КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Київського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду матеріали кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000180 від 14 лютого 2018 року відносно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Луганськ, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2018 року,

за участю сторін у кримінальному провадженні:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йомупокарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) рокиз позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 76 КК України покладено наОСОБА_5 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Визначено, що вирок у частині позбавлення ОСОБА_5 права керування транспортними засобами підлягає реальному виконанню.

Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

Цивільний позов ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням залишено без розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій просять вирок суду змінити, зменшити термін іспитового строку відбуття основного покарання та не застосування додаткового виду покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

На обґрунтування доводів щодо суворості покарання посилаються на те, що суд не в повній мірі при призначенні покарання врахував те, що ОСОБА_5 після скоєння ДТП свою провину повністю усвідомив, щиро розкаявся і в міру своїх можливостей повністю відшкодував матеріальну та моральну шкоду потерпілим.
Окрім того звертають увагу на незадовільний стан здоров`я обвинуваченого, якому протипоказано тривале статичне та динамічне навантаження, згинання більше 90 градусів в обох колінних суглобах, переохолодження та рекомендовано оперативне лікування в плановому порядку для заміни колінних суглобів.

Зазначають, що на даний час ОСОБА_10 працює спеціалістом відділу інтеграції та аналітики в ТОВ «Тімсофт», де зарекомендував себе з позитивної сторони. По роду виконання своїх функціональних обов`язків йому необхідний транспортний засіб для оперативного вирішення питань, тому призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами поставить його скрутне становище.

У судове засідання потерпілий та його представник не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, у зв`язку з чим, колегія суддів у відповідності до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України вважає за можливе провести апеляційний розгляд за їх відсутності.

Іншими учасниками судового провадження вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Як установлено судом, ОСОБА_5 14 лютого 2018 року близько о 08 год 50 хв, керуючи технічно справним автомобілем, д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Г. Хоткевича зі сторони вул. Азербайджанської в напрямку вул. Гагаріна у м. Києві, зі швидкістю щонайменше 80 км/год., яка перевищувала максимально допустиму швидкість 50 км/год на даній ділянці, чим допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункт «б», 11.4, 12.1, 12.4 та п. 1.3 додатку № 2 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого здійснив виїзд на тротуар, де скоїв наїзд на припаркований автомобіль «OpelAstra». Д.н.з. НОМЕР_2 , продовжуючи рух далі біля будинку № 20, що по вул. Хоткевича скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці пригоди.
Згідно висновку судово-медичної експертизи №367/2 від 28 лютого 2018 року причиною смерті стала закрита тупа травма грудної клітки, яка призвела до розвитку масивної крововтрати. Між закритою тупою травмою грудної клітки, яка виникла внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та причиною настання смерті - вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок.
Згідно висновків судово автотехнічних експертиз, в діях ОСОБА_5 вбачаються невідповідності вимогам пунктів 12.1 та 12.4 Правил дорожнього руху України. Порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункт «б», 11.4, 12.1, 12.4 та п. 1.3 додатку № 2 Правил дорожнього рухуУкраїни водієм ОСОБА_5 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який вважає вирок суду законним та обгрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з таких підстав.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 404 КПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні порушень правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими в справі доказами в їх сукупності, які не заперечувалися також і обвинуваченим, досліджувалися судом за його згодою та згодою інших учасників судового процесу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння ОСОБА_5 та іншими учасниками кримінального провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченого, який повністю визнавсебе винуватиму вчиненні інкримінованогойому кримінального правопорушення, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цього питання колегією суддів не встановлено. Будь-яких заперечень щодо правильності встановлення такого порядку розгляду справи судом першої інстанції не надано і у суді апеляційної інстанції, а тому доведеність винуватості обвинуваченого та юридична оцінка його злочинних дій відповідно до положень ст. 404 КПК Українине є предметом апеляційного розгляду.
Доводи ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 про суворість призначеного обвинуваченому покарання, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Судом першої інстанції при призначенні покарання враховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, працює, не судимий, не одружений, за місцем навчання характеризується позитивно, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди, відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Отже, враховуючи принципи індивідуалізації, співмірності заходу примусу характеру вчинених дій та конкретні обставини справи, призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості.

Отже, вирок суду відносно ОСОБА_5 в частині призначеного покарання у виді позбавлення волі є законним і обґрунтованим, тому підстав для скасування вироку в частині призначення покарання немає.

Також з урахуванням молодого віку обвинуваченого, тієї обставини, що матеріальна та моральна шкода заподіяна кримінальним правопорушенням, відшкодована, злочин вчинено з необережності, а також з урахуванням думки потерпілої, яка просила застосувати щодо обвинуваченого вимоги ст. 75 КК України, суд прийшов до обгрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства та на підставі ст. 75 КК України звільнив його від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.На думку колегії суддів, такий іспитовий строкє необхідним та достатнім для того, щоб засудженийв умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

При цьому судом першої інстанції фактично враховані усі обставини, на які посилаються в апеляційній скарзі обвинувачений та його захисник.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити «особистий і надмірний тягар для особи.»
Доводи в апеляційній скарзі обвинуваченого та його захисника щодо недоцільності застосування до ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, в тому числі з урахуванням його незадовільного стану здоров`я та необхідності транспортного засобу для виконання його функціональних обов`язків, не можуть свідчити про явну несправедливість призначеного судом додаткового покарання через його суворість, приймаючи до уваги той факт, що з точки зору права транспортний засіб це перш за все джерело підвищеної небезпеки, а не джерело отримання доходів.
Санкцією частини ч. 2 ст. 286 КК України передбачено альтернативне застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Згідно роз`яснень, викладених у пунктах 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортним засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Враховуючи вказані обставини, а також обставини, які прямо передбачені ст. 65 КК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки обвинувачений, внаслідок грубого порушення правил безпеки дорожнього руху, здійснив виїзд на тротуар, де скоїв наїзд на припаркований автомобіль та продовжуючи рух далі скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 , в результаті чого від отриманих тілесних ушкоджень вона померла на місці пригоди.

І хоча поведінка ОСОБА_5 після вчинення злочину дозволяє зробити висновок про його бажання виправитися, однак цього недостатньо для того, щоб переконатися у його виправленні та можливості запобігання вчинення ним нового аналогічного злочину, без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
З урахуванням наведеного, колегія суддів не убачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника, оскільки мета покарання у такому випадку не буде досягнута.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у наведеній його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не встановлено.
За таких обставин, колегія суддів вважає необхідним вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2018 року щодо ОСОБА_5 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ _____________ __________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3