У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001095, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2018 року відносно
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Полянка Арбузинського району Миколаївської області, мешкав у АДРЕСА_1 , відбуває покарання в державній установі «Ольшанська виправна колонія (№ 53)», раніше судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 393 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 ,
захисник ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2018 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 393 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, ухвалено до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.07.2015 р. за ч. 2 ст. 186 КК України, та визначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 3 років 2 місяців позбавлення волі.
Ухвалено початок строку відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з 18.07.2018 р., запобіжний захід до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_5 обрати тримання під вартою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить призначити йому справедливе покарання за ч. 1 ст. 393 КК України.

Узагальнені доводи апелянта.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що його відсутність у бараку не була втечею з місць позбавлення волі. Фактично він приховувався від конкретної людини, з якою мав конфлікт на ґрунті неприязних стосунків, оскільки той погрожував його життю та здоров`ю, що можуть підтвердити співробітники державної установи «Ольшанська виправна колонія (№ 53)».
Звертає увагу на те, що свідомо не покидав межі зони, не дивлячись на сприятливі умови для втечі, ховався в тому місці, де його знайшов працівник колонії. Супротив він не чинив та знав, що його етапують до СІЗО.
Вважає покарання, передбачене ч. 1 ст. 393 КК України, несправедливим, просить врахувати строк відбування покарання в колонії та в СІЗО за сукупністю.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

10.07.2015 р., ОСОБА_5 , як засуджений Заводським районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, відбуває покарання у відділенні СПС № 5 державної установи «Ольшанська виправна колонія (№ 53)», розташованої в смт. Ольшанське Миколаївського району Миколаївської області, вул. Промислова, 1. ОСОБА_5 був ознайомлений з Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, порядком і умовами відбування покарання у виді позбавлення волі, а також попереджений про дисциплінарну і кримінальну відповідальність за здійснення правопорушень і злочинів, передбачених ст. ст. 132, 134 КВК України та ст. 393 КК України. 01.12.2017 р. близько 04.00 год. ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, таємно, з особистих спонукань, намагався вчинити втечу із установи виконання покарань, самовільно залишив відділення СПС № 5 і направився до контрольної зони № 2, однак довести свій злочинний намір, спрямований на втечу з місця позбавлення волі, до кінця не зміг з причин, що не залежали від його волі, оскільки його було виявлено співробітниками державної установи «Ольшанська виправна колонія (№ 53)».
Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 393 КК України, як закінчений замах на втечу з місця позбавлення волі, вчинений особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі.
Обираючи вид та міру покарання ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який за місцем відбування покарання характеризується негативно, за час відбування покарання з 20.04.2015 р. заохочень не має, має непогашені стягнення, раніше неодноразово судимий, визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, захисника ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні вказаного у вироку злочину за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами, аналіз яких наведений у вироку. Дії обвинуваченого ОСОБА_5 , кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 393 КК України, як закінчений замах на втечу з місця позбавлення волі, вчинений особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, та апелянтом не оспорюються.

Щодо призначеного ОСОБА_5 покарання, то апеляційний суд вважає його достатньо мотивованим і обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до вимог, викладених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Наведених вимог при призначенні ОСОБА_5 покарання, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції дотримався.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 вчинив злочин середньої тяжкості, за місцем відбування покарання характеризується негативно, за час відбування покарання з 20.04.2015 р. заохочень не має, має непогашене стягнення, раніше неодноразово судимий. Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття, обставини, які обтяжують покарання, відсутні.

За наведеного, суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_5 покарання, дотримався вимог чинного кримінального законодавства. Саме таке покарання, на думку апеляційного суду, відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання занадто суворим та таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства, не вбачається.

Доводи апелянта про те, що він не збирався втікати з місця позбавлення волі є необґрунтованими, оскільки, відповідно даним технічних носіїв, в суді першої інстанції ОСОБА_5 обставини вчинення злочину визнав, і обставиною, яка пом`якшує його покарання, враховано визнання вини.

Щодо доводів апелянта про необхідність врахувати строк відбування покарання в колонії та в СІЗО за сукупністю, то слід зазначити, що з аналізу матеріалів кримінального провадження вбачається, що в межах даного кримінального провадження питання про обрання ОСОБА_5 запобіжного заходу не вирішувалось, а тому суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 вірно ухвалив початок строку відбування покарання обчислювати з 18.07.2018 р., тобто з дня проголошення вироку.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, вирок суду є законним і підстав для його зміни, як того просить апелянт, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2018 року відносно ОСОБА_5 без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_5 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

_____________________ _____________ ______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3