"26" листопада 2018 р. Справа № 363/3891/18
УХВАЛА

Іменем України

26 листопада 2018 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Вишгороді обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000432 щодо ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 121 КК України,

встановив:

прокурор висловився щодо призначення судового розгляду.

Інші учасники процесу заперечень і клопотань не мали.

Заслухавши сторони, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до такого.

Відповідно до вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Так, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:

подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження тощо.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Суд вважає, що обвинувачення по справі сформульовано вкрай невизначено і не конкретно, яке зводиться до того, що 23.05.2018 року близько 7 год. 30 хв. ОСОБА_4 під час конфлікту на ґрунті неприязних відносин умисно наніс множинні удари невстановленими предметами в область обличчя, голови та тіла потерпілої ОСОБА_6 , після чого місце події залишив, а останню о 12 год. 20 хв. госпіталізовано до реанімаційного відділення Вишгородської ЦРЛ з відкритою черепно-мозковою травмою, де вона близько 16 год. 50 хв. від отриманих тілесних ушкоджень померла.

У той же час обов`язкову для доказування подію злочину в обвинувальному акті не встановлено.

Так, в обвинувальному акті не встановлено і не визначено конкретні знаряддя заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, якими саме предметами (знаряддями) обвинувачений завдав удари потерпілій, де він підібрав, знайшов або мав з собою такі знаряддя, чи підібрав їх на місці події під час конфлікту, чи до нього, чи завдав він удари цілеспрямовано та в життєво важливі органи, протягом якого часу завдав численні удари в голову та інші частини тіла, чи втрачала обвинувачена свідомість і переставала подавати ознаки життя, внаслідок яких причин він припинив побиття потерпілої.

З огляду на це, не визначено й суб`єктивне ставлення обвинуваченого до наслідків, які настали у вигляді смерті потерпілої в реанімаційному відділенні невдовзі після доставляння її до лікарні.

Крім того не достатньо визначеним є й те, яким чином потерпілій заподіяно опікові ушкодження, викладені в п. д), які з виявлених в неї тілесних ушкоджень утворилися від дії яких саме предметів (знарядь, засобів тощо), які характеристики мав травмуюючий предмет, який безпосередній механізм його дії, чи перевірялися ці обставини в тому числі експертним шляхом призначення судово-медичної, криміналістичної, трасологічної експертиз вилучених речових доказів тощо.

Отже, формулюючи обвинувачення в згаданій частині, орган досудового слідства вдався до припущень щодо вчинення об`єктивної і суб`єктивної сторони злочину й всі необхідні для доказування обставини не виклав.

Аналізуючи обвинувальний акт, суд доходить висновку, що наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності не дають повного уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, не дає можливості зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, як про це зазначено Верховним Судом України в постанові від 24.11.2016 року в справі № 5-328кс16.

Розглядаючи вказаний обвинувальний акт, суд застосовує цей правовий висновок, де вказано, що у міжнародних джерелах права, зокрема Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини 3 статті 6, є негайна і детальна поінформованість, зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, розмір процесуальних витрат, мають бути викладені чітко і конкретно.

При цьому межі судового розгляду визначаються виключно межами висунутого звинувачення відповідно до обвинувального акту і вийти за ці межі з обвинувальним ухилом суд не вправі (ч. 3 ст. 26, ст. 337 КПК України). За змістом вимог ст. 338 КПК України тільки прокурор вправі змінити обвинувачення в суді і лише в разі встановлення нових фактичних обставин кримінального правопорушення. Це є правом, а не обов`язком прокурора.

Відсутність конкретного обвинувачення особи є передумовою порушення її гарантованого Законом права на захист та права на справедливий судовий розгляд, що є неприпустимим.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що згідно чинного кримінального процесуального законодавства України підготовче судове засідання це єдина стадія судового провадження, на якому суд може домогтися виправлення виявлених недоліків та уникнути постановлення незаконного вироку, повернувши обвинувальний акт прокурору, з огляду на засади змагальності, законності та диспозитивності кримінального провадження, безперервності судового розгляду.

З цих підстав суд позбавлений можливості призначити обвинувальний акт до судового розгляду, який вимогам КПК України не відповідає і підлягає поверненню.

Також прокурором заявлено клопотання про продовження строків тримання під вартою обвинуваченого, коли до його спливу 10 грудня 2018 року судове провадження завершеним бути не може. Суд зобов`язаний розглянути вказане клопотання.

Заслухавши сторону захисту, які заперечень стосовно цього не мали, суд дійшов наступного.

Враховуючи початкову стадію судового провадження, тяжкість інкримінованого злочину, яким спричинено смерть потерпілої, та за яким особі загрожує тривалий термін ув`язнення до 10 років позбавлення волі, коли щодо обвинуваченого в справі відсутні достатні дані про належні гарантії та міцні соціальні зв`язки, які б переважали наявні ризики його ухилення від суду та ризики перешкоджання судовому провадженню, впливу на свідків та потерпілу, а тому з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, унеможливлення впливу на учасників процесу, суд вважає необхідним строк тримання під вартою ОСОБА_4 продовжити на два місяці.

В цьому зв`язку визнання вини й щире каяття обвинуваченого, коли докази судом не досліджувалися й показання учасниками справи в суді не давалися, з урахуванням того, що інкримінований особі злочин вчинено за місцем проживання обвинуваченого, в умовах побуту якого сталося спричинення смерті потерпілої, не може за таких умов виступити гарантіями його усталеного способу життя і дотримання належної процесуальної поведінки, який до того ж не працює, в зареєстрованому шлюбі не знаходиться, утриманців не має.

Сама тільки наявність недоліків обвинувального акту про необґрунтованість підозри особи у вчиненні тяжкого злочину, яким спричинено смерть потерпілої, свідчити не може і підставою для обрання менш суворого запобіжного заходу з огляду на викладені вище обставини бути не може.

Підстав для обрання менш суворого запобіжного заходу судом не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись статтями 314-317, 331, 372 КПК України,

ухвалив:

обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 0000432 щодо ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 121 КК України повернути прокурору.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у СІЗО № 13 Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України до 23 січня 2019 року включно.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд.

Суддя