Постанова
Іменем України
26 листопада 2019 р.
м. Київ
Справа № 639/7009/17
Провадження № 51-2204км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року в кримінальному провадженні № 0002179 по обвинуваченню
ОСОБА_6 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Барвінкове Харківської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 08 грудня 2017 року вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі і на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України.
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 січня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2017 року, більш суворим, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами, що 01 листопада 2017 року у першій половині дня, більш точний час встановити не виявилось за можливе, ОСОБА_6 , перебуваючи в гостях у свого знайомого ОСОБА_8 в орендованій останнім квартирі АДРЕСА_2 , вирішив таємно заволодіти міні баром «ЕМВ 40Р» (холодильником), належним ОСОБА_9 , використовуючи ту обставину, що ОСОБА_8 був відсутній, оскільки знаходився на роботі, переконавшись та будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, таємно заволодів міні баром «ЕМВ 40Р» (холодильником), який забрав з балкону вказаної квартири, після чого ОСОБА_6 , звернувши на свою користь викрадене майно, з місця скоєння злочину зник, розпорядившись в подальшому ним на власний розсуд. В результаті протиправного діяння ОСОБА_6 завдав потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на суму 2700 грн.
Надалі, ОСОБА_6 в той же день у другій половині дня, вступив у злочинну змову з чоловіком на ім`я ОСОБА_10 щодо таємного викрадення будь-якого майна, належного раніше незнайомій йому ОСОБА_11 , з якою він заздалегідь в ході телефонної бесіди домовився про зустріч на предмет добової оренди житла, та приблизно о 20 год. цілеспрямовано прийшов зі своїм подільником до квартири АДРЕСА_3 , де власниця квартири довірливо передала йому ключі від вхідних дверей. Відразу після цього ОСОБА_11 , отримавши обумовлену грошову суму за оренду житла від ОСОБА_6 , вийшла з квартири, а малознайомий чоловік на ім`я ОСОБА_10 , діючи узгоджено, відповідно до раніше розробленого злочинного плану, туди прийшов, саме в той час ОСОБА_6 , реалізуючи спільний з чоловіком на ім`я ОСОБА_10 злочинний план, таємно заволоділи майном потерпілої, після цього ОСОБА_6 з іншим співвиконавцем на ім`я ОСОБА_10 , звернувши на свою користь викрадене майно, з місця скоєння злочину зникли, розпорядившись ним в подальшому на власний розсуд. В результаті протиправного діяння ОСОБА_6 та його подільник завдали потерпілій ОСОБА_11 матеріальної шкоди на загальну суму 7587 грн.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року зазначений вирок залишений без зміни.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема застосування закону, який не підлягає застосуванню, а саме ст. 75 КК України, невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості, а також з підстав істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.
Касаційна скарга мотивована тим, що посилання апеляційного суду на щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину не можуть бути підставою для застосування ст. 75 КК України, враховуючи тяжкість вчинених злочинів та особу винного. Вказується на необґрунтоване відхилення апеляційної скарги прокурора в частині оскарження ст. 75 КК України та, як наслідок, призначення ОСОБА_6 м`якого покарання. Зазначається, що в ухвалі апеляційного суду не наведено переконливих мотивів залишення її без задоволення, а тому вказана ухвала не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор підтримала касаційну скаргу, просила ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник вказували на безпідставність доводів касаційної скарги прокурора та просили ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора засуджений вказує на її безпідставність та необґрунтованість, на законність ухвали апеляційного суду.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК України.
Зі змісту касаційної скарги прокурора убачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом апеляційної інстанції визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання.
Частиною 2 ст. 50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Статтею 75 КК України визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання з подальшим звільненням останнього відбування цього покарання на підставі ст. 75 КК України, згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, особу засудженого, котрий раніше судимий, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, не працює, не одружений, має постійне місце проживання, відшкодував завдані збитки.
При цьому обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття ОСОБА_6 та його сприяння розкриттю злочину, обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і обґрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено, визначивши його остаточний вид і розмір на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 цього Кодексу. З таким висновком погоджується і Верховний Суд.
В свою чергу суд апеляційної інстанції, в межах та порядку, визначених ст. ст. 404, 405 КПК України, перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором у поданій апеляційній скарзі, і які за своїм змістом і суттю аналогічні доводам касаційної скарги прокурора, та, додатково врахувавши позитивну характеристику ОСОБА_6 та інформацію Барвінківського районного сектору центру пробації про дотримання засудженим умов звільнення, не встановив підстав для скасування вироку місцевого суду, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
За таких обставин підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає. Призначене засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Враховуючи викладене Верховний Суд погоджується з висновком місцевого суду, залишеним без змін апеляційним судом, про можливість виправлення засудженого ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
При цьому Верховний Суд зазначає, що переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанцій, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_6 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Виходячи з зазначеного та керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги прокурора є безпідставними та задоволенню не підлягають.
З цих підставСуд постановив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року відносно ОСОБА_6 без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3