490/8382/17 25.09.2019
н/п 1-кп/490/909/2017
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 490/8382/17
У Х В А Л А

25 вересня 2019 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

під час розгляду у судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003368 від 30.07.2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Центрального районного суду м.Миколаєва знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, зокрема у тому, що 29 липня 2017 року близько 23 год. 00 хв., заходячись у дворі будинку АДРЕСА_1 , із погрозою застосування ножа, здійснили напад на ОСОБА_8 , у ході якого заволоділи мобільним телефоном останнього вартістю 3 900 грн..

Відносно обвинувачених застосовано запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 07.08.2019 року строк тримання під вартою обвинувачених продовжено до 05 жовтня 2019 року включно.

Судом, в порядку ч.3 ст.331 КПК України, ініційовано питання доцільності продовження тримання обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_3 під вартою.

В судовому засіданні прокурор вважала необхідним продовжити обвинуваченим ОСОБА_3 , ОСОБА_4 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували на момент обрання даного запобіжного заходу, не зменшилися, а обрання іншого, менш суворого запобіжного заходу, не забезпечить належної поведінки обвинувачених щодо виконання ними своїх процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні та не дасть можливості запобігти цим ризикам.

Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник - адвокат ОСОБА_6 проти продовження строку тримання під вартою заперечували та зазначили, що стороною обвинувачення не надано суду доказів існування ризиків. Просили змінити ОСОБА_3 запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, а саме на цілодобовий домашній арешт.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 проти продовження строку тримання під вартою заперечували та просили змінити ОСОБА_4 запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Вислухавши думку учасників процесу, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, на державу покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 року "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини, а також українські суди мають застосовувати при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із ч.2 ст.8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Окрім цього, відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, суд враховує положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Прецедентне право Конвенції розробило чотири базових прийнятних підстави для відмови у звільненні особи з під варти:

- ризик, що особа, якій пред`явлено обвинувачення не з`явиться на суді /справа Stogmuller проти Austria/;

- ризик, що особа, якій пред`явлено обвинувачення у випадку звільнення прийме дії, направлені на перешкоджання відправленню правосуддя /справа Stogmuller проти Austria/;

- ризик, що особа, якій пред`явлено обвинувачення, здійснить подальші правопорушення /справа Matznetter проти Austria/;

- ризик, що особа порушить громадський порядок /справа Letellier проти France/.

Доцільність залишення під вартою особи, яка підозрюється в скоєнні тяжкого злочину, має оцінюватись в кожному випадку окремо у відповідності з її особливими характеристиками.

Продовжене тримання під вартою може бути виправдано в тому випадку, якщо існують конкретні ознаки того, що це дійсно вимагається виходячи з інтересів суспільства, які, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважують правило поваги особистої свободи /справа W. проти Switzerland, судове рішення від 26 січня 1993 року § 30/.

Перевіряючи обґрунтованість обвинувачення, суд виходить з практики Європейського суду з прав людини, а саме: рішення "Нечипорук і Йонкало проти України", п. 175; "Cebotari v. Moldova", п. 48; "Fox, Campbell and Hartley v. the UK", n. 32, яка вказує на те, що слова "обґрунтована підозра" означають наявність фактів чи інформації, котрі могли би переконати стороннього об`єктивного спостерігача, що особа, можливо, вчинила злочин, та в даному випадку вважає, що дані, які вказують на обґрунтоване обвинувачення, та навіть в сторонньої людини не можуть викликати розумних сумнівів, містяться в долучених в обґрунтування клопотання матеріалах.

Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п.79 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року у справі "Харченко проти України").

Обраний відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідає особам обвинувачених, характеру та тяжкості кримінального правопорушення, що їм інкримінується, та не дає можливості перешкоджати інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

З контексту ст.177 КПК України випливає, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити такі дії: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, суд вважає, що тяжкість покарання, відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , не може бути підставою для продовження строку тримання під вартою відносно останніх, вказаний висновок суду також узгоджується з встановленою практикою ЄСПЛ.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 01 червня 2006 року у справі "Мамедова проти Росії", визначено, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу подальшого позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Якщо держава не наведе відповідних і достатніх підстав для тримання під вартою обвинуваченої у правопорушенні особи, така особа завжди має бути звільнена після затримання і перебувати на волі до початку судового розгляду її справи (див. рішення Суду у справі "Вемгофф проти Німеччини).

