Справа № 307/2882/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и
15.11.2018 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в складі суддів:
ОСОБА_1 (головуючої),
за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4
Задовольняючи клопотання слідчого, слідчий суддя обґрунтував висновок тим, що в клопотанні доведено про вчинення кримінального правопорушення, правову підставу для накладення арешту та можливість використання зазначених речей, як доказів у кримінальному провадженні.
В апеляційній скарзі ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову про зобов`язання СВ Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області повернути ОСОБА_6 майно, вилучене під час обшуку 28.09.2018. Вважає, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, безпідставною, а арешт накладений за відсутності передбачених законом підстав та порушує право власності ОСОБА_6 . Стверджує, що клопотання слідчого про арешт майна не відповідає вимогам ст. 171 КПК України, зокрема, містить лише загальні формулювання підстав і мети арешту майна згідно процесуального закону, з яких не вбачається за можливе встановити, чи є предмет арешту об`єктом кримінально караних дій, або майном, набутим кримінальним шляхом чи внаслідок вчинення кримінального правопорушення, або арешт пропонується накласти у забезпечення цивільного позову чи можливої конфіскації та не встановлено чи входить ОСОБА_6 за своїм процесуальним статусом до кола осіб, майно яких може бути арештовано. Вказує, що вилученні під час обшуку 28.09.2018 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , грошові кошти в сумі 29 000 грн., 1000 дол. США, 100 російських рублів належать ОСОБА_9 та отриманні нею як заробітна плата; як оплата у зв`язку з перебуванням на лікарняному; як оплата по стягнення аліментів на утримання її неповнолітньої доньки ОСОБА_10 за декілька місяців, про що вона повідомляла під час обшуку. Вказує, що суд, як на підставу накладення арешту на майно наводить конфіскацію такого, однак санкція статті, по якій порушено кримінальне провадження, не передбачає такого додаткового виду покарання. Крім того, зазначає, що в даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 не має статусу ані підозрюваного, ані свідка та з матеріалів кримінального провадження не вбачається вважати, що існують підстави для накладення арешту на майно ОСОБА_6 , чи таке є доказом злочину або підлягає спеціальній конфіскації. Оскільки, ОСОБА_6 у даному кримінальному провадженні не повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, він також не є обвинуваченим або особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, а тому потреба у накладенні арешту на майно останнього, відсутня.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_6 який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Арештом майна, відповідно до ч.1 ст. 170 КК України, є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном щодо якого існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Тому, згідно з ч.2 цієї статті, арешт майна допускається виключно з метою забезпечення 1) збереження речових доказів, 2) спеціальної конфіскації, 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Необхідність арешту майна в клопотанні вмотивована тим, що таке може бути використано як речові докази у кримінальному провадженні. Однак з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
Згідно з ч.3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи тільки за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідність майна критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України означає, що воно є матеріальним об`єктом, який був знаряддям кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Згідно з ч.2 ст. 171 КПК України, підстави, мету, обґрунтування необхідності арешту майна, його перелік і види, документи, що підтверджують право власності на майно, що належить арештувати або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном, повинно бути зазначено перш за все у клопотанні про арешт майна. При цьому до клопотання мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Відповідно до ч.1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу: можливості приховування майна, його пошкодження, псування,знищення, перетворення, відчуження.
З оскаржуваної ухвали вбачається, що слідчий суддя встановив тільки те, що кримінальне правопорушення було вчинено і що вилучені речі можуть бути використанні як докази у кримінальному провадженні.
У наданих суду матеріалах немає відомостей про докази, які б вказували на те, що вилучені грошові кошти набуті особою кримінально протиправним шляхом та такій особі повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, також і в ухвалі слідчого судді не зазначено за якими критеріями визначено, що грошові кошти та телефон із сімкартками підпадають під поняття речових доказів. Натомість, ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що вилучені під час обшуку грошові кошти належать його дружині ОСОБА_9 отримані нею як заробітна плата, оплата у зв`язку з перебуванням на лікарняному та оплата по стягненню аліментів на неповнолітню доньку ОСОБА_10 . При цьому, ствердив, що на нього безпідставно вказано як на особу причетну до скоєння крадіжки у потерпілої ОСОБА_11 та протизаконно проведено обшук у житлі з вилученням грошових коштів, які при цьому не були сховані, та добровільно надані поліцейським. Водночас, з метою встановлення обставин того, що він не причетний до злочину, вважав, що вилучене у нього взуття буде підтвердженням цього, тому апеляційну скаргу в частині повернення взуття не підтримав.
Дослідивши матеріали додані до клопотання, з яких не можна дійти висновку про причетність ОСОБА_6 до скоєння крадіжки, апеляційний суд приходить до висновку, що правова підстава для арешту тимчасово вилученого у ОСОБА_6 майна, якими є грошові кошти сім`ї, а також телефон з сімкартками, прокурором не доведена і слідчим суддею не встановлена, в зв`язку з чим, ухвала суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, а вилучені у ОСОБА_6 грошові кошти та телефон з сімкартками- поверненню. В іншій частині ухвала слідчого судді підлягає залишенню без зміни.
Керуючись ст. ст.405, 407, 409, 418, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 задовольнити частково.
В решті ухвалу залишити без зміни.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :