Справа №345/4427/16-к
Провадження № 1-кс/345/427/2019
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14.03.2019 року м. Калуш

Слідчий суддя Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора Калуської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , представника власника майна підозрюваного ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 , розглянувши клопотання старшого слідчого Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000393 від 28.12.2012 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
до слідчого судді Калуського міськрайонного суду звернувся старший слідчий СВ Калуського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області ОСОБА_6 з клопотанням, погодженим прокурором Калуської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , про накладення арешту на майно, а саме: автомобіль MAZDA 626, номерний знак НОМЕР_1 , номер НОМЕР_2 , синього кольору, шляхом позбавлення права на відчуження, вказаного майна з метою збереження речових доказів.

Клопотання обґрунтовує тим, що слідчим відділом Калуського ВП ГУ НП проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000393 від 28.12.2012 року за ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідування встановлено, що мешканець м. Калуш, ОСОБА_4 , переслідуючи мету збагатитись за рахунок інших осіб, діючи з єдиним умислом, шляхом обману та зловживаючи довірою раніше знайомих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , у період з січня 2006 до січня 2007, скоїв умисні злочини на території міста Калуш Івано-франківської області за наступних обставин:

Так, реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 в січні 2006 року, зловживаючи довірою потерпілого ОСОБА_8 , позичив у нього 25 000 гривень та зобов`язався повернути ці кошти 22.01.2007. Однак, ОСОБА_4 вищевказану суму грошей не повернув, а шахрайським способом заволодів ними, не виконавши відповідного зобов`язання.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, наприкінці грудня 2006 року ОСОБА_4 , зловживаючи довірою потерпілого ОСОБА_9 , позичив у нього 25 000 доларів США, що згідно довідки наданої Національним банком України щодо офіційного курсу гривні до іноземної валюти станом на 30.12.2006 становить 126 250 гривень та зобов`язався повернути ці кошти 22.01.2007. Однак, ОСОБА_4 вказану суму грошей не повернув, а шахрайським способом, повторно, заволодів ними, не виконавши відповідного зобов`язання.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 08.01.2007 ОСОБА_4 , зловживаючи довірою потерпілого ОСОБА_18 , позичив у нього 90 000 гривень, які, за домовленістю, мав повернути 21.01.2007. Однак ОСОБА_4 , вищевказану суму грошей не повернув, а шахрайським способом заволодів ними. Продовжуючи свою злочиннудіяльність, 13.01.2007 року ОСОБА_4 , зловживаючи довірою потерпілого ОСОБА_11 , позичив у нього 25 000 євро, що згідно довідки наданої Національним банком України щодо офіційного курсу гривні до іноземної валюти станом на 13.01.2007 становить 163 750 гривень, та зобов`язався повернути ці кошти 23.01.2007. Однак, ОСОБА_4 вищевказану суму грошей не повернув, а шахрайським способом заволодів ними, не виконавши відповідного зобов`язання.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 18.01.2007 ОСОБА_4 , зловживаючи довірою потерпілого ОСОБА_12 , позичив у нього 11 000 євро, що згідно довідки наданої Національним банком України щодо офіційного курсу гривні до іноземної валюти станом на 18.01.2007 становить 71 610 гривень, та зобов`язався повернути ці кошти 22.01.2007. Однак, ОСОБА_4 вищевказану суму грошей не повернув, а шахрайським способом заволодів ними, не виконавши відповідного зобов`язання.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 19.01.2007 ОСОБА_4 , зловживаючи довірою потерпілого ОСОБА_13 , позичив у нього 250 000 гривень, та зобов`язався повернути ці кошти до 24.01.2007. Однак, ОСОБА_4 вказану суму грошей не повернув, а шахрайським способом заволодів ними, не виконавши відповідного зобов`язання. Продовжуючи свою злочинну діяльність, 19.01.2007 ОСОБА_4 , зловживаючи довірою потерпілого ОСОБА_14 , позичив у нього 40 000 гривень, та зобов`язався повернути ці кошти до 22.01.2007. Однак, ОСОБА_4 вищевказану суму грошей не повернув, а шахрайським способом заволодів ними, не виконавши відповідного зобов`язання.

Продовжуючи свою злочиннудіяльність, ОСОБА_19 , позичив у нього 25 000 гривень, та зобов`язавсяповернутицікошти до 22.01.2007. Однак, ОСОБА_4 вищевказану суму грошей не повернув, а шахрайським способом заволодів ними, не виконавшивідповідногозобов`язання.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 14.01.2007 ОСОБА_4 , зловживаючи довірою потерпілого ОСОБА_16 , позичив у нього 242 000 гривень, та зобов`язався повернути ці кошти 22.01.2007. Однак, ОСОБА_4 вищевказану суму грошей не повернув, а шахрайським способом заволодів ними, не виконавши відповідного зобов`язання.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 20.01.2007 ОСОБА_4 , зловживаючи довірою потерпілого ОСОБА_17 , позичив у нього 155 000 гривень, та зобов`язався повернути ці кошти до 22.01.2007. Однак, ОСОБА_4 вищевказану суму грошей не повернув, а шахрайським способом заволодів ними, не виконавши відповідного зобов`язання.

