Провадження № 11-кп/4808/28/19
Категорія ч.2 ст.286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_11 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури ОСОБА_12 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2018 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Івано-Франківськ, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з вищою освітою, непрацюючого, пенсіонера, інваліда 3 групи внаслідок загального захворювання, неодруженого, на утриманні 1 неповнолітня дитина, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , раніше судимого:

- 01.07.2008 Івано-Франківським міським судом за ч.3 ст.185, ч.4 ст.187 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією майна; 18.02.2010 звільнений від відбуття покарання Коломийським районним судом на підставі ст.82 КК України, невідбуту частину покарання замінено на виправні роботи строком 1 рік з утриманням 20% в дохід держави, знятий з обліку 03.03.2011 за відбуттям покарання,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.198 КК України та ч.2 ст.286 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст.198 КК України та ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання:

- за ст.198 КК України - позбавлення волі на строк один рік;

- за ч.2 ст.286 КК України позбавлення волі на строк чотири роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ч.1 ст.70 КК України визначено ОСОБА_9 остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим позбавлення волі на строк чотири роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю три роки.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч.1 ст.76 КК України та п.2 ч.2 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_9 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід заставу ОСОБА_9 залишено без змін. Після набрання вироком законної сили заставу у розмірі 54810 грн., внесену як запобіжний захід за ОСОБА_9 у даному кримінальному провадженні вирішено повернути заставодавцю. В строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_9 відповідно до ст.72 КК України зараховано попереднє ув`язнення з 18 червня 2014 року до 26 серпня 2014 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Цивільний позов ОСОБА_13 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_13 - 42433 (сорок дві тисячі чотириста тридцять три) грн. на відшкодування заподіяної злочином майнової шкоди та 20000 (двадцять тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_14 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_14 - 46880 (сорок шість тисяч вісімсот вісімдесят) грн. на відшкодування заподіяної злочином майнової шкоди та 3000 (три тисячі) грн. на відшкодування моральної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_11 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 33253,40 грн. (тридцять три тисячі двісті п`ятдесят три гривні сорок копійок) на відшкодування заподіяної злочином майнової шкоди та 10000 (десять тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_9 в дохід держави 5727 грн. 80 коп. процесуальних витрат у кримінальному провадженні за проведення судових експертиз;

Процесуальні витрати за проведення судових експертиз в сумі 1721,72 грн. вирішено компенсувати за рахунок держави.

Вирішено питання про речові докази в порядку передбаченому ст. 100 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 вчинив заздалегідь не обіцяне придбання, зберігання та збут майна, завідомо одержаного злочинним шляхом за відсутності ознак легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом; порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Злочини вчинено за наступних обставин.

В лютому - березні 2014 ОСОБА_9 , маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, не обіцяючи заздалегідь, придбав у м. Івано-Франківську в невстановленої особи автомобіль марки «ЗАЗ», синього кольору, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , за ціною, значно нижчою ринкової, та за відсутністю будь-яких підтверджуючих майнові права продавця документів, таким чином усвідомлюючи, що вказаний автомобіль одержаний продавцем злочинним шляхом.

У подальшому ОСОБА_9 вказаний завідомо одержаний злочинним шляхом автомобіль марки «ЗАЗ», синього кольору, 2008 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 , доставив в бокси по вул.Шевченка, 3 в с.Підлужжя Тисменицького району, де зберігав вказаний автомобіль, провів ремонт автомобіля, змінивши деякі запчастини, провівши зварювальні роботи та перефарбувавши у білий колір.

Після проведеного ремонту у квітні 2014 року в с.Колодіївка Тисменицького району ОСОБА_9 збув вказаний завідомо одержаний злочинним шляхом автомобіль марки «ЗАЗ», білого кольору, ОСОБА_15 за 1000 доларів США, чим спричинив ОСОБА_11 матеріальну шкоду, яка згідно висновку експерта №09/18-22 від 25.06.2014 становить 28988 грн 40 коп.

