Сарненський районний суд
_________________________________________________
Справа № 572/256/19
Провадження № 1-кп/572/209/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2019 року м.Сарни

Сарненський районний суд Рівненської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , представника потерпілого ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0001155 по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , не працюючого, неодруженого, громадянина України, раніше не судимого, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 1 ст.121, ч.2, ч. 4 ст. 296 КК України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_3 , військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , неодруженого, громадянина України, раніше не судимого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого, ч.2, ст. 296 КК України,

В С Т А Н О В И В :

До Сарненського районного суду Рівненської області надійшло кримінальне провадження №0001155 по обвинуваченню ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 1 ст.121, ч.2, ч. 4 ст. 296 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив письмове клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 обґрунтовуючи наявністю ризиків, підтримав, просив задовольнити.

Потерпілі ОСОБА_8 , та представник потерпілого ОСОБА_9 і ОСОБА_10 підтримали клопотання просили задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_6 захисник ОСОБА_4 і ОСОБА_5 заперечили проти задоволення, посилаючись на недоведеність ризиків, порушення процесуального порядку наголосивши на тому, що клопотання має бути заявлене про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, заявили клопотання про зміну запобіжного заходу на особисте зобов`язання .

Обвинувачений ОСОБА_7 поклався на розсуд суду.

Заслухавши сторони провадження, дослідивши матеріали клопотання суд приходить до наступного.

Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу в даному випадку суд враховує, що Стаття 194 КПК України, яка регулює застосування запобіжного заходу, передбачає, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Метою застосування запобіжного заходу відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України та клопотання прокурора є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам згідно даного клопотання:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду. Суд критично ставиться до обґрунтування даного ризику прокурором, оскільки обвинувачений є особою не працюючою, джерел доходів не має, в попередньому судовому засіданні повністю визнав свою вину, добровільно відшкодовує збитки потерпілим, має сталі соціальні зв`язки за місцем проживання та реєстрації.

2) незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні. Суд не враховує можливість, впливу на свідків чи потерпілих зі сторони обвинуваченого, не вбачає з досліджених матеріалів клопотання жодних підтверджень даного ризику та відхиляє його як недоведений.

3) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Наявність такого ризику суд вважає не доведеним з огляду те, що обвинувачений є особою раніше не судимою, за місцем проживання характеризується як особа, на яку не надходило скарг чи зауважень, за останнім місцем навчання характеризується позитивно, має місце постійного проживання, висловлює чіткі наміри щодо працевлаштування з метою відшкодування шкоди потерпілим.

У даному випадку, наведені прокурором ризики є характеристикою можливої ситуації, що має невизначеність у результаті, при можливій наявності несприятливих наслідків, а не предметним обґрунтуванням існування ризиків, як таких.

Також, суд враховує, що стороною обвинувачення некоректно застосовані норми КПК України в частині обрання та продовження запобіжного заходу, до клопотання не надано доказів в обґрунтування існування заявлених ризиків.

У відповідності до статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу

Пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, щоб обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо доведено органами державної влади. Аргументи за і проти звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному здійсненню провадження, не мають прийматися абстрактно (in abstracto), а повинні підтверджуватися фактичними доказами. Небезпека того, що обвинувачений буде переховуватися, не може оцінюватися виключно за ступенем тяжкості ймовірного покарання. Вона має оцінюватися з урахуванням низки інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або зробити її настільки незначною, що вона не зможе обґрунтовувати досудове тримання під вартою (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі Бекчієв проти Молдови (Becciev v. Moldova),).

Як передбачено ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, законним та обґрунтованим визнається арешт особи, коли він є необхідним для запобігання вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, а також для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.

Прокурором не наведено фактичних даних про підтвердження підозри у тому, що ОСОБА_6 буде переховуватись від органів досудового слідства та/або суду чи незаконно впливати на свідків, потерпілих чи вчинити інше правопорушення. Між тим, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового вироку. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування, а також міжнародні зв`язки (рішення ЄСПЛ у справі «Смирнов проти Росії»). Ця ж сама теза висловлена і в рішеннях ЄСПЛ у справах «Харченко проти України», «Белевитський проти Росії», «Летельє проти Франції»)

Поруч з тим, суд звертає увагу сторони обвинувачення,як і в попередній ухвалі, на те, що Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема «Харченко проти України», «Єлоев проти України», «Фельдман проти України») неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і органи досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням обставин, передбачених ст. 178 КПК України та даної справи, обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 у виді тримання під вартою є недоцільним, а клопотання таким, що не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.176-206,331, 369-372 КПК України,-

У Х В А Л И В :

Клопотання прокурора про обрання відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою відхилити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на особисте зобовязання строком до 60 днів, починаючи з 26.03.2019 до 25.05.2019 включно.

Покласти на обвинуваченого обовязки:

1) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

2) прибувати за першою вимогою до суду.

Контроль за виконанням даного запобіжного заходу покласти на прокурора .

Копію ухвали вручити обвинуваченому, його захиснику, прокурору.

Ухвала остаточна та оскарженню не підлягає.

Суддя