КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/796/48/2019 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 4 ст. 296 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
за участю: прокурора ОСОБА_9
захисника ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 08 червня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 296 ч. 4 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки та на нього покладені обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Судом також вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він за попередньою змовою з ОСОБА_10 , відносно якого за вчинення даного злочину вирок суду вступив в законну силу, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, використовуючи предмет, спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень та вогнепальну зброю, вчинив хуліганські дії відносно ОСОБА_11 , які виразились у заподіянні тілесних ушкоджень.

Так, 05 серпня 2013 року приблизно о 10 год. 30 хв. ОСОБА_10 , знаходячись неподалік будинку АДРЕСА_2 , домовився з ОСОБА_7 вчинити хуліганські дії відносно ОСОБА_11 , із застосуванням при цьому предмету, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень та вогнепальної зброю, чим вступили між собою у попередню змову.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 05 серпня 2013 року приблизно об 11 год. ОСОБА_7 разом з ОСОБА_10 прослідували до будинку АДРЕСА_2 , де на першому поверсі 4-го під`їзду даного будинку стали очікувати на ОСОБА_11 з метою вчинення відносно нього хуліганських дій та спричинення йому тілесних ушкоджень.

В той час, як ОСОБА_11 зайшов до вказаного під`їзду, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, використовуючи предмет, спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень та вогнепальну зброю, вчинили хуліганські дії відносно ОСОБА_11 , які виразились у заподіянні останньому тілесних ушкоджень, після чого з місця вчинення злочину втекли.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_7 просять вирок Святошинського районного суду м. Києва від 08 червня 2018 року скасувати та закрити провадження в справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.

Як вважають апелянти, висновки суду першої інстанції у вироку не відповідають фактичним обставинам провадження, обвинувачення є неконкретним, поза уваги суду залишилися ряд обставин, які мають значення по справі, не надано оцінки показанням обвинуваченого, а висновок про доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення ґрунтується на показаннях потерпілого, вироку Святошинського районного суду м. Києва від 29.05.2014, яким засуджено ОСОБА_10 за вчинення декількох злочинів та письмових доказах, які взагалі не мають відношення до обвинувачення ОСОБА_7 . При цьому суд першої інстанції не дав ніякої оцінки показанням потерпілого та обвинуваченого про те, що у потерпілого з ОСОБА_10 раніше виник конфлікт, отже склалися неприязнені стосунки, не встановив суд які саме тілесні ушкодження та якими предметами були завдані потерпілому, не врахував, що ніяких заяв до правоохоронних органів від мешканців будинку та сторонніх осіб щодо порушення громадського порядку не надходило.

Прокурор Київської місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_8 в апеляційній скарзі, не оспорюючи висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 296 КК України, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 08 червня 2018 року скасувати та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 296 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

За доводами апеляційної скарги прокурор вважає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував обставини вчинення кримінального правопорушення та його тяжкість, особу обвинуваченого, а також те, що він тривалий час переховувався від слідства та суду, отже намагався уникнути передбаченого законом покарання.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_11 просять залишити її без задоволення, водночас потерпілий, не викладаючи будь-яких доводів, зазначає, що частково підтримує апеляційну скаргу сторони захисту.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали власну апеляційну скаргу та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, пояснення прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу прокурора у провадженні, вважав, що обвинувачення, визнане судом доведеним, є неконкретним, а тому вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. А вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета.

Як зазначено у ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жодний доказ не має наперед встановленої сили.

У разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин (ч. 3 ст. 374 КПК).

Мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння та ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.

Вказаних вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції не виконав.

Як зазначено у вироку, суд визнав доведеним, що 05 серпня 2013 року приблизно о 10 год. 30 хв., знаходячись неподалік будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 домовилися між собою вчинити хуліганські дії відносно ОСОБА_11 , із застосуванням при цьому предмету, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень та вогнепальної зброї, а тому в цей же день приблизно об 11 годині прослідували до будинку АДРЕСА_2 , де на першому поверсі 4-го під`їзду стали очікувати на ОСОБА_11 . Коли ОСОБА_11 зайшов до вказаного під`їзду, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, використовуючи предмет, спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень та вогнепальну зброю, вчинили хуліганські дії відносно ОСОБА_11 , які виразились у заподіянні останньому тілесних ушкоджень, після чого з місця вчинення злочину втекли.

Між тим, таке обвинувачення, визнане судом доведеним, як вважає колегія суддів, є неконкретним. Із цього обвинувачення взагалі неможливо зробити висновок про те, які ж саме дії були вчиненні ОСОБА_7 , які б свідчили про порушення ним громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю та ще й винятковим цинізмом, з використанням предмету, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень та/або вогнепальної зброї, наслідком чого стало б заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому та яких саме, що в свою чергу відповідало б правовій кваліфікації цього діяння за ч. 4 ст. 294 КК України.

Так, об`єктом злочину, передбаченого ст. 296 КК України, є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших позаюридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у безпечності громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.

Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Зміст та спрямованість цього діяння висновуються із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між такою особою та потерпілим.

Під час юридичної оцінки протиправних дій повинні бути з`ясовані: природа взаємин, які склалися між обвинуваченим та потерпілим; причина виникнення діяння; час, обстановка та обставини, за яких відбувався перебіг посягання; характер та динаміка дій винних осіб; характер наслідків та причинний зв`язок між ними та протиправними діями.

За ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Хуліганством, яке супроводжувалось винятковим цинізмом, можуть бути визнані дії, поєднані з демонстративною зневагою до загальноприйнятих норм моралі, наприклад, проявом безсоромності чи грубої непристойності, знущанням над хворим, дитиною, особою похилого віку або такою, яка перебувала в безпорадному стані, та ін.

Слід також зазначити, що диспозиція ч. 4 ст. 296 КК України передбачає відповідальність за вчинення хуліганства із застосуванням вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

При цьому предметами, спеціально пристосованими або заздалегідь заготовленими для нанесення тілесних ушкоджень, є будь-які речі, що не належать до зброї, які видозмінені чи спеціально знаходилися у винного з метою завдання тілесних ушкоджень під час хуліганства

Отже, наведені кваліфікуючі ознаки вказаного злочину є самостійними та відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню в суді.

Між тим, при формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним, суд першої інстанції, усупереч вимогам ст. 374 КПК України не виклав усіх ознак об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, зокрема, не зазначив конкретні обставини, за яких відбувався перебіг посягання, характер дій кожної особи, у тому числі й тих, які б свідчили про винятковий цинізм, та характер наслідків, що відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та мають бути встановлені в рішенні суду.

Не з`ясував суд першої інстанції і природу взаємин між обвинуваченим, іншим учасником злочинного посягання та потерпілим, не дивлячись на те, що потерпілий в судовому засіданні повідомляв, що до подій, які відбулися 05.08.2013, у нього був конфлікт з ОСОБА_7 та ОСОБА_10 .

Водночас обґрунтувавши свої висновки щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, з посиланням на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 29.05.2014, постановлений стосовно ОСОБА_10 , суд не врахував, що за змістом ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення.

З огляду на вищевказане, чіткість та конкретність викладення у вироку фактичних обставин скоєного ОСОБА_7 кримінального правопорушення, як і висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, викликають сумніви, а тому вирок суду першої інстанції не може вважатися таким, що відповідає вимогам процесуального закону.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що в обвинувальному акті обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, викладене таким же чином, як і визнав його доведеним суд першої інстанції, що свідчить про невиконання прокурором вимог ст. 291 КПК України, проте суд першої інстанції, в свою чергу, у підготовчому судовому засіданні не реалізував своє право на прийняття рішення, передбаченого п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, і за обвинуваченням, яке не містить викладу всіх обставин, які виходячи з визначеної кримінально-правової кваліфікації діяння, відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, ухвалив щодо ОСОБА_7 обвинувальний вирок, який не відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, внаслідок чого належно не дослідив та не надав оцінки всім обставинам, які підлягали доказуванню у цьому кримінальному провадженні і такі порушення вимог кримінального процесуального закону перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
За наявності наведених істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які не можуть бути усунені під час апеляційного розгляду, вирок Святошинського районного суду м. Києва від 08 червня 2018 року, як незаконний та необґрунтований підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ч. 2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання. А тому, приймаючи рішення про скасування вироку, постановленого у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів не перевіряє доводи прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та доводи захисника про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, які слід перевірити суду під час нового розгляду та з урахуванням наведеного судом апеляційної інстанції і з дотриманням вимог кримінального процесуального закону прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу захисника та обвинуваченого слід задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 08 червня 2018 року відносно ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4