13.12.18 Справа № 469/346/15-к
1-кп/469/3/18
У Х В А Л А

13 грудня 2018 року смт.Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі головуючої судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000019 від 20.01.2015 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України,
в с т а н о в и в:
У ході дослідження доказів, що надаються стороною обвинувачення, захисником обвинуваченого ОСОБА_4 адвокатом ОСОБА_5 заявлено усне клопотання про визнання доказу недопустимим.
Захисник вважає, що долучений прокурором до матеріалів справи протокол про результати аудіо-, відео контролю особи від 11 березня 2015 року (т.2, а.с.221-223), складений старшим оперуповноваженим з ОВС ВБКОЗ УСБУ в Миколаївській області старшим лейтенантом ОСОБА_6 без відповідного доручення слідчого щодо дослідження результатів НСРД, що є порушенням вимог ст.266 КПК України, тому просив припинити дослідження додатків до вказаного протоколу та визнати його недопустимим.
Обвинувачений підтримав позицію захисника.
Прокурор проти задоволення клопотання захисника заперечував, вважаючи його передчасним, посилаючись на можливість встановлення у подальшому обставин щодо допустимості доказу.
Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобовязаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит;
Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у звязку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобовязаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.
Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.
Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.
Статтею 94 КПК України передбачено, що суд, зокрема, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозвязку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Суд вважає, що питання допустимості зазначеного захисником доказу підлягає вирішенню у загальному порядку під час прийняття остаточного рішення у справі шляхом дослідження цього доказу у його сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами. Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду. Очевидної недопустимості цього доказу на цій стадії судового провадження без дослідження його у взаємозв`язку з іншими доказами суд не вбачає й вважає передчасним вирішувати питання про недопустимість такого доказу.
За таких обставин у задоволенні клопотання слід відмовити.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 85-89, 94, 371-372 КПК України, суд -
п о с т а н о в и в:
У задоволенні клопотання захисника про визнання доказу недопустимим відмовити.

Суддя: