УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 грудня 2018 року

м. Київ
справа № 234/9631/17
провадження № 51-8991ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 08 травня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 05 вересня 2018 року в межах кримінального провадження № 0001637 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорська Донецької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 162, ч. 3 ст. 296 КК.
Суть питання
За вироком Краматорського міського суду Донецької області від 08 травня 2018 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 263 КК на строк 3 роки, за ч. 2 ст. 162 КК на строк 2 роки, за ч. 3 ст. 296 КК на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно ОСОБА_4 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів за таких обставин.
01 квітня 2017 року приблизно об 11:30 він, проходячи біля пустиря, розташованого поблизу вул. Щербакова у м. Краматорську, побачив на землі предмет, ззовні схожий на пістолет «SCHMEISSER Kal 9 mm», який підняв, тим самим незаконно придбавши вогнепальну зброю без передбаченого законом дозволу, та переніс за місцем свого проживання, а саме у квартиру АДРЕСА_2 , де став незаконно зберігати.
09 червня 2017 року в період із 00:10 до 00:30 у ході проведення огляду працівники поліції виявили та вилучили в ОСОБА_4 предмет, ззовні схожий на пістолет із маркуванням « НОМЕР_1 Schmeisser Kal 9 mm», який є ручною вогнепальною зброєю гладкоствольним пістолетом моделі ПГШ-790 калібру 9 мм РА промислового виробництва.
Крім того, 08 червня 2017 року приблизно о 20:00 ОСОБА_4 , перебуваючи біля будинку АДРЕСА_1 , побачив свого сусіда ОСОБА_5 , котрий сидів на лавці біля першого під`їзду. Підійшовши до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 сів із ним поруч на лавку і, діставши зі своєї сумки, вищевказаний пістолет, намагаючись своєю поведінкою продемонструвати присутньому своє зневажливе ставлення до нього та норм громадської моралі, діючи умисно, нехтуючи існуючими в суспільстві правилами поведінки, моральності та благопристойності, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, висловлюючись при цьому нецензурно, безпричинно тричі вистрілив із вищевказаного пістолета у різні напрямки. ОСОБА_5 зробив ОСОБА_4 зауваження стосовно цього і вимагав, щоб останній припинив хуліганські дії. Проте ОСОБА_4 не відреагував на зауваження ОСОБА_5 ; продовжуючи свої хуліганські дії, він з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_5 з особливою зухвалістю схопив останнього за воріт сорочки, намагаючись при цьому завдати йому тілесних ушкоджень.
У цей момент повз лавки, на якій сиділи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , проходила ОСОБА_6 , яка зробила зауваження ОСОБА_4 , щоб він припинив свої хуліганські дії, при цьому сказавши останньому, що в разі, якщо він їх не припинить, вона викличе поліцію.
Однак ОСОБА_4 на вказані зауваження не відреагував, натомість з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 він, нецензурно висловлюючись на її адресу, піднявся з лавки та побіг за жінкою.
ОСОБА_6 з метою уникнути побиття ОСОБА_4 побігла до місця свого проживання, у квартиру АДРЕСА_3 цього ж будинку та намагалася зачинити вхідні двері на ключ, однак ОСОБА_4 наздогнав її та, застосовуючи насильство до ОСОБА_6 , незаконно проник в її квартиру без дозволу, мешканців квартири. Там він з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 підійшов до останньої та, з особливою зухвалістю правим кулаком тричі вдарив жінку по обличчю справа, у ділянку правого вуха та ділянку правого передпліччя, тим самим завдавши їй фізичного болю, але заподіявши тілесних ушкоджень.
На крик ОСОБА_6 з кімнати вибігла її мати ОСОБА_7 , яка відштовхнула потерпілу й почала активно припиняти хуліганські дії ОСОБА_4 , намагаючись при цьому його заспокоїти. У відповідь останній, не зважаючи на вимоги ОСОБА_7 припинити бійку, з особливою зухвалістю, підійшов до ОСОБА_7 і правим кулаком ударив її три рази по обличчю в підборіддя справа, в губи та у праву скули. Тобто, ОСОБА_4 , вчинив опір громадянам, які припиняють хуліганські дії.
На крик ОСОБА_7 до квартири прибіг житель вищезазначеного будинку, який витягнув ОСОБА_4 з квартири на вулицю.
В результаті умисних, противоправних дій ОСОБА_4 потерпіла ОСОБА_7 отримала легкі тілесні ушкодження.
Після того, як ОСОБА_4 вивели на вулицю, останній, перебуваючи біля першого під`їзду вищевказаного будинку, наполегливо продовжував свої хуліганські дії, спрямовані на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи умисно з особливою зухвалістю; став кидати цеглини у вікна квартири ОСОБА_5 , розбивши два скла у камерного склопакета у кухні, скло такого склопакета у вітальній кімнаті та скло двокамерного склопакета у спальній кімнаті, завдавши ОСОБА_5 матеріальної шкоди на загальну суму 6863 грн.
Після цього, ОСОБА_4 , побачивши біля другого під`їзду будинку АДРЕСА_4 на цій же вулиці ОСОБА_8 , підійшов до останнього та, діючи умисно, з особливою зухвалістю, почав безпричинно чіплятися до чоловіка, ображаючи останнього нецензурними висловлюваннями, при цьому намагаючись своєю поведінкою продемонструвати присутнім зневажливе ставлення до них та норм моралі.
Побачивши, що ОСОБА_8 намагається уникнути розмови, ОСОБА_4 безпричинно долонею правої руки вдарив ОСОБА_8 по лівій щоці, тим самим завдавши йому фізичного болю, але не заподіявши тілесних ушкоджень.
Побачивши вказані дії ОСОБА_4 , ОСОБА_9 зробила йому зауваження щодо неналежної поведінки та вимагала, щоб він заспокоївся. Однак ОСОБА_4 на вказані зауваження не відреагував, натомість схопивши руками ОСОБА_8 за футболку, став його тягнути до себе, при цьому порвавши срібний ланцюжок (вартість ремонту якого складає 30 грн), тим самим завдав ОСОБА_8 матеріальної шкоди на вищезазначену суму.
Після цього ОСОБА_4 , розуміючи, що громадяни викликали поліцію, злякавшись її приїзду із місця скоєного злочину втік.
Крім того, 08 червня 2017 року приблизно о 20:20 ОСОБА_4 , вчиняючи хуліганські дії, порушуючи право громадян на недоторканість житла передбаченого ст. 30 Конституції України, діючи умисно, без дозволу мешканців квартири АДРЕСА_3 зазначеного будинку, застосовуючи насильство, відштовхнув ОСОБА_6 , яка не пускала його до свого житла та незаконно проник у житло ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ..
Ігноруючи законні вимоги ОСОБА_6 залишити домоволодіння, всупереч волі останньої ОСОБА_4 пройшов у коридор указаної квартири, де з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 підійшов до останньої та, діючи умисно, правим кулаком три рази вдарив ОСОБА_6 по обличчю й тулубу, заподіявши тим самим їй фізичного болю.
На крик ОСОБА_6 з кімнати вибігла її мати ОСОБА_7 , яка відштовхнула її від ОСОБА_4 та стала вимагати від нього залишити квартиру.
Однак ОСОБА_4 , продовжуючи ігнорувати законну вимогу ОСОБА_7 , підійшов до останньої та правим кулаком ударив її тричі в обличчя, заподіявши їй тим легких тілесних ушкоджень.
На крик ОСОБА_7 до квартири прибіг мешканець вищезазначеного будинку, який витягнув ОСОБА_4 з квартиру на вулицю.
Апеляційний суд Донецької області ухвалою від 05 вересня 2018 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації своїх дій, посилаючись на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, просить змінити вирок місцевого суду, на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки й покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений указує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій при призначенні йому покарання належним чином не врахували того, що він свою вину визнав повністю, щиро розкаявся, співпрацював зі слідством, добровільно відшкодував заподіяну шкоду, вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, є інвалідом 3-ї групи. Крім того, звертає увагу на те, що внаслідок його дій лише один потерпілий отримав тілесні ушкодження. Вказане, на думку засудженого, свідчить про можливість його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст. 161, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 296 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині засуджений не оскаржує.
У поданій скарзі засуджений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є:
- кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права;
- уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»;
- юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо;
- оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 цього Кодексу тощо;
- індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, особу засудженого, котрий раніше не був судимий, на диспансерних обліках у лікарів не перебуває, за місцем проживання характеризується без негативних посилань, є інвалідом 3-ї групи, займається підприємницькою діяльністю. При цьому суд визнав щире каяття ОСОБА_4 , визнання ним своєї вини, добровільне відшкодування завданої шкоди обставинами, що пом`якшують покарання, а вчинення злочину щодо особи похилого віку обставиною, що його обтяжує.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання в межах санкцій статей, за якими його засуджено, визначивши остаточний його вид і розмір шляхом часткового складання призначених покарань на підставі ст. 70 КК. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що захисник засудженого ОСОБА_4 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчинених ним злочинів через суворість, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним засудженим у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши належні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду й розміру призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень суду першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 08 травня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 05 вересня 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3