Статтею 183 КПК України, передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Так, рішенням ЄСПЛ у справі "Орловський проти України", засудженого за вчиненого ряду особливо тяжких злочинів, було встановлено порушення п.3 ст.5 Конвенції - право на судовий розгляд протягом розумного строку або на звільнення під час розгляду справи з гарантією явки в судове засідання.

Згідно рішень ЄСПЛ у справі "Панченко проти Росії" ризик втечі не повинен оцінюватися тільки на підставі суворості покарання, яке може слідувати; "Бегчіев проти Молдови" - ризик втечі повинен оцінюватися в світлі таких факторів, як характер людини, його моральні принципи, наявність місця проживання і роботи, сімейні узи, будь-які інші зв`язки з країною, в якій ведеться його переслідування; справа "Ньюмейстер проти Австрії" - ризик втечі неминуче знижується з плином часу, проведеного в ув`язненні; "Ідалов проти Росії", "Гаріцкі проти Польщі", "Храіді проти Німеччини", "Іліжков проти Болгарії" - серйозність майбутнього покарання є релевантною обставиною при оцінці небезпеки втечі обвинуваченого, сама по собі тяжкість звинувачення не може служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення, що також знайшло своє відображення в рішенні Конституційного Суду України від 08 липня 2003 року № 14-рп/2003.

Вирішуючи питання щодо необхідності продовження обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_3 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приймає до уваги доводи прокурора та приходить до висновку, що на теперішній час існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки він вчинив дане кримінальне правопорушення у період відбуття іспитового строку. Станом на сьогоднішній день ОСОБА_4 та ОСОБА_3 обвинувачуються у вчиненні аналогічного кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, яке перебуває на розгляді в Ленінському районному суді м.Миколаєва, що підтверджується наявним в матеріалах справи запитом про надання дозволу на їх доставку в Ленінський районний суд м.Миколаєва із ДУ "Миколаївський слідчий ізолятор" на весь період розгляду справи.

Вказане свідчить про те, що обвинувачені на шлях виправлення не встали, належних висновків для себе не зробили, що свідчить про можливість вчинення іншого кримінального правопорушення, при цьому суд приймає до уваги принцип презумпції невинуватості, правил поваги свободи особи, враховуючи те, що обраний ОСОБА_4 та ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою спливає 05.10.2019 року, а до вказаного терміну судове провадження не може бути завершено. Також, суд приймає до уваги особи обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , їх вік, стан здоров`я (відсутність даних щодо неможливості перебування в умовах ДУ "Миколаївський слідчий ізолятор" за станом здоров`я), міцність соціальних зв`язків (обвинувачені є не одруженими, до затримання офіційно не працювали), суд приходить до висновку про необхідність відступу від правил поваги свободи особи, а також вважає, що застосування до обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_3 більш м`якого запобіжного заходу неможливе, враховуючи те, що вони у судовому засіданні ще не були допитані, а також з метою уникнення ризиків того, що вони, перебуваючи на свободі, можуть вчинити інші кримінальні правопорушення та вплинути на свідків, які ще не допитувались по справі.

Метою продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим є забезпечення виконання покладених на них процесуальних обов`язків, а також запобігання здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що обвинувачені можуть вчиняти інші кримінальні правопорушення та незаконно впливати на свідків, які ще не допитувались по справі.

Відтак, суд, керуючись ст.ст.178, 194 КПК України, вважає за необхідне залишити без змін запобіжні заходи у виді тримання під вартою, продовживши його строк, а в задоволенні клопотань захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про зміну обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який, слід відмовити.

Доводи захисників в обґрунтування заперечень проти існування наведених прокурором ризиків суд відхиляє, оскільки вони не спростовують обставин, що вказують на наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, необхідних для продовження тримання під вартою.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст.ст.177, 178, 183, 194, 197, 331 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Державній установі "Миколаївський слідчий ізолятор" строком на 60 днів, а саме до 23 листопада 2019 року включно.

Обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Державній установі "Миколаївський слідчий ізолятор" строком на 60 днів, а саме до 23 листопада 2019 року включно.

У задоволенні клопотань сторони захисту про зміну застосованих до обвинувачених запобіжних заходів на інший більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою - відмовити.
Ухвалу може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м.Миколаєва протягом семи днів з моменту її оголошення.

Головуючий ОСОБА_1