Ухвала
Іменем України
14 січня 2019 року

м. Київ
справа № 236/822/18
провадження № 51-84 ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 , уродженця м. Красний Лиман Донецької області, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше судимого вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 7 грудня 2016 року за ч.1 ст.286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, звільненого на підставі ст. 75 КК від відбування основного покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком на 2 роки,

на вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 серпня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року,
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 серпня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст.389 КК до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік. На підставі ч.1 ст.71 КК остаточно за сукупністю вироків призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки 1 місяць. На підставі ч.3 ст.71 КК до призначеного основного покарання за сукупністю вироків остаточно приєднано невідбуте додаткове покарання за вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 7 грудня 2016 року у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року вирок щодо ОСОБА_4 змінено в частині призначеного покарання: постановлено вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 1 ст. 389 КК до 1 року позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст. 71 КК за сукупністю вироків, до покарання призначеного цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 7 грудня 2016 року, остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді 2 років 1 місяця обмеження волі.
На підставі ч. 3 ст.71 КК до остаточно призначеного за сукупністю вироків основного покарання приєднано невідбуте ОСОБА_4 додаткове покарання за вироком Краснолиманського міського суду від 7 грудня 2016 року у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 4 місяці 27 днів. В решті вирок залишено без зміни.
ОСОБА_4 визнано винуватим за ухилення від відбування покарання у виді позбавлення права займатись певною діяльністю - керування транспортними засобами, за таких обставин.
Вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 7 грудня 2016 року ОСОБА_4 засуджений за ч.1 ст.286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст.75 КК ОСОБА_4 звільнений від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням строком на 2 роки.
30 січня 2017 року у Лиманському міському відділі з питань пробації під підпис ОСОБА_4 ознайомлений з порядком та умовами відбування основного та додаткового покарання, які передбачені статтями 34, 37 Кримінального виконавчого кодексу України та попереджений про кримінальну відповідальність за ч.1 ст.389 КК - ухилення від покарання не пов`язаного з позбавленням волі, а саме займатися певною діяльністю з позбавленням права керування транспортними засобами.
Однак, незважаючи на неодноразово проведені працівниками відділу пробації індивідуально-профілактичні бесіди з ОСОБА_4 , останній, знаючи про порядок відбування покарання та про відповідальність, яка настає за ухилення від відбування додаткового покарання, будучи позбавленим права керувати транспортними засобами, маючи умисел на ухилення від відбування такого покарання, з метою невиконання продовжував керувати транспортним засобом та допустив адміністративне правопорушення на транспорті.
18 листопада 2017 року, приблизно о 05:00 год., ОСОБА_4 реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на недотримання права керувати транспортними засобами, порушив вимоги вироку та керуючи автомобілем «MERCEDES-BENZ VITO 115 CDІ» по вул. Незалежності (Фрунзе), біля будинку № 110, в м. Лиман Донецької області, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), за що був притягнутий до адміністративної відповідальності з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 425 грн на користь держави. Зазначеними діями та безвідповідальним ставленням до відбування покарання ОСОБА_4 показав, що стати на шлях виправлення він не бажає, від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами ухиляється.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, а провадження щодо нього закрити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. На обґрунтування своїх доводів обвинувачений зазначає про те, що:

висновок суду першої й апеляційної інстанцій про наявність умислу в його діях на ухилення від відбування додаткового покарання з метою невиконання вироку суду не відповідає обставинам провадження і не знайшов свого підтвердження в судових розглядах, оскільки судами не враховано показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ;
18 листопада 2017 року у стані крайньої необхідності поїхав на автомобілі до хворого батька, який потребував медичної допомоги, але був зупинений працівниками ДАІ, якими на нього складено незаконний адміністративний протокол та ним було сплачено штраф;
після притягнення його до адміністративної відповідальності всупереч ст.61 Конституції України його було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.389 КК;
будучи покараним в адміністративному порядку за одноразове керування транспортним засобом в умовах крайньої необхідності, вважає, що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, тому досудове і судове слідство щодо нього проведено незаконно.
Мотиви Суду
У касаційній скарзі засудженого порушується питання про перевірку судових рішень у касаційному порядку у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Проте, зазначені обставини відповідно до вимог ст. 438 КПК не можуть бути підставою для скасування або зміни судових рішень у касаційному порядку. Крім того, згідно з вимогами ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З урахуванням зазначеного суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доводам касаційної скарги в частині оцінки доказів, належність і допустимість яких було перевірено судом апеляційної інстанції.
Тому доводи у скарзі в частині переоцінки фактичних обставин кримінального провадження та доводи, що стосуються показань свідків ОСОБА_5 та свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 наданих в адміністративного провадженні, не є предметом перевірки касаційним судом.
Що стосується доводів обвинуваченого, викладених в касаційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то вони на думку Суду не заслуговують на увагу з таких підстав.
Як убачається із наданої копії вироку, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_4 в ухиленні від відбування покарання у виді позбавлення права займатись певною діяльністю - керування транспортними засобами, ґрунтується на сукупності доказів, досліджених судом та викладених у вироку.
Так, суд у вироку зазначив про те, що поясненнями самого обвинуваченого (в тому числі протиріччя щодо втрати посвідчення водія), свідків та письмовими матеріалами, зазначеними у вироку, спростовується позиція ОСОБА_4 та його захисника про те, що він не ухилявся від покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що є способом уникнути від відповідальності за вчинене правопорушення.
Судом у вироку також зазначив, що ОСОБА_4 не заперечував, що він керував транспортним засобом та був зупинений працівниками поліції, відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення, з постановою про притягнення до адміністративної відповідальності був згоден, дії працівників поліції не оскаржував, постанову виконав і 27 листопада 2017 року сплатив штраф, про що також не має заперечень у касаційній скарзі.
Так, суд першої інстанції, перевіривши законність притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст. 126 КУпАП установив, що подія адміністративного правопорушення мала місце, при притягненні останнього до адміністративної відповідальності був дотриманий встановлений законом порядок щодо застосування заходів стягнення, строків їх накладення, тяжкість та характер правопорушення.
Крім того, суд установив і зазначив у вироку про обставини, що до органів з питань пробації надходили повідомлення прикордонної служби про намір обвинуваченого перетнути кордон України, виїхати на непідконтрольну територію.
Суд вважає необґрунтованими доводи у скарзі засудженого про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, за який його засуджено, та що досудове і судове слідство щодо нього проведено незаконно, оскільки вони спростовуються зазначеними висновками суду першої інстанції.
Суд вважає непереконливими твердження у скарзі обвинуваченого щодо його виїзду та керування транспортним засобом 18 листопада 2017 року в зв`язку з крайньою необхідністю надати батькові медичної допомоги, оскільки, як вбачається із копії вироку, судом установлено, що сам обвинувачений не має медичної освіти, до будь-якої медичної установи в період часу з 17 по 20 листопада 2017 року за медичною допомогою не звертались ані хворий, ані будь-хто зі членів сім?ї, в тому числі ОСОБА_4 (а.п. 135,151), будь-яких доказів на підтвердження вказаного факту, крім особистих пояснень ОСОБА_4 , суду не надано.
Крім того, на підтвердження факту необхідності надання медичної допомоги батьку обвинуваченого, не зазначено останнім жодних доводів і у касаційній скарзі.
Враховуючи наведене, Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виходячи з порядку та умов відбування засудженим покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, ним вчинено кримінальне правопорушення, яке безпосередньо пов`язане з відбуванням покарання.
Інших доказів, які б спростовували винуватість ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК і не були б враховані, судом не встановлено.

Даних, які б свідчили, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, не вбачається.

Із наявної ухвали апеляційного суду вбачається, що апеляційний розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Наведені засудженим в апеляційній скарзі доводи, які за своїм змістом аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином перевірено і спростовано. Ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Так, апеляційний суд перевіряючи доводи апеляційної скарги зазначив в ухвалі, що обговорюючи версію обвинуваченого про те, що він сів за кермо через дзвінок хворого батька, який потребував його допомоги, тобто діяв в стані крайньої необхідності, не встановлено жодних доказів наявності небезпеки, яка б реально загрожувала життю та здоров`ю батька обвинуваченого та сторонами провадження не надано. Отже, підстав для застосування положень ст. 39 КК апеляційний суд не знайшов, з чим погоджується й колегія суддів.
Суд вважає переконливими висновки апеляційного суду в частині вирішення питання щодо доводів обвинуваченого про порушення його прав, передбачених ст.61 Конституції України. Так, судом апеляційної інстанції обґрунтованого зазначено в ухвалі про невірне тлумачення ОСОБА_4 зазначеної норми Основного законута, що жодних порушень Конституційних прав обвинуваченого при розгляді даного кримінального провадження також не вбачається. При цьому апеляційний суд роз`яснив про те, що здійснення правопорушень тягне за собою юридичну відповідальність у виді застосування до правопорушників заходів державного примусу. В залежності від характеристики видів правопорушень розрізняються і види юридичної відповідальності, а саме: кримінальна, адміністративна, цивільна, дисциплінарна та матеріальна.

В основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа. Відмінність у складі правопорушення (як в цілому, так і в конкретних його елементах) дає підстави для притягнення особи до різних видів юридичної відповідальності.
Враховуючи належно вмотивовані висновки суду апеляційної інстанції, а також те, що ОСОБА_4 притягнуто до адміністративної, та як наслідок до кримінальної відповідальності за вчинення правопорушень, які містять різні склади, Суд вважає безпідставними доводи обвинуваченого у скарзі про те, що після притягнення до адміністративної відповідальності всупереч ст.61 Конституції України його було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.389 КК.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 серпня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3