МИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 480/823/19
Провадження № 1-кс/480/74/19
УХВАЛА
Іменем України
21 травня 2019 року м.Миколаїв

Слідчий суддя Миколаївського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , представника установи виконання покарань ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_6 (який бере участь у судовому засіданні дистанційно з приміщення Державної установи Ольшанська виправна колонія (№53), розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в режимі відео-конференції із Державною установою Ольшанська виправна колонія (№ 53) скаргу захисника ОСОБА_4 , подану в інтересах ОСОБА_6 , в порядку, передбаченому ст. 206 КПК України, про звільнення з місця відбування покарання ОСОБА_6 у зв`язку із фактичним відбуттям призначеного покарання у вигляді позбавлення волі строком на 15 років,

встановив:
10.05.2019 року до Миколаївського районного суду Миколаївської області надійшла скарга захисника ОСОБА_4 , подана в інтересах ОСОБА_6 , в порядку, передбаченому ст.206 КПК України, про звільнення з місця відбування покарання ОСОБА_6 у зв`язку із фактичним відбуттям призначеного покарання у вигляді позбавлення волі строком на 15 років.

Обґрунтовуючи скаргу захисник посилається на те, що наразі в Державній установі Ольшанська виправна колонія (№ 53) відбуває покарання ОСОБА_6 , відносно якого 09 грудня 2013 року постановлено вирок Сімферопольським районним судом Автономної Республіки Крим, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.28, п.п. 3, 6, 12 ч.2 ст.115, ч.3 ст.146, ч.4 ст.187, ч.3 ст.15, ч.4 ст.190, ч.4 ст.190, ч.3 ст.28, ч.2 ст.15, ч.3 ст.357, ч.3 ст.28, ч.3 ст.357, ч.3 ст.28, ч.1 ст.358, ч.3 ст.28, ч.3 ст.358, ч.3 ст.28, ч.4 ст.358 КК України та призначено покарання, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі, з конфіскацією усього особистого майна. Вказаний вирок законної сили не набрав, оскільки був оскаржений в апеляційному порядку. Апеляційні скарги розглядалися Апеляційним судом Автономної Республіки Крим, у той час як розпочалася окупація АР Крим та м.Севастополь Російською Федерацією, у зв`язку з чим рішення судів апеляційної та касаційної інстанції приймалися відповідно до законодавства Росії, судами які були утвореними окупаційною владою. Відповідно до законодавства України вказані судові рішення є недійсними та не створюють правових наслідків, у зв`язку з чим 30 січня 2018 року захистом ОСОБА_6 було подано апеляцію на вирок Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 09.12.2013 року, з клопотанням про відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Станом на день написання скарги, Київським апеляційним судом розглядаються апеляції засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , проте суд ще не перейшов до стадії розгляду апеляцій по суті через невиконання Голосіївським районним судом м.Києва як судом першої інстанції, визначеним ухвалою Апеляційного суду м.Києва в порядку визначення підсудності через невиконання ним ст.ст. 351, 354 КПК України (в редакції 1960 року). Згідно положень ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України від 21 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі - Закон № 838-VIII), що набрав чинності 24 грудня 2015 року, ОСОБА_6 мав бути звільнений з місць позбавлення волі 9 травня 2019 року, оскільки він вже протягом 7,5 років перебуває в місцях попереднього ув`язнення, та враховуючи норми ст. 72 КК України ОСОБА_6 вважається таким, що відбув призначене йому покарання терміном 15 років. Станом на день звернення до суду зі скаргою, ОСОБА_6 позбавлений свободи 7 років та 6 місяців з дати затримання (08 листопада 2011 року), та 09.05.2019 року має бути звільнений з місць відбування покарання чи попереднього ув`язнення. При зарахуванні його відповідно до вимог Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року як один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, цей строк становить 15 років (з розрахунку 1 день тримання під вартою до набуття вироком законної сили - за 2 дні позбавлення волі). Отже, 08.05.2019 року збігає максимально можливий строк тримання ОСОБА_6 під вартою з метою виконання вироку суду (враховуючи неможливість призначення більшого покарання, ніж визначено у вироку від 09 грудня 2013 року). Відповідно, після 08 травня 2019 року, з урахуванням вимог ч.5 ст. 72 КК України (в редакції від 25.12.2015), ОСОБА_6 буде утримуватись без рішення суду. У зв`язку з чим, захисник ОСОБА_4 вказав, що ОСОБА_6 підлягає негайному звільненню з Державної установи «Ольшанська виправна колонія (№53)» Міністерства юстиції України.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_4 підтримав подану скаргу та пояснив, що ОСОБА_6 утримується під вартою з моменту затримання, що складає 7 років 6 місяців. Враховуючи положення ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_6 фактично відбув покарання, призначене вироком Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 09.12.2013 року. У зв`язку із зазначеним захисник ОСОБА_4 просив вказану скаргу задовольнити у повному обсязі.

