ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 626/1710/15-к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/316/19 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.263 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Красноградського районного суду Харківської області від 30 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Красноградського районного суду Харківської області від 30 листопада 2017 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Октябрське, (Іванівське) Красноградського району Харківської області, росіянин, громадянин України, освіта базова вища, одружений, приватний підприємець, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України та йому призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 1 року 11 місяців позбавлення волі.
Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26.11.2015 року "Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення» та ч.1 ст. 5 КК України, зарахувано ОСОБА_7 у строк покарання, строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі починаючи з 12.02.2015 року і по 04.02.2016 року.
ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання звільнено, так як відбутий ним в межах даного кримінального провадження строк попереднього ув`язнення вже перевищив фактично призначене йому основне покарання.
Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_7 на початку лютого 2015 року, більш точна дата, час та конкретне місце в ході досудового розслідування та судового слідства встановити не виявилось за можливе, реалізуючи свій злочинний протиправний умисел, пов`язаний з незаконним придбанням в цілях подальшого зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, придбав без передбаченого законом дозволу у невстановленої особи корпус гранати «РГД-5» із запалом «УЗРГМ-2», яка відноситься до категорії боєприпасів.
В подальшому ОСОБА_7 помістив незаконно придбаний ним корпус гранати «РГД-5» із запалом «УЗРГМ-2» у шафу, яка розташована у спальній кімнаті за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 та умисно без передбаченого законом дозволу зберігав її до 12.02.2015 року, коли під час санкціонованого обшуку згідно ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 11.02.2015 року співробітниками УСБУ в Харківській області було виявлено та вилучено зазначений корпус гранати «РГД-5» із запалом до неї «УЗРГМ-2» .

Не погодившись з рішенням районного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник, адвокат ОСОБА_8 подали на нього апеляційні скарги з доповненням в яких просять скасувати вирок Красноградського районного суду Харківської області від 30.11.2017 року скасувати. Закрити кримінальне провадження або ухвалити виправдувальний вирок відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст. 263 КК України у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення та відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
В обґрунтування вимог вказують на те, що слідчим було порушено порядок проведення обшуку, а саме: в протоколі обшуку не вказано анкетні данні 16 осіб, які були присутні під час проведення обшуку; не вказано час, місце та дата затримання; не був визначений процесуальний статус ОСОБА_7 ; не вжито заходу для встановлення та запрошення власника домоволодіння; здійснювався психологічний тиск; перешкоджання праву на захист; виявлення та вилучення патрону та предмету схожого на гранату проводилось без участі спеціаліста вибухотехніка, власника домоволодіння та захисника; порушено встановлений порядок вилучення вибухонебезпечних предметів.
Крім того зазначають, що суд першої інстанції ухвалюючи обвинувальний вирок не надав належну оцінку всім доказам по справі, а врахував лише ті докази, в яких заінтересована сторона обвинувачення, але в показах понятих та свідків, а саме: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які були взяті до уваги судом існують протиріччя щодо фактичних обставин проведення обшуку та їх присутності під час обшуку. Вказують і на те, що відповідно до протоколу вилучений предмет був запакований в один пакет коричневого кольору, а через 8 годин слідчий проводив огляд 2 пакетів жовтого кольору, що свідчить проте, що вилучений під час обшуку 1 предмет та надані для огляду слідчому 2 предмети це різні предмети, що підтверджується і існуючими протиріччями між текстом протоколу огляду від 12.02.2015 року та даними експертизи №43-2015 від 01.06.2015 року.
Вказують, що судом першої інстанції залишено поза увагою важливі обставини предмету доказування, а саме використання стороною обвинувачення матеріалів проведення НСРД «Зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж» у кримінальному провадженні №0000188, як доказів у кримінальному провадженні № 0000067 стосовно особи ОСОБА_7 у порушенні вимог ст.ст. 246-256 КПК України , що не дає суду реконструювати досліджувану подію і дійти безсумнівного висновку щодо наявності події кримінального правопорушення вчинення його обвинуваченим, його винуватість чи не винуватість та форму провини.
Зазначають, що висновки суду щодо законності вилучення під час обшуку «предмету схожого на гранату РГД-5» у спорядженому стані та патрону 7,62x56 не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, при цьому суд не взяв до уваги докази свідчення свідків сторони захисту, які могли істотно вплинути на його висновки щодо порушення права на захист ОСОБА_7 , а також порушення слідчим ОСОБА_12 порядку вилучення вибухонебезпечних предметів у будинку сільського типу та порядку належного складання протоколу обшуку.
Посилаються і на те, що текст обвинувального акту зі зміненим обвинуваченням від 03.112017 року складено прокурором в супереч п.5 ч.2 ст. 291 КПК України тому, що в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення, а продубльовано повідомлення про підозру.
Вказують, що суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а отже вирок в частині визнання ОСОБА_7 винним за ч.1 ст. 263 КК України підлягає скасуванню.

Вислухавши доповідь судді; пояснення захисника та обвинуваченого , які підтримали свої апеляційні скарги ; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг; вивчивши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню зважаючи на наступне.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах апеляційних доводів апелянтів, щодо наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає їх слушними, оскільки ця частина доводів не позбавлена правових та фактичних підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, зокрема положеннями ст. 91 та ст. 94 КПК України.
Із цього слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що ставлять під сумнів винуватість обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.
Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати обвинувальний вирок, суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен був дослідити всі докази сторони обвинувачення та докази і позицію сторони захисту, надати їм належну, логічну оцінку, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.
Колегія суддів дійшла висновку, що зазначені вимоги кримінального процесуального закону суд не виконав.
Так, відповідно до відомостей протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 12 лютого 2015 року, ОСОБА_7 фактично затримано 12 лютого 2015 року о 12 годині 00 хвилин під час вчинення злочину за адресою: АДРЕСА_1 : (арк.36-38 т.2).
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання від 25 квітня 2017 року, під час судового розгляду цього кримінального провадження в суді першої інстанції допитувалися свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які надавали показання про те, що обвинувачений ОСОБА_7 приблизно о 09 годині 00 хвилин 12 лютого 2015 року на своєму автомобілі «Тойота Тундра» приїхав на СТО по вул. Короленка у м. Краснограді. Приблизно о 09 год. 15 хв. цього ж дня на СТО під`їхав мікроавтобус, з якого вибігли 4 людей в камуфляжній формі зі зброєю, на спині яких було надпис «СБУ», та 2 людей в цивільному одязі. Ці особи повалили ОСОБА_7 на землю, завдали декілька ударів обвинуваченому, наділи на нього кайданки та посадили в машину, після чого поїхали в невідому напрямку. Під час цих дій ОСОБА_7 намагався дізнатися у осіб , які його затримували , причину затримання та просив надати йому захисника, але будь-яких пояснень обвинуваченому не було надано. На автомобілі ОСОБА_7 поїхали особи, які були в цивільному одязі.
Тобто з наданих показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 слідує, що ОСОБА_7 фактично було затримано на СТО по вул. Короленка у м. Краснограді Харківської області о 09 год. 15 хв. 12 лютого 2015 року.
Ці обставини також були встановлені і під час першого судового розгляду в суді першої інстанції.
Зокрема у вироку Красноградського районного суду Харківської області від 4.02.2016 року вказано , «що судом встановлено порушення права обвинуваченого на захист , оскільки в протоколі не вірно вказано час затримання та місце його затримання , оскільки ОСОБА_7 був фактично затриманий 12.02.15р. 09:15 годині у м. Кранограді , Харківської області , а не за місцем вчинення злочину, тобто там де він незаконного зберігав боєприпаси в АДРЕСА_1 . Під час фактичного затримання ОСОБА_7 органами досудового слідства не було роз`яснено його права та проігноровано вимогу ОСОБА_7 на залучення захисника» (а.с.215 т.2) Саме в цій частині вирок Красноградського районного суду від 04.02.2016р. ухвалою апеляційного суду Харківської області від 31.05.16р. не скасовувався і не змінювався (а.с.293-300 т.2).
Відповідно до вимог ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема якщо суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Вирок та ухвала підлягають скасуванню чи зміні із зазначених підстав тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання або застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Згідно ст. 42 КПК України , окрім іншого, підозрюваним є особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення. Підозрюваний має відповідні права, передбачені ч.3 ст. 42 КПК України.
Відповідно до вимог ст. 209 КПК України, особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.
Згідно ч.4 ст. 208 КПК України, уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говоритинічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень статті 213 цього Кодексу, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Згідно ч.5 ст. 208 КПК України , про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, складається протокол, в якому, крім відомостей, передбачених статтею 104 цього Кодексу, зазначаються: місце, дата і точний час (година і хвилини) затримання відповідно до положень статті 209 цього Кодексу; підстави затримання; результати особистого обшуку; клопотання, заяви чи скарги затриманого, якщо такі надходили; повний перелік процесуальних прав та обов`язків затриманого. Протокол про затримання підписується особою, яка його склала, і затриманим. Копія протоколу негайно під розпис вручається затриманому, а також надсилається прокурору.
Згідно матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 після його фактичного затримання, всупереч вимог ч.1 ст.210 КПК України, не було доставлено одразу до підрозділу органу досудового розслідування, а навпаки обвинуваченого відвезли до його місця мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де було проведено обшук домоволодіння.
Це підтверджується відомостями протоколу обшуку від 12 лютого 2015 року (акр.169-173 т.1), де зазначено, що обшук проведено у тому числі за участю господаря приміщення - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Крім того, відповідно до пояснень свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , особами, які здійснювали затримання ОСОБА_7 , також не виконані вимоги, що містяться в ч.ч.4, 5 ст.208 КПК України.
Сторона захисту під час судового розгляду в суді першої інстанції заявляла свою позицію про необхідність перевірки цих обставин, оскільки вони безпосередньо впливають на вирішення питання щодо належності та допустимості доказів, отриманих під час проведення певних процесуальних дій за цим кримінальним провадженням.
Більш того, судом апеляційної інстанції під час попереднього апеляційного розгляду цього кримінального провадження 31.05.16р. , відповідно до ч.3 ст.415 КПК України, надавалася вказівка суду першої інстанції щодо необхідності ретельної перевірки доводів сторони захисту про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що були допущені під час досудового розслідування і зокрема допустимості доказів наданих стороною обвинувачення (арк.300 т.2 ).
Відповідно до вимог ч.3 ст. 415 КПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.

Разом з тим, будь-якої оцінки зазначеним обставинам, всупереч вимог ст.ст.85-90 КПК України, п.2 ч.3 ст.374 КПК України, судом в оскаржуваному вироку надано не було. Зокрема, з врахуванням положень ст. 87 КПК України, суд першої інстанції не надав оцінки допустимості доказу протоколу обшуку від 12.02.2015р.в ході якого раніше затриманий ОСОБА_7 приймав участь у якості господаря будинку. Не врахував статус та об`єм прав особи , яка затримана за підозрою, та особи власника будинку , права якої в ході обшуку обмежуються ч.3 ст.236 КПК України .
Таким чином суд першої інстанції не дослідив та не перевірив усі докази сторони захисту про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, допущених під час досудового розслідування, а вказані відомості мають істотне значення з приводу доведеності вини.
Зазначені обставини свідчать про неповноту судового розгляду, що на думку колегії суддів, має істотне значення, оскільки під час судового розгляду залишилися недослідженими обставини, передбачені ст. 91 КПК України, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Також, колегія суддів вбачає, що суду першої інстанції до ухвалення вироку було відомо про наявність кримінального провадження №0000095 від 25.02.2015 року за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.365, ч.1 ст.289 КК України, відомості про яке було зареєстроване військовою прокуратурою Харківського гарнізону за результатами повідомлення Київського районного суду м. Харкова за фактом перевищення влади та службових повноважень невстановленими співробітниками Управління СБ України в Харківській області, що супроводжувалося насильством та застосуванням спеціальних засобів під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000067 від 12.05.2015 року стосовно підозрюваного ОСОБА_7 (а.с.152-153 т.3)
Згідно відповіді слідчого в особливо важливих справах слідчого управління військової прокуратури об`єднаних сил ОСОБА_15 , станом на 27.12.2018 року досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000095 від 25.02.2015 року триває.
В оскаржуваному вироку судом першої інстанції не наведено будь-яких мотивів з яких саме причин він не брав до уваги ці відомості при ухваленні оскаржуваного судового рішення.
Крім того, згідно вимог ч.1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться верховенство права; законність; повага до людської гідності; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; свобода від самовикриття .
Відповідно до ст. 8 КПК України та ч.5 ст. 9 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно ч. 2 ст. 11 , ч.3 ст. 17 , ч.1 ст. 18 КПК України забороняється під час кримінального провадження піддавати особу катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню, вдаватися до погроз застосування такого поводження, утримувати особу у принизливих умовах, примушувати до дій, що принижують її гідність. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ч.6 ст. 206 КПК України, якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий суддя зобов`язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та, окрім іншого, доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в заяві особи.
