Постанова

Іменем України
21 лютого 2019 р.

м. Київ

справа № 579/650/15-к
провадження № 51-6404км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 20 лютого 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000809, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,уродженця м. Донецька, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Кролевецького районного суду Сумської області від 15 червня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_6 звільнено від покарання.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 моральну шкоду в сумі 5 000 грн і витрати на правову допомогу в сумі 10 925 грн..

Ухвалою Апеляційного судуСумської області від 20 лютого 2018 року зазначений вирок місцевого суду змінено в частині призначеного покарання. Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 1 ст. 172 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
У решті вирок залишено без змін.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він будучи підприємцем, який згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця № НОМЕР_1 , яке видане Кролевецькою райдержадміністрацією 23.07.1998р., ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , здійснюючи підприємницьку діяльність, пов`язану з наданням комерційних послуг роздрібна торгівля в спеціалізованих магазинах залізними виробами, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами, яку з 01 вересня 2009 року він здійснює у орендованому приміщенні, розташованому у буд. АДРЕСА_2 , грубо порушив законодавство про працю за наступних обставинах.

Так, фізична особа підприємець ОСОБА_6 , займаючись підприємницькою діяльністю та, маючи право прийому на роботу та звільнення з роботи працівників, будучи наділеним організаційно розпорядчими функціями, прийняв та допустив з березня 2012 року на роботу продавцем ОСОБА_8 . У подальшому, використовуючи його найману працю протягом тривалого часу з березня 2012 року по травень 2014 року, не уклав трудовий договір з останнім, не зробив відповідний запис у трудову книжку та не зареєстрував у фонді соціального страхування, не здійснив сплату страхових внесків, тобто умисно ігноруючи вимоги законодавства про працю, грубо порушив вимоги п. 6 ч. 1 ст. 24, п. 6 ч. 1 КЗпП України, а саме не уклав з ОСОБА_8 письмовий трудовий договір та не зареєстрував його у Кролевецькому районному центрі зайнятості.
Також, в порушення вимог частин 3 і 4 ст. 48 КЗпП України ОСОБА_6 не оформив працівнику ОСОБА_8 трудову книжку та не здійснив записи до неї про те, що ОСОБА_8 фактично працював у нього продавцем в період часу з березня 2012 року по травень 2014 року.
Крім цього, всупереч вимогам трудового законодавства, ОСОБА_6 , в порушення вимог ст. 30 Закону України «Про оплату праці», упродовж вищевказаного часу не забезпечував обліку робочого часу ОСОБА_8 та, в порушення ч. 1 ст. 115 КЗпП України, не дотримувався передбаченої законодавством дворазової виплати заробітної плати протягом місяця.
Всупереч вимогам ст. 253 КЗпП України, протягом вищевказаного періоду ОСОБА_6 не зареєстрував ОСОБА_8 в фонді соціального страхування, внаслідок чого ОСОБА_8 був позбавлений гарантованого ст. 46 Конституції України права на соціальний захист, в тому числі був позбавлений права на нарахування пенсії відповідно до ст. ст. 8, 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 порушує питання про скасування судових рішень щодо нього та просить провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, на неповноту судового розгляду. Зазначає, що дані рішення є незаконними та необґрунтованими, оскільки винесені з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, про те, що допущені порушення, в судах першої та апеляційної інстанцій призвели донеправильної оцінки доказів судами першої та апеляційної інстанцій, у зв`язку з чим, вважає, що не були встановлені достатні докази для доведення його винуватості в судах, а його дії слід кваліфікувати за ознакою адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 256 КУпАП. Заперечує правильність вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 в частині стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

На касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 потерпілий ОСОБА_8 подав заперечення в яких, наводячи відповідні аргументи, стверджує про безпідставність заявлених вимог і просить залишити її без задоволення, а вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 20 лютого 2018 року без змін.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_6 і його захисник ОСОБА_9 касаційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_10 заперечує проти вимог касаційної скарги та просить залишити її без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції відповідно до вимог частини 1 ст. 433 КПК України перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України, не є відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суд дотримався вимог зазначеного закону.

При перевірці судових рішень не встановлено обставин, які б ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, доводи про недоведеність його вини за ч. 1 ст. 172 КК України засуджений ОСОБА_6 висловлював під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, які обґрунтовано визнали ці доводи безпідставними. Свої висновки щодо винуватості ОСОБА_6 , із якими погоджується і колегія суддів, суди належним чином умотивували у постановлених судових рішеннях. Ці висновки підтверджено доказами, які суди ретельно перевірили та належним чином оцінили.

Жодних даних, що ставили б під сумнів достовірність наявних у справі доказів, у тому числі послідовних та незмінних показань потерпілого ОСОБА_8 щодо конкретних обставин вчинення щодо нього грубого порушення законодавства про працю, свідків, даних, зазначених у письмових доказах, під час перевірки матеріалів справи не було встановлено. Ці докази узгоджуються між собою, а підстав вважати їх недостовірними матеріали справи не містять.

Хоча засуджений ОСОБА_6 своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, не визнав, його винуватість підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який в судовому засіданні суду першої інстанції детально розповів про обставини вчинення щодо нього грубого порушення законодавства про працю.

Відповідно до встановлених обставин, суди обґрунтовано не знайшли підстав для сумніву в достовірності показань потерпілого у цілому та обґрунтовано поклали їх в основу вироку.

Обставин, які би ставили під сумнів достовірність цих показань, за результатами судового розгляду, не встановлено.

Окрім того, судом першої інстанції правильно зазначено, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , даними, які містяться у свідоцтві платника єдиного податку серії А № 931107 (т.2 а.с. 55), договорі оренди нерухомого майна від 1 вересня 2009 року, згідно якого фізична особа підприємець ОСОБА_6 прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення у АДРЕСА_2 з метою торгівлі непродовольчими товарами (т.2 а.с. 6771), заяві ОСОБА_8 від 23 грудня 2014 року згідно якої останній працював у фізичної особи підприємця ОСОБА_6 продавцем в магазині будівельних матеріалів до травня 2014 року без трудового договору (т.2 а.с. 3), актом перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкового державного соціального страхування № 1825041/2 фізичної особи підприємця ОСОБА_6 , згідно якого в ході перевірки було встановлено, що обов`язки продавця у магазині " ІНФОРМАЦІЯ_2 " у АДРЕСА_2 з березня 2012 року по травень 2014 року виконував ОСОБА_8 без укладення трудового договору, без оформлення трудових відносин, без запису про працевлаштування до трудової книжки, без ведення табелю обліку використання робочого часу, відомостей про виплату заробітної плати, без нарахування та виплати заробітної плати, без здійснення відрахування до фонду державного соціального страхування та сплати страхових внесків, які узгоджені між собою та об`єктивно підтверджені іншими, наданими обвинуваченням, доказами. Тому судом першої інстанції обґрунтовано спростовані доводи засудженого про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 256 КУпАП та правильно зроблено висновок, що своїми діями ОСОБА_6 вчинив інше грубе порушення законодавства про працю.
Крім того, судом належно розглянуто клопотання ОСОБА_6 щодо допиту свідка ОСОБА_21 та мотивовано відмовлено у його допиті.

Покарання засудженому призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України.

Посилання засудженого на неправильність вирішення цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу на користь потерпілого і невмотивованість рішення місцевого суду в цій частині, є безпідставними.

Так, суд при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди належно оцінив переживання потерпілого з приводу незаконних дій ОСОБА_6 щодо не оформлення в передбаченому законом порядку його трудових відносин, частково задовольнивши його позовні вимоги на суму 5 000 грн. Із даними висновками погоджується і колегія суддів.

Доводи засудженого ОСОБА_6 щодо недоведеності витрат на правову допомогу представника потерпілого - адвоката за представництво в суді в сумі 10 925 грн є необґрунтованими, оскільки відповідні розрахунки, наявні в матеріалах провадження, були предметом перевірки в судах, про що безпосередньо зазначено і в ухвалі суду апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, детально перевірив викладені в апеляційній скарзі засудженого доводи, які є аналогічними за своїм змістом доводам касаційної скарги засудженого і обґрунтовано визнав їх безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення.

Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України та погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень в касаційних скаргах не наведено та колегією суддів не встановлено.

За таких обставин касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Суд

у х в а л и в:

Вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 20 лютого 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3