ОСОБА_6 підтримав скаргу свого захисника.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти скарги; вказував на її необґрунтованість та непідсудність розгляду Миколаївському районному суду Миколаївської області, так як кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 розглядається Київським апеляційним судом. Одночасно зазначив, що відсутні підстави для розгляду скарги в прядку ст.206 КПК України, оскільки рішення суду відносно ОСОБА_6 не набрало законної сили. В ухвалах Київського апеляційного суду не має посилань щодо звільнення ОСОБА_6 з-під варти. Отже, підстав для задоволення скарги не має.

Представник установи виконання покарання ОСОБА_5 у судовому засіданні вказував на те, що ОСОБА_6 прибув до установи виконання покарання на підставі індивідуального наряду та підстави для переведення його до місць попереднього ув`язнення відсутні. Такою підставою для переведення ОСОБА_6 може бути ухвала суду або наряд. Також заперечував проти задоволення скарги.

Заслухавши в судовому засіданні учасників судового провадження, дослідивши матеріали надані сторонами, слідчим суддею встановлено наступне.

Вимогами статті 206 КПК України передбачено, що, кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи. Якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.

Надана до суду скарга адвоката ОСОБА_4 ґрунтується на засадах, викладених в ст.206 КПК України, тому, слідчий суддя здійснює розгляд вказаної скарги, керуючись вимогами саме ст.206 КПК України, норми якої прямо стосуються випадків, коли на момент розгляду скарги на незаконне утримання особи під вартою, ця особа продовжує незаконно утримуватись під вартою.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 утримується під вартою з 08.11.2011 року, коли був затриманий в порядку ст.115 КПК України (в редакції КПК України від 28.12.1960 року №1001-05, що діяв на момент затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення).

Вироком Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.28, п.п.3, 6, 12 ч.2 ст.115, ч.3 ст.146, ч.4 ст.187, ч.3 ст.15, ч.4 ст.190, ч.4 ст.190, ч.3 ст.28, ч.2 ст.15, ч.3 ст.357, ч.3 ст.28, ч.3 ст.357, ч.3 ст.28, ч.1 ст.358, ч.3 ст.28, ч.3 ст.358, ч.3 ст. 28, ч.4 ст.358 КК України та призначено покарання, на підставі ч.4 ст.70 КК України, у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі, з конфіскацією усього особистого майна.

Не погоджуючись із таким вироком суду, ОСОБА_6 та його захисник у встановлений КПК України строк звернулися із апеляціями, які були отримані та зареєстровані судом першої інстанції.

20.02.2014 року з боку Російської Федерації відбулось силове захоплення органів державної влади України, розташованих в АР Крим та, в подальшому, відбулась повна окупація території півострову.

Ухвалою судової колегії по кримінальним справам Апеляційного суду Республіки Крим (утвореного окупаційною владою) від 23.10.2014 року вирок Сімферопольського районного суду АР Крим відносно ОСОБА_6 змінений в сторону пом`якшення міри покарання з 15 років позбавлення волі на 13 років, а ОСОБА_6 було направлено відбувати призначене покарання до місць відбування покарань, що знаходились на території Російської Федерації.

