пр. № 1-в/759/581/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання засудженого ОСОБА_3 , 1968 року народження, про вирішення питання дотримання загальних принципів призначення покарання у вироку Київського міського суду від 26.01.2001 року, за участю прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про вирішення питання дотримання загальних принципів призначення покарання у вироку судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 26.01.2001 року. У клопотанні зазначив, що він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі та має обґрунтований сумнів у відповідності призначеного йому покарання нормам статей 25-2, 39 КК України в редакції 1960 року, оскільки призначити покарання у виді довічного позбавлення волі можливо лише за вчинення особливо тяжкого злочину, а суд у вироку кваліфікував злочини, у вчиненні яких він визнаний винним, тяжкими, а не особливо тяжкими та суд взагалі не розглядав питання про можливість призначення йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Просив вирішити питання щодо дотримання загальних принципів призначення покарання при ухваленні вироку Київського міського суду від 26.01.2001 року.

Участь засудженого ОСОБА_3 в режимі відеоконференції Державною установою «Житомирська установа виконання покарань №8» забезпечена не була з невідомих суду причин, про час та місце проведення відеоконференції державна установа була повідомлена своєчасно у встановленому законом порядку 26.11.2019 року.

Захисник ОСОБА_5 вважала можливим розглянути клопотання у відсутність засудженого, клопотання засудженого підтримала та просила його задовольнити. Суду пояснила, що у 1999 році була скасована смертна кара та з`явилася стаття 25-2 КК України в редакції 1960 року, згідно якої довічне позбавлення волі встановлювалося за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовувалося у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважав за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк. Статтею 93 КК України в редакції 1960 року передбачено однією з альтернативних санкцій - довічне позбавлення волі. Оскільки нормами КК України в редакції 1960 року не перебачено, які злочини відносилися до особливо тяжкого злочину, тому було порушено принципи призначення покарання.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, оскільки засуджений фактично просить переглянути вирок суду від 26.01.2001 року, який пройшов всі інстанції.

Враховуючи, що інтереси засудженого представляє його захисник, який присутній у судовому засіданні, участь засудженого не визнавалася судом обов`язковою, установа виконання покарання не повідомила про причини не забезпечення відеозвязку з установою, на підставі ч. 5 ст. 539 КПК України, суд розглянув клопотання засудженого у його відсутність.

Вислухавши думку учасників розгляду клопотання, дослідивши рішення судів щодо ОСОБА_3 , суд вважає, що воно задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вироком судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 26.01.2001 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів і призначено покарання: за п.п. "ж", "з" ст. 93 КК України в редакції 1960 року - довічне позбавлення волі; за ст. 117 ч. 4 КК України в редакції 1960 року - 15 (п`ятнадцять) років позбавлення волі; за ст. 118 ч. 2 КК України в редакції 1960 року - 6 (шість) років позбавлення волі; за ст. 140 ч. 2 КК України в редакції 1960 року - 5 (п`ять) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є особистою власністю засудженого. На підставі ст. 42 КК України в редакції 1960 року визначено покарання за їх сукупністю шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим і вважати ОСОБА_3 засудженим на довічне позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, що є особистою власністю засудженого. На підставі ст. 42 ч. 3 КК України в редакції 1960 року за сукупністю вчинених злочинів, передбачених цим вироком і за вироком Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 14.02.2000 року визначено Нікітіну довічне позбавлення волі у тюрмі суворого режиму, з конфіскацією всього майна, що є особистою власністю засудженого.

Ухвалою Верховного суду України від 17.05.2001 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_3 залишені без задоволення, вирок судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 26.01.2001 року залишено без змін.

Відповідно до статті 5 КПК України, процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Статтею 537 КПК України передбачено, що під час виконання вироків суд, має право вирішувати такі питання: про відстрочку виконання вироку; про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким; про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років; про направлення для відбування покарання жінок, звільнених від відбування покарання внаслідок їх вагітності або наявності дітей віком до трьох років; про звільнення від покарання за хворобою; про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення; про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком; про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку; про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53, частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України; про застосування покарання за наявності кількох вироків; про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді; про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України;

про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань; про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери); про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням; інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Таким чином засудженим фактично ставиться питання про перегляд вироку судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 26.01.2001 року, який набрав законної сили, та не ставляться питання, які можуть вирішуватися під час виконання вироку суду. Оскільки суд не наділений повноваженнями переглядати вирок, який набрав законної сили шляхом вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку, тому у задоволенні клопотання засудженого необхідно відмовити.

Керуючись ст. 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ :

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , про вирішення питання дотримання загальних принципів призначення покарання у вироку Київського міського суду від 26.01.2001 року, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом семи днів з дня її оголошення, а для особи, яка перебуває під вартою, з моменту вручення копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1