Зазначений обов`язок відповідно до засад кримінального провадження покладається не тільки на слідчого суддю , а також і на суд , який розглядає справу по суті.
Всупереч зазначеним вище вимогам КПК України суд не прийняв відповідних заходів для з`ясування у сторін можливості закінчення розгляду цього кримінального провадження до ухвалення рішення у кримінальному провадженні №0000095 від 25.02.2015 року.
У своїх рішеннях Європейський суд (зокрема, у справах «Вергельський проти України», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України») неодноразово зазначав , що в тих випадках , коли особа подає небезпідставну скаргу про те, що вона зазнала жорстокого (поганого) поводження з боку суб`єктів владних повноважень усупереч вимогам ст. 3 Конвенції про захист основоположних прав і свобод людини (далі Конвенція) , це в поєднанні із загальним обов`язком держави , відповідно до ст. 1 Конвенції забезпечити кожному , хто перебуває під її юрисдикцією , права і свободи , визначені нею , вимагає ефективного офіційного розслідування незалежним органом .
В іншому рішенні Європейського суду (Коробов проти України) вказано , що розслідування небезпідставних скарг про жорстоке поводження має бути ретельним . Це означає , що органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те , що трапилось , й не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки про закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підстав для своїх рішень . Вони повинні вживати всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події , а також показань очевидців та експертних висновків.
В даному випадку, обвинувачений неодноразово повідомляв суду першої інстанції про перевищення своїх повноважень працівниками Управління СБ України в Харківській області під час досудового розслідування за цим провадженням, але будь-яких матеріалів перевірки та висновків органів, в компетенцію яких входить перевірка подібних заяв обвинуваченого, судом першої інстанції витребувано не було та не надано оцінки цим обставинам в оскаржуваному вироку.
Той факт , що обвинувачений ОСОБА_7 не визнає вини, яку на думку суду першої інстанції , доведено викладеними у вироку місцевого суду доказами, не звільняє суд від необхідності ретельної , об`єктивної , неупередженої перевірки незалежним органом заяв особи , яка перебувала під контролем держави , про недозволені методи ведення слідства . Інакше постановлені судові рішення не можуть вважатися справедливими і такими, що відповідають наведеним вище засадам кримінального провадження.
Відповідно доч.1 ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Отже, у зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив вирок стосовно ОСОБА_7 з неповнотою судового розгляду, з істотним порушенням кримінального процесуального закону , судове рішення не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, а тому на підставі ч1ч.1 ст. 412, ч.2 ст. 411 та п.2, 3 ч.1 ст. 409 КПК України , тому вимоги апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника щодо необхідності скасування оскарженого вироку є цілком обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Але апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 щодо необхідності ухвалення апеляційним судом виправдувального вироку або закриття кримінального провадження задоволенню не підлягають , зважаючи на наступне.
Частиною 1 статті 420 КПК України, встановлений вичерпний перелік підстав скасування судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції і ухвалення свого вироку, а саме у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Тобто суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості ухвалювати виправдувальний вирок за наслідками апеляційного розгляду.
Згідно ст.417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Одночасно , згідно вимог ст. 23 КПК України , суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 в суді першої інстанції розглядалось в повному обсязі , колегія суддів без повторного безпосереднього дослідження усіх доказів в кримінальному провадженні позбавлена можливості надати їм іншу оцінку , зокрема в частині доведеності вини обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням , як наслідок можливості закриття кримінального провадження.
Відповідно до вимог ч.3 ст. 404 КПК України апеляційний суд має право повторно дослідити докази в кримінальному провадженні лише за відповідним клопотанням сторін. Згідно ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Усних або письмових клопотань про повторне дослідження доказів, допит свідків та інше до апеляційного суду не надходило. Не зазначено такого прохання і в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника.
Таким чином в цій ситуації апеляційний суд позбавлений можливості ухвалення судового рішення , без порушення основних засад кримінального провадження , зазначених в ст.ст. 22, 23 КПК України.
Враховуючи наведене, апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника слід задовольнити частково, вирок суду першої інстанції скасувати в зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону; неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.
Відповідно до вимог ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 410, 411, 412 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Красноградського районного суду Харківської області від 30 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження щодо в суді першої інстанції.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді-