УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2019 року

м. Київ
справа № 572/210/17

провадження № 51-4407ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Рівненського апеляційного суду від 30 травня 2019 року,
встановив:
Вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 19 листопада 2018 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 3 роки та з покладенням відповідно до ст. 76 КК обов`язків: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи; періодично з`являтись на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнуто на підставі ст. 124 КПКз ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта у сумі 20013 грн 94 коп.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Вироком Рівненського апеляційного суду від 30 травня 2019 року вказаний вирок скасовано в частині призначення покарання ОСОБА_4 .
Ухвалено вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки.
Строк покарання рахувати з 30 травня 2019 року.
В решті вирок суду залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення і його особі через суворість, просить змінити ухвалу апеляційного суду й на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на три роки та з покладенням відповідно до ст. 76 КК обов`язків: не виїзжати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи, періодично з`являтись на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації.
Верховний Суд звертає увагу, що відповідно до пунктів 4, 5 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга має містити обґрунтування заявлених скаржником вимог, із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень та вимоги особи, яка подає касаційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПКпідставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).

Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, і які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.
При цьому слід враховувати, що відповідно до ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Однак усупереч наведеним положенням процесуального закону, доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 , зводяться до його посилань на неповноту судового розгляду, незгоду з наданою судами оцінкою доказам та по суті заперечення правильності встановлених фактичних обставин кримінального провадження, що в силу статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Також засуджений, указуючи на допущені, на його думку, судами першої і апеляційної інстанцій істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, не обґрунтовує, як ці порушення вплинули на законність та обґрунтованість постановлених судових рішень, і чому їх слід відносити до підстав для скасування касаційним судом постановлених судових рішень, згідно з ч. 1 ст. 438 КПК та з огляду на положення статей 370, 412, цього Кодексу.

Також засуджений не навів доводів на обґрунтування явної несправедливості призначеного йому покарання, з огляду на тяжкість вчиненого ним злочину, обставинами його скоєння та даними про його особу внаслідок тяжкості, з урахуванням положень ст. 414 КПК та приписів статей 50, 65 КК у їх взаємозв`язку.

Відсутність у касаційній скарзі згаданого обґрунтування й недотримання положень ст. 427 КПК, перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, які до неї ставляться, її потрібно залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків.
Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Верховний Суд
постановив:
Залишити касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 без руху і встановити йому п`ятнадцятиденний строк із дня отримання ухвали на усунення зазначених у ній недоліків.
У разі невиконання викладених в ухвалі вимог касаційну скаргу буде повернуто скаржникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_5