, не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Враховуючи той факт, що до теперішнього часу вирок, за яким був засуджений батько заявника ОСОБА_5 не виконаний в повному обсязі, скасувати арешт майна останнього не уявляється можливим, незважаючи на той факт, що представник заявника цього і не вимагає, а просить поновити порушені права ОСОБА_4 на вільне володіння, користування та розпорядження майном, на яке виникло право власності у останнього, як у громадянина України, що підтверджується механізмом, яким представник заявника просить поновити зазначені права, які відносяться до цивільної юрисдикції, оскільки нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке явно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладання тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра тривалий час потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване конвенцією і Конституцією, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефектного засобу юридичного захисту тягне за собою погіршення правового становища людини, котра знає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод в отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває в стані невизначеності непередбачувано певний час.

Відповідна правова позиція сформована Великою палатою Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц, а також у постанові ВСУ від 15.05.2013 у справі № 6-26цс13.

За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволені клопотання про скасування арешту майна.

На підставі викладеного, керуючись статями 409, 411 КПК України (в редакції 1960 року), п. 9 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року), суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання представника заявника - адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту, накладеного на майно, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , по кримінальній справі № 1-289 від 09.08.1985 відмовити.

На постанову суду протягом 15 днів з дня її проголошення може бути подана апеляція в Київський апеляційний суд через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області.

СуддяОСОБА_1