ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/69/19 Справа № 180/2377/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

розглянувши 18 січня 2019 року у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2018 року, про арешт майна у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000708 від 07 листопада 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі, ОСОБА_6 просить поновити йому строк на апеляційне оскарження ухвали, та скасувати її.

В обґрунтування зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною. Зазначає, що про розгляд клопотання його не було повідомлено. Під час розгляду клопотання, слідчий суддя не з`ясував підстави затримання автомобіля працівниками поліції та законність його огляду, не вислухав пояснення особи, в якої вказаний автомобіль було вилучено. Також вказує на те, що не було визначено наявність будь-яких доказів, які б свідчили про те, що на вказаному автомобілі було скоєно злочин та що на ньому маються сліди злочину чи речові докази.

Разом з апеляційною скаргою, ОСОБА_6 заявив клопотання про поновлення пропущеного строку, мотивуючи його тим, що про розгляд клопотання власник майна не знала, а дізналась випадково лише 21.12.2018 року.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання слідчого CB Марганецького ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області майора поліції ОСОБА_7 про арешт майнау кримінальному провадженні № 0000708 від 06.11.2018 року.Накладено арешт на вилучений у ході огляду місця події 06.11.2018 року автомобіль марки ВАЗ 21013 д.н.з. ф НОМЕР_1 , який належить згідно технічного паспорту ОСОБА_8 , з метою подальшого проведення досудового розслідування кримінального провадження.

Обґрунтовуючи своє рішення, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання слідчого відповідає вимогам ст.ст.132, 171 КПК України, що існує сукупність підстав та розумної підозри, що вказане рухоме майно (транспортний засіб) може бути речовим доказом у справі, а також те, що арешт даного майна необхідний з метою забезпечення речового доказу і таке обмеження права власності буде розумним та співрозмірним обмеженням права власності особи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляції, колегія суддів приходить до висновку, що вона підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 395 КПК України на ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Частиною 1 ст. 117 КПК України передбачено, що пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи.

Відповідно до змісту п.4) ч.3 ст.399 КПК України питання про поновлення строку на апеляційне оскарження вирішує суд апеляційної інстанції, тому, виходячи з того, що ухвала слідчого судді від 07 листопада 2018 року постановлена без виклику апелянта, зазначене рішення суду було отримано ним лише 21 грудня 2018 року, дані про направлення та отримання зазначеної ухвали скаржником раніше зазначеної дати в матеріалах судового провадження відсутні, колегія суддів вважає, що строк на подачу апеляційної скарги на зазначену ухвалу слідчого судді першої інстанції пропущено з поважних причин, зазначених у клопотанні, тому клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді підлягає задоволенню.

Надаючи оцінку правильності висновків слідчого судді, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року, який набрав чинності 28 лютого 2016 року (тут та далі - Закону) арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно в тому числі є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Так, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: - існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження; - потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; - може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З наданих матеріалів випливає, що існує об`єктивна необхідність для того, аби зберегти вказаний автомобіль шляхом накладення на нього арешту з тією метою, що повернення автомобіля може призвести до його приховування, знищення, пошкодження, відчуження або інших наслідків, які перешкоджатимуть встановленню істини у кримінальному провадженні потягне за собою втрату доказів вчинення кримінального правопорушення в межах проведення досудового розслідування.

Наявність такої підозри дає підстави обґрунтовно припускати, що майно автомобіль, є речовими доказами, внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Таким чином, зазначене майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів, оскільки арешт на майно, що є речовим доказом у кримінальному провадженні, за правилами ч. 3 ст. 170 КПК України може бути накладений незалежно від суб`єкту, що є його власником, та процесуального статусу останнього, а отже оскаржувана ухвала слідчого судді є обґрунтованою та відповідає вимогам процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не спростовують вищенаведених висновків колегії суддів.

Крім того, оскільки дане кримінальне провадження перебуває на стадії досудового розслідування та на даний час триває перевірка відповідних обставин у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку. У випадку, якщо наявність зв`язку між арештованим майном та розслідуваним злочином у межах досудового розслідування буде спростована, або стороною обвинувачення у строки, розумні у сенсі ст. 28 КПК України, не будуть вжиті належні заходи для перевірки відповідних обставин, заявник не позбавлений права ініціювати в порядку ст. 174 КПК України питання про скасування накладеного арешту.

Враховуючи вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя діяв у спосіб та у межах діючого законодавства.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не виявлено.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Арешт накладено з метою збереження речових доказів та запобіганню подальшогойого приховування, знищення, пошкодження, відчуження або інших наслідків, які перешкоджатимуть встановленню істини у кримінальному провадженні потягне за собою втрату доказів вчинення кримінального правопорушення в межах проведення досудового розслідування, та яке має доказове значення по кримінальному провадженню.

В даному випадку доводи які викладені в клопотанні щодо необхідності подальшого утримання зазначеного майна під арештом, превалюють над доводами апелянта щодо необхідності скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Таким чином, у задоволенні апеляційної скарги про скасування арешту майна слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 117, 131, 132, 170-173, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання ОСОБА_6 про поновлення пропущеного процесуального строку апеляційного оскарження ухвали - задовольнити, та поновити останньому строк на оскарження ухвали слідчого судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2018 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2018 року, про арешт майна у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000708 від 07 листопада 2018 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4