Ухвалою Верховного Суду Республіки Крим від 19.05.2016 року, утвореного Російською Федерацією на тимчасово окупованій території АР Крим, вищевказані судові рішення були скасовані; дії ОСОБА_6 були перекваліфіковані і було призначено остаточне покарання у вигляді 12 років позбавлення волі.

17.03.2017 року ОСОБА_6 за його особистою заявою було передано з території Російської Федерації компетентним органам України та переміщено до міста Харкова, де він утримувався в ДУ Харківська установа виконання покарань (№27).

Рішенням комісії ДУ Харківська установа виконання покарань (№27) (протокол №52 від 27.12.2017 року) ОСОБА_6 визначено виправну колонію максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщенні камерного типу, з яким ОСОБА_6 ознайомлено 28.12.2017 року.

Відповідно до розпорядження Міністерства юстиції України №13980/23.0/32-17 від 29.12.2017 року ОСОБА_6 направлено із Харківської установи виконання покарань (№27) до Ольшанської виправної колонії (№53) для подальшого відбування покарання.

05.05.2017 року співучасниця ОСОБА_6 за вироком суду засуджена ОСОБА_7 , подала заяву про поновлення строків на апеляційне оскарження.

Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 14.11.2017 року апеляційне провадження у справі за апеляцією ОСОБА_7 на вирок Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 09.12.2013 року закрито у зв`язку з відмовою апелянта від своїх апеляційних вимог.

Ухвалою Верховного Суду від 01.11.2018 року скасовано ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 14.11.2017 року у справі №752/10851/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на вирок Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 09.12.2013 року і направлено справу на новий апеляційний розгляд.

30 січня 2018 року захистом ОСОБА_6 було подано апеляцію на вирок Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 09.12.2013 року, з клопотанням про відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, які, разом з відновленими матеріалами кримінального провадження відносно ОСОБА_6 приєднані до матеріалів судового провадження за апеляцією ОСОБА_7 .

Відповідно до відповіді на запит Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11.05.2019 року, у провадженні Київського апеляційного суду перебувають матеріали провадження №752/10851/17 за апеляцією, у тому числі, ОСОБА_6 на вирок Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 09.12.2013 року. Рішення про обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 . Київським апеляційним судом не приймалось.

Остаточне рішення у вказаному провадженні на день розгляду скарги не прийняте, про що свідчить лист Київського апеляційного суду №6636/0506/19 від 14.05.2019 року

Таким чином, вирок відносно ОСОБА_6 згідно з діючим законодавством України законної сили не набрав.

На момент постановлення вироку Сімферопольським районним судом АР Крим не було встановлено фактів незаконного тримання ОСОБА_6 під вартою. На даний час вирок по обвинуваченню ОСОБА_6 законної сили не набрав, а тому відносно останнього діє запобіжний захід, обраний Сімферопольським районним судом АР Крим у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу.

Відповідно до ч.3,4 ст.206 КПК України слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.

Враховуючи зазначене, слідчий суддя вважає, що скарга необґрунтована і задоволенню не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні вимог скарги, слідчий суддя також керується тим, що ч.5 ст.72 КК України була змінена згідно із Законами №270-VI від 15.04.2008 року №838-VІІІ від 26.11.2015 року, №2046-VІІІ від 18.05.2017 року та на даний час викладена в такій редакції: «Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування».
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України в дії Закону України №838-VІІІ від 26.11.2015 року, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє увя`знення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Закон України №838-VІІІ від 26.11.2015 року застосовується до всіх осіб щодо яких на момент набрання чинності цього Закону вступив в законну силу обвинувальний вирок, покарання за яким не відбуте повністю. Враховуючи, що вирок відносно ОСОБА_6 законної сили не набрав, підстав для застосування ч.5 ст.72 КК України ст.72 КК України у слідчого судді немає.

У той же час, у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 є особою до якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою і він утримується в установі виконання покарання.

Частинами 5, 6 статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засадикримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Оскільки на стадії судового розгляду чинним КПК України не передбачено окремої статті, щодо реагування слідчого судді на скаргу щодо місця утримання особи, яка тримається під вартою, тому на думку суду положення ст.206 КПК України також розповсюджуються на вказані правовідносини.

Статтею 12 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Кожен, кого затримано через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення або інакше позбавлено свободи, повинен бути в найкоротший строк доставлений до слідчого судді для вирішення питання про законність та обґрунтованість його затримання, іншого позбавлення свободи та подальшого тримання. Затримана особа негайно звільняється, якщо протягом сімдесяти двох годин з моменту затримання їй не вручено вмотивованого судового рішення про тримання під вартою.

Про затримання особи, взяття її під варту або обмеження в праві на вільне пересування в інший спосіб, а також про її місце перебування має бути негайно повідомлено її близьких родичів, членів сім`ї чи інших осіб за вибором цієї особи в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Кожен, хто понад строк, передбачений цим Кодексом, тримається під вартою або позбавлений свободи в інший спосіб, має бути негайно звільнений.

Затримання особи, взяття її під варту або обмеження в праві на вільне пересування в інший спосіб під час кримінального провадження, здійснене за відсутності підстав або з порушенням порядку, передбаченого цим Кодексом, тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до ст.1 Закону України Про попереднє ув`язнення попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Згідно з положеннями ст.22 Закону України Про попереднє ув`язнення нагляд за додержанням законів у місцях попереднього ув`язнення здійснюється прокурором шляхом реалізації повноважень щодо нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Постанови і вказівки прокурорів щодо додержання встановлених законодавством порядку і умов тримання осіб, взятих під варту, підлягають обов`язковому виконанню адміністрацією місць попереднього ув`язнення.

На підставі викладеного вище, з урахуванням повноважень слідчого судді, викладених у ч. ч. 1, 6 ст.206 КПК України та загальних засад кримінального провадження, зокрема ч.6 ст.9 КПК України, слідчий суддя вважає, що з метою перевірки доводів скарги щодо тримання ОСОБА_6 під вартою в Державній установі Ольшанська виправна колонія (№53), слід доручити прокурору здійснити перевірку фактів викладених в скарзі захисника щодо тримання ОСОБА_6 під вартою в Державній установі Ольшанська виправна колонія (№53).

Згідно з положеннями ст. 309 КПК України дана ухвала слідчого судді не зазначена у переліку ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Однією з засад кримінального провадження є також забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності (пункт 17 частини першої статті 7 КПК), а її зміст розкрито у статті 24 КПК, згідно з частиною першою якої кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК.

Оскільки слідчий суддя у кримінальному провадженні ухвалив рішення, яке не зазначено у ст.309 КПК України, то у зв`язку загальними принципами кримінального провадження, які полягають у верховенстві права та законності, на вказану ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною 12 жовтня 2017 року Верховним Судом України у справі № 5-142кс(15)17.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 9, 12, 206, 309 КПК України, слідчий суддя, -

постановив:

В задоволенні скарги захисника ОСОБА_4 , подану в інтересах ОСОБА_6 , в порядку передбаченому ст. 206 КПК України, про звільнення з місця відбування покарання ОСОБА_6 у зв`язку із фактичним відбуттям призначеного покарання у вигляді позбавлення волі строком на 15 років відмовити.

Зобов`язати прокурора Миколаївського районного відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 негайно здійснити перевірку фактів, викладених в скарзі захисника щодо тримання ОСОБА_6 під вартою в Державній установі Ольшанська виправна колонія (№53) і повідомити слідчого суддю про результати перевірки, а у випадку встановлення порушень утримання ОСОБА_6 в Державній установі Ольшанська виправна колонія (№53) негайно вжити заходів для їх усунення.

Копію ухвали негайно направити до Миколаївського районного відділу Миколаївської місцевої прокуратури № 1, для виконання.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1

21.05.2019