Окрім цього, ОСОБА_9 у березні-квітні 2014 року, не обіцяючи заздалегідь, придбав у м.Івано-Франківську у невстановленої особи автомобіль марки «ВАЗ 2109», зеленого кольору, за ціною, значно нижчою ринкової, та за відсутності будь-яких підтверджуючих майнові права продавця документів, таким чином завідомо усвідомлюючи, що вказаний автомобіль продавцем одержано злочинним шляхом.

В подальшому ОСОБА_9 вказаний завідомо одержаний злочинним шляхом автомобіль марки «ВАЗ 2109» доставив в бокси за адресою вул.Шевченка, 3 в с.Підлужжя Тисменицького району, де зберігав вищевказаний автомобіль, та, провівши його ремонт, а саме змінивши деякі запчастини, провівши зварювальні роботи та перефарбувавши у темно-червоний колір, почав використовувати його у власних цілях, спричинивши потерпілому ОСОБА_13 матеріальну шкоду, яка згідно висновку експерта №09/18-30 від 08.08.2014 становить 35602 грн.

Так, 08.06.2014 ОСОБА_9 близько 3 год 45 хв, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2109», який належав потерпілому ОСОБА_13 , та рухаючись по вул.Надрічна у м.Івано-Франківську, вчинив ДТП, в результаті якої значно пошкодив автомобіль.

Також ОСОБА_9 у квітні-травні 2014 року, не обіцяючи заздалегідь, придбав у м.Івано-Франківську у невстановленої особи автомобіль марки «ВАЗ 21093», синього кольору, 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , за ціною, значно нижчою ринкової та за відсутності будь-яких підтверджуючих майнові права продавця документів, таким чином усвідомлюючи, що вказаний автомобіль одержано продавцем злочинним шляхом.

В подальшому ОСОБА_9 вказаний завідомо одержаний злочинним шляхом автомобіль доставив у с.Колодіївка Тисменицького району та реалізував ОСОБА_16 в рахунок оплати заборгованості вартості ремонтних робіт в будинку його батьків, чим спричинив ОСОБА_14 матеріальну шкоду, яка згідно довідки НДЕКЦ №23 становить 46634 грн. 70 коп.

Крім того, 08.06.2014 приблизно о 03 год 25 хв, у темну пору доби, суху погоду, при вуличному освітленні водій ОСОБА_9 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ-2109», д.н.з. НОМЕР_4 , рухався прямою ділянкою автодороги по вул.Надрічна у м.Івано-Франківську в напрямку від перехрестя вулиць Вовчинецька та Івасюка до вул.Набережна ім.Василя Стефаника, зі швидкістю приблизно 80 км/год, що значно перевищувала максимально допустиму швидкість на даній ділянці дороги. В салоні даного автомобіля на передньому пасажирському сидінні знаходилася ОСОБА_17 , на задньому сидінні зліва ОСОБА_18 , а також ОСОБА_19 та ОСОБА_20 . У цей час у зустрічному напрямку автомобілем марки ВАЗ-210994-20, д.н.з. НОМЕР_5 рухався водій ОСОБА_21 . В салоні вказаного автомобіля на пасажирському сидінні знаходився ОСОБА_22 .

При наближенні до зустрічного автомобіля ВАЗ-210994-20, водій ОСОБА_9 не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу керувати ним, не обрав безпечної швидкості руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не справився з керуванням та виїхав на зустрічну смугу руху, де вчинив зіткнення з автомобілем «ВАЗ-210994-20», д.н.з. НОМЕР_5 під керуванням водія ОСОБА_21 .

При цьому ОСОБА_9 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме:

п.1.2, згідно якого в Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів;

п.2.3, відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п.10.1, який зобов`язує водія перед будь-якою зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

п.11.2, згідно якого нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини;

п.11.3, відповідно до якого на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного руху мають перевагу;

п.12.1, у якому вказано, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п.12.4, у якому вказано, що в населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.

У результаті порушення ОСОБА_9 Правил дорожнього руху України сталася дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої пасажир автомобіля марки «ВАЗ-2109» ОСОБА_18 отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозково-лицевої травми з переломами кісток склепіння, основи та лицевого черепа, крововиливами над тверду, під тверду, під м`яку мозкові оболонки, забоєм головного мозку середнього ступеня, забоєм з травматичним набряком м`яких тканин, ранами та синцями в ділянці обличчя, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення.

В апеляційних скаргах:

- потерпілий у кримінальному провадженні ОСОБА_23 вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зокрема, потерпілий посилається на те, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_9 безпідставно прийняв до уваги як пом`якшуючі покарання наступні обставини: позитивну характеристику обвинуваченого, хоча раніше він неодноразово судимий; його активне сприяння досудовому розслідуванню, при цьому в матеріалах провадження відсутні підтверджуючі дані про так зване активне сприяння розкриттю злочину. Разом з тим вказує, що поза увагою суду залишився той факт, що ОСОБА_9 зовсім не відшкодував шкоду потерпілим ОСОБА_11 і ОСОБА_13 .

Потерпілий вважає, що суд безпідставно дійшов висновку про можливість застосування ст.75 КК України та призначив ОСОБА_24 покарання, яке не відповідає тяжкості злочину і за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості, а також не буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Просив вирок Івано-Франківського міського суду від 16.10.2018р. скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ст.198, ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання: - за ст.198 КК України позбавлення волі на строк один рік;

- за ч.2 ст.286 КК України позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України призначити ОСОБА_9 остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

- прокурор Івано-Франківської місцевої прокуратури ОСОБА_12 не оспорюючи доведеність вини, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування апеляційних доводів прокурор посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно звільнив ОСОБА_9 на підставі ст.75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням та не призначив додаткової міри покарання у виді позбавлення керувати транспортними засобами.

Прокурор, вказує, що в оскаржуваному вироку наведено ряд обставин, які на думку суду, пом`якшують покарання, проте, суд не повною мірою врахував те, що відповідно до п.4 ст.12 КК України, один зі злочинів, який вчинений ОСОБА_9 , віднесений до категорії тяжких, іншим - потерпілим на протязі 4 років ОСОБА_9 збитки не відшкодував, а також те, що ОСОБА_9 кримінальні правопорушення були вчинені під час непогашеної судимості.

Прокурор стверджує, що в порушення вимог ст. ст.65,50 КК України, пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року, суд призначаючи покарання ОСОБА_9 недостатньо врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу обвинуваченого, обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання та призначив покарання, яке, у зв`язку з несправедливою м`якістю, не буде необхідним та достатнім для виправлення та попередження нових злочинів.

Просив вирок Івано-Франківського міського суду від 16.10.2018 року відносно ОСОБА_9 скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_9 :

- за ст.198 КК України позбавлення волі на строк один рік;

- за ч.2 ст.286 КК України позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на термін 2 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України визначити ОСОБА_9 остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на термін 2 роки. В решті вирок залишити без змін.

Обвинуваченим ОСОБА_9 подано заперечення , в якому він просить відмовити у задоволенні апеляційних скарг прокурора та потерпілого ОСОБА_11 . Вказує, що посилання апелянтів на призначення йому занадто м`якого покарання та невідповідність покарання тяжкості вчинення злочину та його особі є безпідставними, оскільки суд першої інстанції в повній мірі обґрунтував та належним чином вмотивував застосування закону України про кримінальну відповідальність. Крім того, вважає доводи потерпілого ОСОБА_11 такими, що не заслуговують на увагу, оскільки він є потерпілим тільки по епізоду за ст.198 КК України і його позиція в суді першої інстанції стосувалась лише відшкодування йому завданих збитків у повному обсязі. Вважає вирок Івано-Франківського міського суду від 16 жовтня 2018 року законним, вмотивованим і обґрунтованим.

Крім того, до початку апеляційного розгляду обвинуваченим ОСОБА_9 подано заяву про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення від відбування покарання.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, підтримав доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_11 ;

- потерпілий ОСОБА_11 підтримав вимоги поданої ним апеляційної скарги, просив її задовольнити, підтримав доводи апеляційної скарги прокурора;

- обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_10 просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг прокурора та потерпілого, вирок суду залишити без змін та звільнити обвинуваченого від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році».

Потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 в судове засідання не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, заяв про розгляд апеляційної скарги за їх участю та про відкладення розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило, а тому, у відповідності до ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розгляд кримінального провадження проводився в порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України, і встановлені судом фактичні обставини вчинених ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, доведеність його вини та кваліфікація дій за статтями КК України, за якими він визнаний винуватим, у поданих апеляційних скаргах не оспорюється і апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.393 КПК України апеляційну скаргу має право подати потерпілий або його законний представник чи представник у частині, що стосується інтересів потерпілого, але в межах вимог,заявлених ним в суді першої інстанції.

Згідно із ч.1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної або майнової шкоди.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_11 є потерпілим від вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ст.198 КК України. При цьому, потерпілий ОСОБА_11 оскаржує вирок суду в частині призначення ОСОБА_9 покарання не тільки за ст.198 КК України, а й за ч.2 ст.286 КК України, де потерпілою від вчинення вказаного злочину є ОСОБА_18 , а не ОСОБА_11 .

Вказані обставини враховуються колегією суддів при розгляді апеляційної скарги, яку подано потерпілим ОСОБА_11 .

Крім того, потерпілим ОСОБА_11 під час апеляційного розгляду подано заяву, в якій він просить зазначити в описовій частині судового рішення опис технічних характеристик викраденого та знайденого автомобіля, що дасть йому можливість переоформити документи (техпаспорта на автомобіль) у МРЕВ Івано-Франківської області та законно користуватись автомобілем марки «ЗАЗ 110307-42».

З матеріалів провадження вбачається, що автомобіль марки «ЗАЗ 110307-42» дійсно був предметом кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_9 .

Зокрема, під час досудового розслідування, постановою слідчого від 08.08.2014 року автомобіль марки ЗАЗ білого кольору був визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні №0000430 за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч.2 ст.289, ч.1 ст.307 КК України (т. 4 а.п.68).

Відповідно до висновку експерта №09/12-0732 від 17.07.2014 року на автомобілі марки ЗАЗ (Славута), д.н.з. НОМЕР_6 проводились ремонтні роботи лакофарбового покриття, пов`язані з перефарбуванням, первинний колір лакофарбового покриття даного автомобіля темно-синій (т.4 а.п.46-48).

Згідно висновку експерта №09/06-24 від 08.07.2014 ідентифікаційний номер кузова « НОМЕР_7 » автомобіля марки ЗАЗ моделі 1103 (Славута), д.н.з. НОМЕР_6 , білого кольору без ознак механічного втручання, однак ідентифікаційний номер кузова піддавався зміні, його знищено кустарним способом і встановити первинний ідентифікаційний номер не представляється можливим (т. 4 а.п.61-64).

Враховуючи вищевикладене, колегією суддів встановлено, що речовий доказ автомобіль марки ЗАЗ моделі 1103 (Славута), ідентифікаційний номер кузова « НОМЕР_7 », д.н.з. НОМЕР_6 , білого кольору, який за вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2018 року повернуто ОСОБА_25 належить на праві власності останньому згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 , виданого 20.08.2008 року 1-шим МРВ ДАІ м. Івано-Франківськ з наступними технічними характеристиками: автомобіль марки «ЗАЗ» модель 11030742, синього кольору, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер автомобіля (VIN) НОМЕР_9 , тип і номер двигуна НОМЕР_10 .

Прокурор висловив свою незгоду в частині звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням за ч.2 ст.286 КК України та не призначення додаткової міри покарання у виді позбавлення керувати транспортними засобами, тому колегія суддів перевіряє оскаржуваний вирок також в цій частині.

Дії ОСОБА_9 вірно кваліфіковані за ст.198 КК України, оскільки він вчинив заздалегідь не обіцяне придбання, зберігання та збут майна, завідомо одержаного злочинним шляхом за відсутності ознак легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом, та за ч.2 ст.286 КК України, оскільки він, керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Згідно ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

При призначенні покарання ОСОБА_9 суд першої інстанції вказав на те, що враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості (ст.198 КК України) та тяжким злочином (ч.2 ст.286 КК України), дані про особу винного, зокрема те, що обвинувачений за місцем проживання характеризується позитивно, хоча раніше неодноразово судимий, востаннє 01.07.2008 Івано-Франківським міським судом за ч.3 ст.185, ч.4 ст.187 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки, звільнений 18.02.2010 на підставі ст.82 КК України, знятий з обліку 03.03.2011 за відбуттям покарання (т.5 а.п.173), неодружений, на утриманні має одну неповнолітню дитину, не працює, є пенсіонером внаслідок інвалідності, на диспансерних обліках ОНД та ОПНЛ №3 не перебуває, враховуючи стан його здоров`я, який згідно висновку МСЕК є інвалідом 3 групи внаслідок загального захворювання, згідно довідки Івано-Франківського обласного фтизіопульмунологічного центру (т.5 а.п.236, 249), а також виписки з медичної карти стаціонарного хворого ТБ 09, а також індивідуальної програми реабілітації інваліда №827, хворіє ВХХ ІІ, у зв`язку з чим під час досудового розслідування утримувався під вартою у спеціальній палаті Тисменицького протитуберкульозного диспансеру; та обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Так, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.66 КК України визнав обставинами, які пом`якшують покарання за ч.2 ст.286 КК України - щире каяття, активне сприяння досудовому розслідуванню, добровільне відшкодування завданих збитків та відсутність будь-яких претензій матеріального та морального характеру потерпілої ОСОБА_18 , а за ст.198 КК України - щире каяття.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив вид та розмір призначеного ОСОБА_9 покарання за ст.198 КК України та основного покарання за ч.2 ст.286 КК України, вказані покарання є необхідними та достатніми для його виправлення та попередження нових злочинів.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне незастосування щодо ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено у якості додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за ч.1 та 2 ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання.

З вироку вбачається, що суд не призначив обвинуваченому ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, належним чином не мотивував таке своє рішення, а лише послався на позицію прокурора та прохання потерпілої про не застосування щодо обвинуваченого позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк.

Колегія суддів вважає, що характер допущених обвинуваченим грубих порушень вимог правил дорожнього руху, внаслідок яких потерпілій були завдані тяжкі тілесні ушкодження, є достатньою підставою для застосування до ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Крім того, з вироку вбачається, що суд першої інстанції дійшов висновку щодо можливості застосування до ОСОБА_9 вимог ст. 75 КК України та звільнення його від відбування призначеного основного покарання з випробування, врахувавши ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу винного та пом`якшуючі покарання обставини, а також те, що з часу вчинення інкримінованих ОСОБА_9 злочинів минуло понад 4 роки, упродовж яких інших злочинів ОСОБА_9 не вчинено, позицію прокурора, що просив призначити обвинуваченому покарання за ст. 198 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік, за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки (без позбавлення права керувати транспортними засобами), за сукупністю злочинів позбавлення волі на строк 4 роки, позицію потерпілої ОСОБА_18 , що не має претензій майнового та морального характеру до обвинуваченого та не бажає, щоб до обвинуваченого було застосоване покарання, пов`язане із позбавленням або обмеженням волі, а також позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк (т.2 а.п.26, т.5 а.п.195-197), позицію потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , що просили відшкодувати завдані їм збитки у повному обсязі; позицію потерпілого ОСОБА_14 , що згідно поданої заяви просив розглядати справу за його відсутності, цивільний позов задовольнити у повному обсязі, щодо покарання обвинуваченого поклався на розсуд суду (т.5 а.п.205), позицію обвинуваченого та його захисника, що просили суворо не карати обвинуваченого.

Відповідно до вимог до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим.

