КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/700/2019 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 185 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року у кримінальному провадженні № 0002919 щодо обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

ОСОБА_7 , громадянки України, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, отримала середню технічну освіту, незаміжня, не працює, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судима 03 березня 2015 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком на 1 рік

за участю прокурора ОСОБА_8

обвинуваченої ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року

ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю 2 роки та покладено обов`язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Суд у вироку визнав доведеним, що ОСОБА_7 29 травня 2015 року приблизно о 14 год. 25 хв., знаходячись в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » по пр. Маяковського, 89-Б в м. Києві, переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, підійшла до стелажу з алкогольними напоями та повторно таємно викрала чуже майно, яке належить ФОП « ОСОБА_9 », а саме одну пляшку лікеру «Шеріданс», ємкістю 500 мл, вартістю 245 грн. 33 коп., після чого з місця вчинення злочину зникла, а викраденим майном розпорядилась на власний розсуд. Своїми діями ОСОБА_7 спричинила ФОП « ОСОБА_9 » матеріальну шкоду на суму 245 грн. 33 коп.

Крім того, 11 червня 2015 року приблизно 14 год. 45 хв. ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » по АДРЕСА_2 , переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, підійшла до стелажу з алкогольними напоями та повторно таємно викрала чуже майно, яке належить ФОП « ОСОБА_9 », а саме одну пляшку лікеру «Шеріданс», ємкістю 375 мл, вартістю 200 грн. 83 коп., після чого з місця вчинення злочину зникла, а викраденим майном розпорядилась на власний розсуд. Своїми діями ОСОБА_7 спричинила ФОП « ОСОБА_9 » матеріальну шкоду на суму 200 грн. 83 коп.

В апеляційній скарзі заступник прокурора міста Києва ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення і правильність кваліфікації її діяння, просить вирок Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року стосовно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, прокурор зазначає про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченої внаслідок м`якості та неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме, положень ст. 75 КК України, які не підлягали застосуванню.

Як вважає прокурор, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд фактично не надав належної і достатньої оцінки даним про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченої, яка не працює та не має постійного доходу для утримання малолітньої дитини, раніше притягувалась до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів проти власності. Однак, будучи звільненою від відбування покарання з випробуванням, протягом іспитового строку ОСОБА_7 повторно вчинила злочини проти власності, отже застосування до неї гуманних інститутів звільнення від покарання не стримало від спроб незаконно збагатитися за рахунок чужого майна та вказує на небажання ОСОБА_7 стати на шлях виправлення і навпаки прагнення вести злочинний спосіб життя.

Окрему увагу апелянт звертає на об`єкт посягання, а це алкогольні напої, які у жодному випадку не належать до предметів першої необхідності, а також ставить під сумнів щирість каяття обвинуваченої, яка приховала факт вчинення злочину під час іспитового строку, внаслідок чого ухвалою суду її було звільнення від відбування покарання за попереднім вироком.

За вказаних обставин, як вважає апелянт, виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливі лише в умовах ізоляції від суспільства.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, заперечення обвинуваченої ОСОБА_7 щодо апеляційного прохання, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченої, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.

Висновок суду першої інстанції за обставин, наведених у вироку, про доведеність винуватості ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується наявними у ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, при цьому ніким із учасників судового провадження не оспорюється, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильного висновку в цій частині, не переглядає його відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції, з огляду на апеляційні доводи прокурора, лише в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Статтею 75 КК України визначено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, рішення суду щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Однак, суд першої інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_7 та приймаючи рішення про звільнення її від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, ці вимоги закону врахував не в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_7 захід примусу, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії середньої тяжкості злочинів; за відсутності обставин, які обтяжують покарання, визнав обставинами що його пом`якшують, - щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку; взяв до уваги дані про особу винної, яка раніше не судима згідно зі ст. 89 КК України, хоча і вчинила злочини в період іспитового строку, визначеного вироком Деснянського районного суду м. Києва від 15 березня 2016 року, за місцем проживання характеризується позитивно, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, має неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З огляду на вказані обставини та вимоги ч. 3 ст. 60, ч. 3 ст. 61 КК України, суд призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк, наближений до мінімального, передбаченого санкцією частини статті закону України про кримінальну відповідальність, за якою визнав її винуватою, з чим погоджується і колегія суддів.

Разом з тим, як слідує з вироку, всі наведені в своїй сукупності обставини одночасно стали підставами для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Зокрема, суд, з посиланням на тяжкість кримінального правопорушення, особу винної, обставини, які пом`якшують покарання та наявність на утриманні ОСОБА_7 малолітньої дитини, яка, на думку суду, є стимулом для виправлення, дійшов переконання про можливість досягнення мети загальних загад призначеного покарання з випробуванням, тобто в умовах застосування положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Але рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, на переконання колегії суддів, є необґрунтованим, оскільки воно було прийняте без врахування належним чином усіх даних про особу обвинуваченої.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 не працювала та не мала постійного доходу для утримання себе та своєї дитини; раніше судима, бо на даний час судове рішення про її звільнення від відбування покарання, призначеного вироком Деснянського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року, скасоване; вчинила дві крадіжки алкогольних напоїв через недовгий проміжок часу від засудження у березні 2015 року, що вже свідчить про те, що належних висновків вона для себе не зробила і не бажає стати на шлях виправлення. ОСОБА_7 має на утриманні неповнолітню дитину, про яку зобов`язана піклуватися, але це її не утримало від вчинення нових злочинів. Водночас та обставина, що протягом тривалого часу ОСОБА_7 , яка змінила місце проживання, переховувалася від суду апеляційної інстанції і перебувала у розшуку, доводить, що вона і не збиралася виконувати обов`язки, покладені на неї судом першої інстанції при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

З урахуванням указаних обставин, які переконливо свідчать про підвищену суспільну небезпечність особи ОСОБА_7 , застосування щодо неї положень ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання - виправлення засудженої і попередження вчинення нових злочинів, а тому є невиправдано м`яким заходом примусу, як про це правильно вказує в апеляційній скарзі прокурор.

Враховуючи, що у суду першої інстанції не було достатніх підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченої ОСОБА_7 без відбування покарання у виді позбавлення волі, вирок суду в частині призначеного покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України на підставі ст.ст. 409, 413, 414 КПК України підлягає скасуванню з постановленням за правилами ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку, за яким ОСОБА_7 , з урахуванням наведених вище обставин, повинна реально відбувати покарання у виді позбавлення волі у розмірі, визначеному їй за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, судом першої інстанції, бо саме таке покарання, яке полягає в ізоляції та поміщенні до кримінально-виконавчої установи, буде відповідати загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, є справедливим, необхідним та достатнім для досягнення його мети, а саме виправлення засудженої, попередження вчинення нових злочинів, як засудженою, так і іншими особами, та домірним вчиненому.

Таким чином, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 374, 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 рокувідносно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з 07 травня 2019 року.

У решті вирок Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанціїпротягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення їй копії вироку.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4