У результаті злочинних дій ОСОБА_4 потерпілому ОСОБА_8 завдано матеріальних збитків на загальну суму 25 000 гривень, потерпілому ОСОБА_9 -126 250 гривень, потерпілому ОСОБА_18 - 90 000 гривень, потерпілому ОСОБА_11 - 163 750 гривень, потерпілому ОСОБА_12 -71 610 гривень, потерпілому ОСОБА_13 - 250 000 гривень, потерпілому ОСОБА_14 - 40 000 гривень, потерпілому ОСОБА_15 - 25 000 гривень, потерпілому ОСОБА_16 - 242 000 гривень, потерпілому ОСОБА_17 - 155 000 гривень, а всього завдано матеріальних збитків потерпілим на загальну суму 1 188 610 гривень, яка є особливо великим розміром.

Своїми умисними діями, що виразилися у заволодінні шляхом обману чужим майном, вчинене повторно в особливо великих розмірах ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 190 КК України.

Згідно відповіді з територіального сервісного центру №2642 Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області долучено відповідь, що згідно баз даних Єдиного державного реєстру МВС у територіальних сервісних центрах за ОСОБА_4 зареєстровано автомобіль MAZDA 626, номерний знак НОМЕР_1 , номер НОМЕР_2 , синього кольору.

Відповідно до постанови про визнання речовими доказами від 12.03.2019 автомобіль MAZDA 626, номерний знак НОМЕР_1 , номер НОМЕР_2 , синього кольору визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000393 від 28.12.2012.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Ч. 3 ст. 170 КПК України вказує, що у випадку, передбаченому п.1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, є необхідність у накладенні арешту на майно, так як існують обставини, які підтверджують, що його незастосування призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, відчуження майна, а тому існують ризики, передбачені ст. 170 КПК України.

В судовому засідання прокурор Калуської місцевої прокуратури ОСОБА_3 клопотання підтримав з наведених в ньому підстав, просить задоволити.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_5 просить в задоволенні клопотання відмовити, оскільки транспортний засіб марки Мазда безпідставно визнано речовим доказом, оскільки в матеріалах кримінального провадженні відсутні будь- які дані, що даний автомобіль використовувався ОСОБА_4 для вчинення злочинів. Крім того, на даний час місце перебування такого автомобіля невідоме, оскільки він був проданий по дорученню ОСОБА_20 ще задовго до вчинення злочинів, які йому інкримінуються.

Вивчивши клопотання та доданні до нього матеріали, вислухавши думку прокурора, адвоката ОСОБА_5 , слідчий суддя приходить до наступного висновку:

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч.3 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст.170-173 КПК України для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен перевірити відповідність змісту клопотання вимогам закону, з`ясувати підстави наявності правових підстав для накладення арешту на майно та доцільності його накладення в межах даного кримінального провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави, у звязку з якими потрібно здійснити арешт майна; перелік і види майна, що належить арештованому; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Згідно з ч. 2 ст. 173 цієї ж статті при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати в тому числі, і наслідки арешту для інших осіб, а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

В своєму клопотання слідчий посилається на те, що автомобіль, на який просить накласти арешт , визнаний речовим доказом по справі , оскільки згідно баз даних Єдиного державного реєстру МВМ автомобіль марки Мазда 626 номерний знак НОМЕР_3 , синього кольору ,зареєстрований за ОСОБА_4 .. З постанови про визнання речовим доказом від 12.03.2019 року та з самого клопотання не вбачається, яким чином використовувався автомобіль, на який просять накласти арешт, ОСОБА_4 для вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст.190 КК України.

В судовому засіданні прокурором також не доведено того, що автомобіль Мазда 626 використовувався ОСОБА_4 для вчинення злочинів чи містить на собі сліди або інші відомості вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Слід зазначити, що при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Щодо майна, на яке слідчий просить накласти арешт, немає достатніх підстави вважати, що воно зберегло на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, вмотивованим та обґрунтованим. Рішення відповідає цим критеріям, якщо воно ухвалено у відповідності із нормами матеріального та процесуального права на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, належним чином оціненими в їх сукупності та з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Враховуючи вищенаведене, слідчий суддя прийшов до висновку, що слідчим та прокурором не доведено, що автомобіль зберіг на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

При таких обставинах, слідчий суддя вважає, що в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на автомобіль марки MAZDA 626, номерний знак НОМЕР_1 , номер НОМЕР_2 , синього кольору, шляхом позбавлення права на відчуження, вказаного майна з метою збереження речових доказів, з підстав , наведених в клопотанні, слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 131, 132, 170-173, 174, 309,310,395 КПК України, слідчий суддя , -

У Х В А Л И В:
В задоволенні клопотання старшого слідчого Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000393 від 28.12.2012 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: