Номер провадження: 11-сс/813/1814/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою представника власника майна ТОВ «УТК Адмірал» адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 15.10.2019 року у кримінальному провадженні №00000044 від 28.01.2019 року, -

встановив:
оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погодженого з прокурором військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_6 , про накладення арешту на майнов рамках кримінального провадження №0000044 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.01.2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України та накладено арешт на предмети, виявлені та вилучені в ході проведення обшуку 11.10.2019 року в порядку ст. 233 ч.3 КПК України, за місцем розташування ТОВ «УТК Адмірал», за адресою: м. Одеса, вулиця В. Арнаутська, 15.
Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на наявність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, оскільки існує необхідність в забезпеченні збереження речових доказів. В свою чергу не накладення арешту на тимчасово вилучене майно може призвести до його знищення, приховання, що в свою чергу призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження та суттєво ускладнить процес встановлення істини по кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, захисник ОСОБА_7 в інтересах власника майна ТОВ «УТК Адмірал» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого. Апелянт вказує, що грошові кошти, які були вилучені згідно протоколу обшуку приміщення ТОВ «УТК Адмірал», не мають жодного відношення до матеріалів кримінального провадження №0000044 від 28.01.2019 року. ТОВ «УТК Адмірал» також не є особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичною особою, щодо якої здійснюється кримінальне провадження №0000044 від 28.01.2019 року. Крім того, апелянтом заявлено вимогу про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, яке мотивоване тим, що ухвалу було постановлено без виклику та повідомлення ТОВ «УТК Адмірал» у судове засідання, а про існування оскаржуваної ухвали ТОВ «УТК Адмірал» дізнався лише 18.10.2019 року та подав апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, наголосивши, що слідчим не надані будь-які докази причетності ТОВ «УТК Адмірал»до скоєння кримінального правопорушення; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги в інтересах особи, яка не має в кримінальному провадженні процесуального статусу, апеляційний суд виходить з наступного.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, якими визначені завдання кримінального судочинства, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

З клопотання слідчого та приєднаних матеріалів вбачається, що предмети, на які накладений арешт, були вилучені в ході обшуку, проведеного 11.10.2019 року в порядку ст. 233 ч.3 КПК України, за місцем розташування ТОВ «УТК Адмірал», за адресою: м. Одеса, вулиця В. Арнаутська, 15, в його службових приміщеннях.
Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК України, представник ТОВ «УТК Адмірал» адвокат ОСОБА_7 є особою, яка може звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту, оскільки зазначені предмети, вилучені в ході обшуку за його місцем розташування.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд виходить з наступного.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 31) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, прокурор повідомив, що власник предметів, в інтересах якого подано апеляційну скаргу, не є підозрюваним та на час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, в кримінальному провадженні про підозру не повідомлено.

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України, в якому, не було зазначено мети, підстав та відповідного обґрунтування накладення такого арешту, а також даних які підтверджують право власності на вилучене майно, в рамках кримінального провадження №00000044 від 28.01.2019 року.

Відповідно до клопотання слідчого, з 31.07.2014 року ОСОБА_10 відповідно до наказу №53-К директора ТОВ «УТК Адмірал» прийнято на роботу на посаду бухгалтера ТОВ «УТК Адмірал».
В ході обшуку в службовому кабінеті бухгалтера виявлено та вилучено ноутбук, флешнакопичувач, мобільний телефон, документи, грошові кошти в іноземній валюті, про які йдеться у клопотання слідчого, як про предмет злочину, а також грошові кошти у національній валюті.
Наявність в зазначеному приміщенні документації та грошових коштів цілком відповідає займаній посаді ОСОБА_10 , але не свідчить про належність виключно особисто їй вказаного майна.
Захисник в апеляційній скарзі наголошує на тому, що накладення арешту на майно, що було вилучене під час проведення обшуку без його розмежування, позбавляє ТОВ «УТК Адмірал» здійснення його господарської діяльності, виплачувати працівникам заробітну плату і ін., що прокурором в судовому засіданні апеляційного суду не спростовано.
За таких підстав, враховуючи недотримання слідчим вимог ст.171 КПК України, слідчий суддя районного суду повинен був керуватися вимогами ч.3 ст.172 КПК України та мусив повернути прокурору клопотання для усунення недоліків. Разом з цим, не звернувши уваги на недоліки клопотання слідчого, слідчий суддя прийняв до провадження, розглянув клопотання та постановив оскаржуване рішення, яке суперечить положенням ст.ст. 2, 7, 170, 173 КПК України.

Відповідно до ч.3 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч.3 ст.172 КПК України, та приймаючи до уваги повідомлення прокурора про те, що кримінальне провадження на даний час перебуває на стадії досудового розслідування, строк якого ще не закінчився, що дає можливість прокурору усунути недоліки клопотання та повторно звернутися до слідчого судді районного суду з клопотанням про накладення арешту на майно, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання слідчого прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.
Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 15.10.2019 року про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №00000044 від 28.01.2019 року за ч.3 ст. 368 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання про накладення арешту на майно повернути прокурору для усунення зазначених у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду недоліків протягом 72 (семи десяти двох) годин, з моменту отримання повного тексту ухвали апеляційного суду.
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4