Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/558/19 Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 286 КК УкраїниДоповідач у ІІ інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2019 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження № 0000201 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 березня 2019 року, яким
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, громадянин України, уродженець м. Кам`янка Черкаської області, одружений, на утриманні має 2 малолітніх дітей, офіційно не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживав до затримання за адресою: АДРЕСА_2 ,
засуджений за ч. 2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 295 145 гривень, витрати на правову у сумі 10 000 гривень, всього 305 145 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_8 судові витрати у виді витрат на проведення судових експертиз у сумі 28018 гривень 16 копійок.
Цим же ви роком вирішено питання про речові докази у кримінальному провадженні.
В С Т А Н О В И Л А:

Згідно вироку суду ОСОБА_8 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілому, за таких обставин.

ОСОБА_8 05.09.2018, близько 22.00 год., керуючи автомобілем «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 в порушення вимог п.п. 2.3. б), 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (надалі ПДР України), та рухаючись по вул. Л. Борисової в напрямку вул. Героїв Майдану в м. Кам`янка, Черкаської області, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не відреагував на її зміну, а саме після появи небезпеки для його руху у вигляді пішохода не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та в подальшому вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка рухалася в зустрічному напрямку по проїзній частині вул. Л. Борисової
Після чого, водій ОСОБА_8 в порушення п.п а),г) п.2.10 ПДР України, негайно не зупинив керований ним транспортний засіб, не залишився на місці пригоди, не вжив можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому, а з місця скоєння дорожньо-транспортної пригоди зник.
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 , отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми у вигляді переломів склепіння та основи склепіння черепу, переломів верхньої та нижньої щелепи, крововиливів під м`які мозкові оболонки (субарахноїдальні) всіх часток поверхнях мозочка, ділянки забиття речовини лівої лобної частки головного мозку, крововиливів в м`які покриви голови з внутрішнього боку, ран, синців та саден голови та обличчя, що ускладнилось набряком головного мозку та дислокацією його стовбурових відділів, від яких знаходячись в приміщенні Кам`янської ЦРЛ померла.
Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 в порушення вимог п.п. 2.3. б), 12.3 Правил дорожнього руху України, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілої ОСОБА_11 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить змінити вирок районного суду, пом`якшити покарання його підзахисному, застосувавши до нього вимоги ст. 69, 75 КК України.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що він просив суд першої інстанції врахувати, що його підзахисний скоїв хоч і тяжкий злочин, але з необережності, врахувати його молодий вік, те що він раніше до кримінальної відповідальності ніколи не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання, одружений, має на утриманні двоє малолітніх дітей та офіційно здійснює догляд за дитиною війни (бабусею), яка через свій поважний вік та хвороби потребує постійного догляду, перед ДТП ОСОБА_8 працював але не був офіційного оформлений.

Вказує, що ОСОБА_8 повністю визнавав та визнає вину, щиро кається у скоєному, дійсно щиро приносив вибачення потерпілій, бажає в подальшому відшкодовувати всі завдані збитки.

Крім пом`якшуючих обставин, що були зазначені, суд не вказав про існування інших обставин, а саме щире каяття та сприяння розкриттю злочину, повне, а не часткове добровільне відшкодування усієї матеріальної шкоди, без будь-яких зобов`язань та домовленостей з потерпілої.
Також суд у вироку зазначив, що обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 у матеріалах справи не має.
А тому, він не може погодитись з позицією суду, що стороною захисту не доведено наявність пом`якшуючих підстав та їх наявність що істотно знизила ступінь тяжкості вчиненого злочину, для застосування більш м`якого покарання відповідно до змісту ст. 69 КК України, адже відповідно до змісту вказаної норми, обставини, що пом`якшують покарання мають як кількісну так і якісну характеристики, що не було враховано судом.

Крім того, що відповідно до буквального змісту ст. 69 КК України законодавець вказує, що за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених п.1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку передбаченого відповідною санкцією статті.
Тобто Суд, при визначенні розміру покарання, врахувавши наявність пом`якшуючих обставин, все одно призначив фактично максимально можливий термін позбавлення волі з застосуванням при цьому максимального додаткового покарання, адже дві /третини від восьми років, що передбачено відповідною санкцією ч.2 ст.286 КК України, і є 5 років, що є максимальним розміром .

Вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст. 286 КК України не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та за своїм розміром є явно несправедливим через суворість.

Його підзахисний ОСОБА_8 перебуває під вартою в ДП «Черкаській слідчий ізолятор» з 06.09.2018 року по теперішній час, тобто вже сім місяців.

