Справа № 447/673/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1221/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2019 року м. Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 447/673/19, за участю

прокурора ОСОБА_6

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 16.10.2019 року,

встановила:
Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора ОСОБА_6 та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 у Державній установі «Львівська установа виконання покарань №19» строком на 60 діб, тобто до 14.12.2019 року.
Роз`яснено ОСОБА_8 , що він має право внести заставу у розмірі 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 44050 гривень 00 копійок.
У разі внесення застави у вказаному розмірі, покласти на ОСОБА_8 такі обов`язки: прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора чи суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, а саме АДРЕСА_1 , без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора чи суд про зміну місця проживання або роботи.
Місцевий суд прийшов до такого висновку виходячи з того, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні корисливих злочинів проти власності, деякі з яких є тяжкими. Суд враховував особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше судимий, його репутацію, поведінку після вчинення злочинів, та вважав доведеною наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, який на момент розгляду клопотання не зменшився, оскільки обвинувачений систематично вчиняє злочини проти власності.
На дану ухвалу захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таку в зв`язку із порушенням кримінального процесуального закону України під час прийняття рішення, звільнити ОСОБА_8 з-під варти.

На переконання сторони захисту, така ухвала постановлена без дотримання норм КПК України, які регламентують продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою в ході судового розгляду, а тому підлягає скасуванню.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд забов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Однак, на думку апелянта, судом не було встановлено доцільності продовження тримання під вартою ОСОБА_8 в ході розгляду клопотання сторони обвинувачення.
Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу. При цьому, у оскаржуваній ухвалі суду не зазначається у чому власне полягає необхідність застосування до ОСОБА_8 найбільш суворого запобіжного заходу.
Вважає, що суд, вказуючи на наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, зазначає його вплив на застосування запобіжного заходу в цілому, а не власне тримання під вартою. Приходить до висновку, що по зазначеному ризику судом мав би застосуватися запобіжний захід у виді домашнього арешту.
В судове засідання 22 листопада 2019 року захисник ОСОБА_7 не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та дату розгляду апеляційної скарги, про причини неявки апеляційний суд не повідомили, тому суд вважає можливим провести розгляд апеляційної скарги у його відсутності.
Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України, неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечив доводи апеляційної скарги та просив залишити ухвалу без зміни, вивчивши матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст.55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зокрема, право на доступ до правосуддя (п.14 ч.1 ст.7 КК України).

У рішенні Конституційного Суду України № 4-р/2019 від 13.06.2019 року у справі № 3-208/2018(2402/18) щодо ОСОБА_9 зазначено, що положення частини 2 статті 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене частиною другою статті 392 Кримінального процесуального кодексу України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Згідно з ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 КПК України.

Вирішення питання щодо запобіжного заходу, як зазначено в ч.2 ст.331 КПК України, відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України.

Як вбачається з матеріалів контрольного провадження №447/673/19, в провадженні Миколаївського районного суду Львівської області перебуває кримінальне провадження №0000369 від 10.10.2018 року відносно ОСОБА_8 за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненої повторно, за попередньою змовою групою осіб, а також відкритого викрадення чужого майна (грабежу), вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб. Кримінальні правопорушення у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 є злочином середньої тяжкості та тяжким злочином відповідно до ст.12 КК України.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 09.05.2019 року ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк до 08.07.2019 року, розмір застави 44050,00 гривень. Строк тримання під вартою було продовжено до 23.08 та 20.10.2019 року.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 16 жовтня 2019 року ОСОБА_8 втретє продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб. Строк дії ухвали до 14 грудня 2019 року.

На думку апеляційного суду, місцевий суд, задовольняючи клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу ОСОБА_8 врахував, що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, для застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не встановлено, а тому існування зазначених ризиків виправдовує подальше тримання його під вартою.

Вирішуючи питання продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , та клопотання обвинуваченого щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.

При цьому апелянт в апеляційній скарзі не вказав жодних обставин, які б свідчили про те, що існуючі ризики зменшилися, і не довів необхідності застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, дані про його особу, який обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості та тяжкого злочину, та відповідно, наявність передбачених ст.177 КПК ризиків.

Судом правильно враховано ризик того, що обвинувачений, будучи на волі, зможе вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки систематично вчиняє злочини проти власності, раніше судимий, в тому числі і за вчинення злочинів проти власності.

Відтак місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останнього та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що застосування іншого, більш м`якого виду запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для запобігання ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

Колегія суддів вважає, що суд, приймаючи судове рішення про продовження строку тримання під вартою, прийшов до правильного висновку, оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечить його належної поведінки та не надасть можливості уникнути зазначених ризиків.

Виходячи з наведеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено, а тому апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:
Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 16.10.2019 року, якою продовжено строк тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_8 на 60 днів, з визначенням розміру застави, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4