КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/1993/2019 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_9 , на ухвалу слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою частково задоволено клопотання слідчого СВ Подільського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_10 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_11 та накладено арешт на нежитлову будівлю «літ. А9/1», загальною площею 1044 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, яка на праві власності належить ОСОБА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , країна громадянства: Туреччина. У задоволенні решти клопотання відмовлено.
Приймаючи рішення, слідчий суддя врахував наявність правових підстав для накладення арешту на майно, та прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник власника майна ОСОБА_7 , адвокат ОСОБА_9 , подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна та скасувати арешт.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про відсутність доказів того, що арештоване майно є об`єктом злочину. Вказує про порушення слідчим суддею вимог ст. 172 КПК України. Також апелянт звертає увагу суду на те, що у даному кримінальному провадженні жодній особі, в тому числі і власнику майна, про підозру не повідомлено, а у 2014 року по даному факту закрито кримінальне провадження.

Одночасно апелянт ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді. В обгрунтування пропуску такого строку зазначає, що ухвалу слідчого судді отримано 04.03.2019. Апеляційна скарга подана до суду 07.03.2019.
Заслухавши доповідь судді, позицію представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника власника майна задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що власник майна та його представник участі усудовому засіданні не приймали, ухвалу слідчого судді апелянтом отримано 04.03.2019, апеляційна скарга подана до суду 07.03.2019 (а.с. 142), пятиденний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді апелянтом не порушено, а тому і не підлягає поновленню.

Що стосується безпосередньо апеляційної скарги, то слід звернути увагу на такі обставини.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна та правильно визначені правові підстави для цього.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, в провадженні СВ Подільського УП ГУ НП у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження № 00000618, відомості про яке 09.04.2014 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364-1, ч. 3 ст. 382, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.

Слідчий СВ Подільського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_10 , за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_11 , звернувся до Подільського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на нежитлову будівлю «літ. А9/1», загальною площею 1044 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, яка на праві власності належить ОСОБА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , країна громадянства: Туреччина, яке ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року задоволено.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, слід визнати обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів і не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.
КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.
Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.
Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.
Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя прийшов до правильного висновку, що клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України та містить достатньо правових підстав для його задоволення.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно зазначене у клопотанні, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Зважаючи на вищезазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно зазначене у клопотанні слідчого, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.
Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.
Посилання апелянта на те, що розгляд клопотання слідчого про арешт майна відбувся без повідомлення власника майна, є необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення власника майна, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна, що мало місце в даному випадку.
Твердження автора апеляційної скарги про невідповідність арештованого майна вимогам ст. 98 КПК України, а саме відсутність доказів того, що арештоване майно є об`єктом злочину, слід визнати непереконливими, оскільки відповідно до матеріалів провадження, а саме постанови про визнання речовим доказом від 20.12.2018 року, майно, на яке слідчий просить накласти арешт, у даному кримінальному провадженні визнано речовим доказом, з посиланням на те, що нежитлова будівля «літ. А9/1», загальною площею 1044 кв. м., за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, є доказом вчинення кримінального правопорушення (а.с. 13-20).

Твердження адвоката про те, що жодній особі, в тому числі і власнику майна, не повідомлено про підозру, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки положення ст. 170 КПК України дозволяють накласти арешт на майно будь-якої особи, у разі необхідності забезпечити збереження речових доказів, що у цьому випадку і мало місце.
Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення і твердження захисника про закриття кримінального провадження № 00000618, з урахуванням того, що у відповідності до постанови про закриття кримінального провадження від 14.05.2018, дане кримінальне провадженнязакрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення лише в частині ч. 2 ст. 364-1 КК України (а.с. 170-171).

Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170 173 КПК України, наклав арешт на майно зазначене у клопотанні слідчого, з метою забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року, якою частково задоволено клопотання слідчого СВ Подільського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_10 та накладено арешт на нежитлову будівлю «літ. А9/1», загальною площею 1044 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, яка на праві власності належить ОСОБА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , країна громадянства: Туреччина, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_9 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

______________________ _________________________ ________________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4