н/п 1-кп/640/401/19
"03" квітня 2019 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3 ,
захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженця м. Куп`янськ-Вузловий, Харківської області, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1
в скоєні злочинів передбачених ч.3 ст.28, ч.1 ст.205-1, ч.3 ст.28 ч.2 ст.205-1, ч.3 ст. 28 ч.2 ст. 205, ч.5 ст. 27 ч.1 ст. 212 КК України , -
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уроженки м.Персь РФ, громадянки України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
в скоєні злочинів передбачених ч.3 ст.28 ч.1 ст.205-1, ч.3 ст.28 ч.2 ст.205-1, ч.3 ст. 28 ч.2 ст. 205, ч.5 ст. 27 ч.1 ст. 212 КК України , -
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уроженки м.Харкова, громадянки України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 ,
в скоєні злочинів передбачених ч.3 ст.28 ч.1 ст.205-1, ч.3 ст.28 ч.2 ст.205-1, ч.3 ст. 28 ч.2 ст. 205, ч.5 ст. 27 ч.1 ст. 212 КК України , -
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уроженця м.Харкова, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_4 ,
в скоєні злочинів передбачених ч.5 ст.27, ч.1 ст.205-1 КК України,-
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уроженця м.Курськ РФ, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_3 ,
в скоєні злочину передбаченого ч.5 ст.27, ч.1 ст.205-1 КК України
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уроженця м.Харкова, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_5 ,-
в скоєні злочину передбачених ч.5 ст.27, ч.2 ст.205-1 КК України,-
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уроженця м.Харкова, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_6 ,
в скоєні злочинів передбачених ч.1 ст.212, ч.1 ст. 366 КК України, -
У судовому засіданні прокурор просив призначити справу до судового розгляду.
Захисники та обвинувачені вважали, що обвинувальний акт підлягає поверненню, оскільки не відповідає вимогам ст. 291 КПК України. При цьому захисники подали відповідні письмові клопотання.
Прокурор вважав, що підстави для повернення обвинувального акту відсутні.
Відповідно до ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні, суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.
Тобто, після отримання обвинувального акту суд зобов`язаний перевірити його на відповідність вимогам ст.291 КПК України, з`ясувати достатність фактичних і юридичних підстав для прийняття одного з рішень, передбачених ч.3 ст.314 КПК України, та вирішити питання, пов`язані з підготовкою кримінального провадження до судового розгляду. Завданням підготовчого провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду.
В ст.ст. 109, 291 КПК України викладено вичерпні вимоги до змісту обвинувального акта та його додатків. Повернення обвинувального акта прокурору зі стадії підготовчого провадження в суді першої інстанції, допускається лише у разі порушення прокурором чи слідчим цих вимог.
У відповідності до ч.4 ст.110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, тобто підводиться підсумок стадії досудового розслідування шляхом формулювання офіційного обвинувачення.
Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт, поряд з іншими відомостями, повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Обвинувачення, як зазначено в п.13 ст.3 КПК України, це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно вимог кримінального процесуального закону формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.
До процедури висунення обвинувачення в порядку, передбаченому КПК, на стадії досудового розслідування особа перебуває у статусі підозрюваного.
Підозра є обґрунтованим припущенням про вчинення особою кримінального правопорушення, повідомлення про яке складається на певному етапі досудового розслідування, коли є підстави для формулювання підозри (частина перша статті 276 КПК). Повідомлення про підозру персоніфікує кримінальне провадження, є юридичним фактом, що породжує виникнення кримінальних процесуальних правовідносин, та етапом, з якого починає реалізовуватися кримінальна відповідальність.
Наведені теоретичні положення є підґрунтям для висновку про нетотожність понять "підозра" і "обвинувачення", які, попри наявність спільних рис (одні і ті ж обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні), є різними етапами досудового розслідування з притаманним лише їм специфічним комплексом гарантій прав та обов`язків і порядку здійснення процесуальних дій. З огляду на це недопустимим є використання зазначених понять як синонімів у різних процесуальних документах, оскільки вони не можуть вважатися рівнозначними, незважаючи на подібність стилістичного викладу фактичних даних у повідомленні про підозру та обвинувальному акті (правова позиція ВСУ від 24 листопада 2016 року № 5-328кс16)
З обвинувального акту вбачається, що в ньому зазначається про підозру обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у скоєні злочинів, і що вони підозрюються у вчинені злочинів. Правова кваліфікація вчинених ними дій викладена також у формі підозри, при цьому ні слідчий, ні прокурор не впевнені в кваліфікації дій обвинувачених (за ч.2 ст.205, ч.1, ч.2 ст.205-1 КК України), оскільки вона містить сполучник «або» , зокрема зазначено «створення або придбання», «проведення реєстрації юридичної особи або фізичної особи », тобто відсутнє твердження про вчинення обвинуваченими діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
Також в обвинувальному акті, правова кваліфікація дій обвинувачених ( ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , )викладена як пособництво ч.5 ст. 27 КК України
Частиною 5 ст. 27 КК України передбачено, що пособником є особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню злочину іншими співучасниками, а також особа, яка заздалегідь обіцяла переховати злочинця, знаряддя чи засоби вчинення злочину, сліди злочину чи предмети, здобуті злочинним шляхом, придбати чи збути такі предмети, або іншим чином сприяти приховуванню злочину.
Разом з тим, в обвинувальному акті відсутній виклад дій обвинувачених, як пособників, передбачених ч.5 ст. 27 КК України, тобто обвинувачення є не конкретним, що в свою чергу порушує право на захист.
Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Норми КПК України покладають на суд обов`язок роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення (ст. 348 КПК України), а також ряд інших прав, безпосередньо пов`язаних з обвинуваченням (ст.56 КПК України).
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьєта Сассі проти Франції», п.52).
Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується саме змісту фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд з прав людини покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).
Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року.
Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду.
Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, направлений до суду обвинувальний акт вказаним вимогам не відповідає.
У відповідності до усталеної практики Верховного Суду України, у разі виділення матеріалів кримінального провадження стосовно інших співучасників кримінального правопорушення в окреме провадження, посилання в обвинуваченні на прізвища вказаних осіб є неприпустимим.
Вказавши в обвинувальному акті ОСОБА_14 , як співучасника вчинення злочину наряду із обвинуваченими, орган досудового розслідування мав би виконати з ним вимоги ст. 290 КПК України, висунути обвинувачення, а в обвинувальному акті зазначити його повні анкетні дані.
За таких обставин, на думку суду, при здійсненні судового розгляду кримінального провадження в межах поданого прокурором обвинувального акту, в якому зазначаються як співучасник скоєння кримінального правопорушення особа, щодо якої виділено матеріали досудового розслідування в окреме кримінальне провадження, не представляється за можливе реалізувати його право на особисту присутність в судовому засіданні зокрема та право на захист загалом.
Натомість, міжнародні стандарти у галузі, судочинства послідовно стверджують про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом, на справедливий судовий розгляд.
Так, відповідно до частини другої статті 6 Конвенції про захист, прав людини і основоположних свобод, частини другої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні, права, частини першої статті 11 Загальної декларації прав людини кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Зазначений виклад обвинувачення є неприпустимим, оскільки містить посилання на вчинення злочинів у співучасті з особою, яка не є обвинуваченою в даному кримінальному провадженні та вказує на порушення вимог Конституції України та КПК України.
Наведені порушення, шляхом позбавлення гарантованих Конституцією України та КПК України прав учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, на думку суду, під час судового розгляду перешкоджають розгляду обвинувального акту по суті та унеможливлять, за результатами такого судового розгляду, ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення.
Таким чином, суд приходить до висновку, що прокурором не виконані в повному обсязі вимоги ст. 291 КПК України, тому затвердження прокурором відповідного обвинувального акту, який складений слідчим, не засновано на вимогах закону, що грубо порушує право обвинувачених на захист.
Разом з тим, посилання захисників на відсутність гербової печатки органу прокуратури на обвинувальному акті, є безпідставним. Так, у ч.3 ст. 291 КПК України містяться вимоги щодо посвідчення обвинувального акту виключно шляхом підпису слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно. Жодних додаткових вимог щодо посвідчення обвинувального акту у ст. 291 КПК України не зазначено.
Також, суд позбавлений можливості перевірити зазначення у реєстру матеріалів досудового розслідування відомостей, стосовно усіх прийнятих процесуальних дій та реквізити процесуальних рішень, оскільки матеріали кримінального провадження у суду відсутні та на даній стадії прокурором не надаються..
Враховуючи, що обвинувальний акт не відповідає вимогам, встановленим п. 5 ч.2 ст. 291 КПК України, а тому у відповідності до п.3 ч.3 ст.314 КПК України підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.
У зв`язку із повернення обвинувального акту прокурору клопотання захисників про тимчасовий доступ до речей та документів та виклику свідка, судом не розглядаються.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 110, 291, 314 КПК України, суд, -
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м.Харкова протягом 7 днів з дня її проголошення.
Повний текст виготовлений 08.04.2019р.
Суддя ОСОБА_1