Постанова
Іменем України
18 грудня 2018 року

м. Київ
справа № 761/42190/16-к провадження № 51-6850 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0013041, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком, тривалістю 1 рік, та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково. Стягнуто на його користь з засудженого ОСОБА_8 та ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» 29 381,31 грн та 618,69 грн відповідно в рахунок відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 15 жовтня 2016 року приблизно о 10.00, керуючи автомобілем «ВАЗ 11183», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Ольжича зі сторони вулиці Сирецької в напрямку вулиці Банкової у місті Києві, в порушення вимог підпункту «б» пункту 2.3, пунктів 11.3, 12.1 Правил дорожнього руху не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку та, не впоравшись з керуванням, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення керованого ним автомобіля з автомобілем «Деу Нексія», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди водію ОСОБА_9 та пасажиру автомобіля «Деу Нексія» ОСОБА_10 заподіяно середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання змінено. Виключено з вироку рішення про застосування щодо ОСОБА_8 додаткового покарання за ч. 1 ст. 286 КК у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину і особі засудженого внаслідок м`якості, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вказує на безпідставну відмову суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог потерпілого ОСОБА_9 щодо відшкодування на його користь завданої злочином матеріальної шкоди. Зазначене залишилось без уваги суду апеляційної інстанції, який в порушення вимог ст. 419 КПК відповідних доводів апеляційних скарг не перевірив та необґрунтовано залишив вирок місцевого суду у цій частині без зміни. Крім того, посилається на невмотивованість рішення апеляційного суду про незастосування щодо ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, у зв`язку з чим призначене засудженому апеляційним судом покарання вважає невиправдано м`яким.
Позиції учасників судового провадження
У письмовому запереченні на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_6 вказав на законність і обґрунтованість ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_8 та просив залишити її без зміни.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 частково підтримала касаційну скаргу прокурора, просила судові рішення щодо ОСОБА_8 у частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди скасувати і призначити новий розгляд в порядку цивільного судочинства.
Захисник ОСОБА_6 заперечив проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.
Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 1 ст. 286 КК, вид та розмір призначеного засудженому основного покарання, а також звільнення на підставі ст. 75 КК від його відбування у касаційній скарзі прокурор не оспорив.
Натомість доводи прокурора про безпідставне виключення апеляційним судом з вироку місцевого суду щодо ОСОБА_8 рішення про призначення засудженому додаткового покарання за ч. 1 ст. 286 КК у виді позбавлення права керувати транспортними засобами колегія суддів вважає необґрунтованими.
Так, згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_8 про безпідставне застосування щодо нього додаткового покарання за ч. 1 ст. 286 КК у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, апеляційний суд врахував тяжкість вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК є злочином невеликої тяжкості, дані про особу винного, котрий до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується, визнав вину, розкаявся у вчиненому, добровільно відшкодував потерпілому ОСОБА_10 заподіяну злочином шкоду. Повною мірою врахувавши вказані обставини, а також зваживши на те, що єдиним джерелом доходу ОСОБА_8 є здійснення ним підприємницької діяльності, пов`язаної з наданням послуг таксі, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення засудженого права керувати транспортними засобами.
Ухвала апеляційного суду в частині призначення покарання належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК, є пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим через м`якість, про що прокурор порушив питання у касаційній скарзі, колегія суддів не убачає.
Разом із тим, суд касаційної інстанції погоджується з доводами прокурора щодо необґрунтованої відмови судом у вироку в задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 у частині стягнення на його користь заподіяної злочином матеріальної шкоди.
Так, згідно приписів ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до вимог ст. 129 КПК, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. При цьому згідно зі ст. 374 КПК у вироку суду мають бути зазначені підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, мотиви прийнятого рішення та положення закону, яким керувався суд.
Проте цих вимог закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_8 судом першої інстанції не дотримано.
Як убачається зі змісту вироку, відмовляючи у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 в частині відшкодування на його користь матеріальної шкоди, суд першої інстанції послався на відсутність в матеріалах кримінального провадження належних доказів, які б підтверджували заподіяння потерпілому майнової шкоди на заявлену суму, вказавши, що відповідні документи ОСОБА_9 надано у копіях.
Разом із тим, свого рішення суд належним чином не обґрунтував, з урахуванням положень ч. 5 ст. 99 КПК не навів підстав недовіряти інформації, зазначеній у копіях документів, враховуючи, що їх оригінали у потерпілого були відсутні, натомість знаходились у ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування», що є цивільним відповідачем у кримінальному провадженні. Суд не мотивував чому відповідні документи не можуть бути витребувані у особи, яка ними володіє.
Крім того, встановивши наявність законної підстави для відшкодування потерпілому ОСОБА_9 заподіяної злочином шкоди і дійшовши при цьому висновку про недоведеність позовних вимог у заявленому потерпілим розмірі, з огляду на часткове визнання засудженим цивільного позову, суд у вироку не вказав чому вимоги про відшкодування матеріальної шкоди не можуть бути задоволені частково у розмірі, який об`єктивно був би достатнім для компенсації завданих ОСОБА_9 збитків.
Тобто, вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування на його користь матеріальної шкоди не відповідає вимогам КПК, а тому в порядку ст. 433 цього Кодексу підлягає скасуванню у цій частині з призначенням нового розгляду в порядку цивільного судочинства.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою потерпілого, доводів про наявність підстав для повного чи часткового задоволення цивільного позову в частині відшкодування на користь потерпілого заподіяної злочином матеріальної шкоди не перевірив, не спростував їх та не зазначив обґрунтованих підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення.
З огляду на викладене, вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції у частині вирішення цивільного позову про відшкодування на користь потерпілого матеріальної шкоди підлягають скасуванню з призначенням розгляду провадження в цій частині у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2018 року щодо ОСОБА_8 в частині рішення про відмову у задоволенні цивільного позову про відшкодування на користь потерпілого ОСОБА_9 заподіяної злочином матеріальної шкоди скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3