Відповідно змісту до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу і має на меті не тільки кару, а і строк необхідний та достатній для виправлення засудженого.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 просить вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20.03.2019, стосовно ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з невідповідністю покарання тяжкості злочину і особі засудженого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк - 3 роки. В решті вирок залишити без змін.
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що як встановлено з матеріалів кримінального провадження, внаслідок вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення настали тяжкі наслідки у вигляді спричинення смерті потерпілій. Разом з тим ОСОБА_8 , після вчинення дорожньо-транспортної події, не відшкодував моральної та матеріальної шкоди потерпілій внаслідок злочину.
Судом першої інстанції не в повній мірі враховано обставини, що істотно впливають на ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу засудженого.
Натомість, засуджений, цілком усвідомлюючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, негайно не зупинив керований ним транспортний засіб, не залишився на місці пригоди, не вжив можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілій ОСОБА_11 , а з місця скоєння дорожньо-транспортної пригоди зник.
Обґрунтовуючи свій висновок про доцільність такого покарання, суд першої інстанції не в достатній мірі врахував характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, а саме смерть молодої особи, наслідки які є незворотними та невиправними.
Вважає, що судом не в повній мірі враховані положення статей 3 і 27 Конституції України про те, що людина, її життя, здоров`я і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які просили призначити покарання із застосуванням вимог ст. 69, 75 КК України та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, який просив призначити обвинуваченому більш тяжке покарання та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав обвинуваченого ОСОБА_8 за винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України,оскільки він свою вину у вчиненні кримінального правопорушення та заявлений цивільний позов визнав повністю.
Щодо обставин вчиненого в суді першої інстанції він пояснив, що біля 22 години 05 вересня 2018 року дійсно керував автомобілем по вулиці Л. Борисової у м. Кам`янка Черкаської області. Вказав, що тільки від`їхав від дому, руху не змінював, навіть не помітив, коли здійснив наїзд на пішохода. Вказав, що загальмував приблизно через кілометр від місця наїзду на потерпілу.
Пасажири, які перебували у нього в автомобілі кудись порозбігалися, він залишив автомобіль недалеко від свого будинку та прийшов додому пішки.
Факт неповернення на місце події пояснював перебуванням у шоковому стані.
Вказав, що не спав вночі з 05 на 06 вересня 2018 року, коли вже збирався до поліції, працівники поліції прибули до нього додому та затримали.
Вибачився перед потерпілою, вказав, що жалкує, що так сталося, вважав що і його життя змінилося кардинально, вказував, що, перебуваючи на волі зробить все що від нього залежне, щоб відшкодувати завдану шкоду.

Дослідження доказів по даній справі в суді першої інстанції відбувалось на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому обвинувачений та інші учасники судового розгляду справи позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 правильно кваліфіковані районним судом за ч. 2 ст. 286 КК України, як вчинення порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілому.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції, у відповідності до ст. 65 КК України, у повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, які відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини вчинення,розмір заподіяних збитків, особу винуватого, який раніше не судимий, офіційно не працює, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, характеризується позитивно, одружений, виховує двох дітей своєї дружини, є особою, яка перебуває на обліку як одержувач компенсації по догляду за інвалідом, обставини, що пом`якшують покарання визнання вини, принесення вибачень та часткову сплату матеріальних витрат та компенсації рідними обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції, хоч і не зазначив в якості пом`якшуючої обставини щире каяття, проте врахував це при призначенні покарання, а тому підстав для зміни вироку в цій частині колегія суддів не вбачає.

Також, суд апеляційної інстанції не враховує вимоги про застосування до обвинуваченого вимого ч. 1 ст. 69-1 КК України, оскільки призначене покарання не перевищує двох третин максимального розміру покарання, передбаченого санкцією статті закону.

Атому, на думку колегії суддів, обґрунтовано зробив висновок про те, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, призначивши покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Що стосується доводів захисника про призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням вимог ст.ст. 69, 75 КК України необхідно зазначити наступне.
Відповідно до вимог ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Відповідно до вимог ст. 75 КК України суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, якщо є виправлення засудженого без відбування покарання враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 після вчинення наїзду на пішохода ОСОБА_11 негайно не зупинив керований ним транспортний засіб, не залишився на місці пригоди, не вжив можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому, а з місця скоєння дорожньо-транспортної пригоди зник.
Отже, зазначене характеризує ОСОБА_8 в цілому з негативної сторони, оскільки останній, після вчинення кримінального правопорушення, з метою уникнення кримінальної відповідальності, - зник з місця пригоди.
Суд першої інстанції правильно вказав, що незважаючи на те, що злочин передбачений ч. 2 ст. 286 КК України характеризується необережною виною, однак дії обвинуваченого призвели до смерті людини.
З огляду на викладе не має підстав для задоволення апеляційних доводів захисника про призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням вимог ст. 69, 75 КК України.

Також не можуть бути задоволено доводи прокурора при призначення більш тяжкого покарання, оскільки обставини на які прокурор послався в апеляційній скарзі були повністю враховані судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 .

При фактичних обставинах даної справи, які встановлюють ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінальних правопорушень та ступінь його небезпечності для суспільства, а також наявність пом`якшуючих обставин, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі буде достатнім для її виправлення, перевиховання, а також попередження вчинення ним, як самим обвинуваченим, так і іншими особами аналогічних кримінальних правопорушень.

Таке рішення, буде відповідати цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Отже, доводи апеляційної скарги обвинуваченої про застосування до обвинуваченого вимог ст.ст. 69, 69-1, 75 КК України та прокурора про призначення більш суворого покарання не можуть бути задоволені, як безпідставні. Адже, відповідно до вимог ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість чи через суворість, що по справі відсутнє. Оскільки у апеляції захисник наполягає на звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, а призначене покарання є обґрунтованим, виваженим та справедливим, то підстав для зміни вироку суду чи його скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, із урахуванням того, що доводи апеляційних скарг під час апеляційного перегляду, свого підтвердження не знайшли, підстав для скасування вироку суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

З огляду на викладе, апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 необхідно залишити без задоволення, а вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 березня 2019 року необхідно залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407-409, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 березня 2019 року стосовно ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_8 - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_12 Ремез