На думку колегії суддів, звільнення обвинуваченого від відбування покарання, враховуючи ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину та наслідки які настали, - не може застосовуватися до обвинуваченого, оскільки таке покарання не буде відповідати меті покарання, що передбачена вимогами ст. 50 КК України, зокрема запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував вимоги ст.75 КК України та звільнив обвинуваченого від призначеного покарання у виді позбавлення волі є справедливими, оскільки таке рішення суду не сприяє виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Згідно вимог пунктів 2, 4 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання та неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Разом з тим, до початку апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_9 подав заяву про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення від відбування покарання. Зокрема, вказує, що він вчинив злочин середньої тяжкості - за ст.198 КК України та тяжкий злочин з необережності за ч.2 ст.286 КК України, вчинив їх до дня набрання чинності цим Законом, має на утриманні одну неповнолітню дитину, стосовно якої він непозбавлений батьківських прав, та є інвалідом 3 групи внаслідок загального захворювання (туберкульоз), а тому вважає, що на нього поширюється дія пунктів «в», «г» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Так, відповідно до ч. 1 ст.10 Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22.12.2016 року (набрав чинності 07 вересня 2017 року), питання про застосування амністії суд вирішує також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їхніх захисників чи законних представників.

Пунктом г) ч. 2 ст. 10 Закону України «Про амністію у 2016 році» визначено, що застосування цього Закону здійснюється щодо осіб, стосовно яких ухвалені вироки, що не набрали законної сили, за клопотанням самої особи, її захисника чи законного представника.

Частиною 1 статті 13 зазначеного Закону передбачено, що його дія поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на осіб, які вчинили триваючі або продовжувані злочини, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання чинності цим Законом.

Згідно ст.15 Закону України «Про амністію у 2016 році» особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, у частині вироку, що не була виконана на день набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі особи, визнанні винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 КК України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 КК України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які не позбавлені батьківських прав та на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років. А відповідно до п. «г» ст. 1 вказаного Закону звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким, необережного злочину, який не є особливо тяжким, яких на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнано інвалідами першої, другої чи третьої групи, а також хворими на активну форму туберкульозу (диспансерні категорії 1 - 4).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_9 вчинив злочини у 2014 році, тобто до набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році».

Інкриміновані ОСОБА_9 злочини за ст.198 КК України відносяться до злочинів середньої тяжкості та ч. 2 ст. 286 КК України тяжких злочинів, вчинених з необережності.

Окрім того, обвинуваченим ОСОБА_9 надано докази того, що на його утриманні знаходиться неповнолітня дочка, стосовно якої він не позбавлений батьківських прав Зокрема, зі змісту копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_11 , виданого 28 липня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, вбачається, що ОСОБА_9 є батьком ОСОБА_26 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 7 а.п.80).

Колегія суддів також приймає до уваги надані обвинуваченим ОСОБА_9 , на підтвердження його інвалідності, копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0885350 від 07.06.2017 року та виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ №0468030 від 01.12.2014 року (том 7 а.п.81-82), відповідно до яких обвинуваченому було встановлено третю групу інвалідності на строк до 01 липня 2018 року.

Зазначені обставини вказують на те, що на обвинуваченого ОСОБА_9 поширюється дія п. «в» та п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Обмежень, визначених ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» щодо застосування вказаного Закону до обвинуваченого, встановлено не було.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 . Закон України «Про амністію у 2016 році» та звільнити його від відбування покарання, призначеного за вироком суду.

Керуючись ст.ст.370, 374, 404, 405, 407, 409, 418, 413, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури ОСОБА_12 задовольнити, а апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_9 скасувати в частині призначення покарання та застосування вимог ст.75 КК України і звільнення обвинуваченого від відбування покарання та постановити новий вирок.

Вважати, що вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2018 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.198, ч.2 ст.286 КК України.

Призначити ОСОБА_9 покарання:

- за ст.198 КК України позбавлення волі на строк 1 (один) рік;

- за ч.2 ст.286 КК України позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України призначити ОСОБА_9 остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

В решті вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2018 року залишити без змін.

На підставі п «в» та п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання.

Вирок Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5