Ухвала
іменем України
7 лютого 2019 року
м. Київ
справа № 688/2884/17
провадження № 51-9439ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 24 вересня 2018 року,
встановив:
За вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 5 лютого 2018 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово засудженого, останній раз вироком Деражнянського районного суду Хмельницької області від 7 грудня 2015 року за ч. 3 ст.185 КК до 3 років позбавлення волі,
визнано винним і засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за попереднім вироком Деражнянського районного суду Хмельницької області від 7 грудня 2015 року, більш суворим покаранням, ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років.
Також вказаним вироком вирішено питання про долю речових доказів та витрат

у провадженні.
Відповідно до вироку 17 жовтня 2015 року близько 17:00 ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння проходячи повз домогосподарство ОСОБА_6 , що знаходиться по АДРЕСА_2 , через вікно будинку побачив ОСОБА_7 . Між ними, через незначний привід, раптово виник конфлікт на ґрунті неприязних відносин, під час якого з метою вбивства ОСОБА_5 умисно завдав ОСОБА_7 один удар ножем у живіт. Від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_7 помер на місці. У подальшому ОСОБА_5 з метою уникнення відповідальності за умисне вбивство та приховування слідів злочину інсценував пожежу, підпаливши диван, на якому лежало тіло ОСОБА_7 та втік з місця вчинення злочину
Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 24 вересня 2018 року апеляційні скарги засудженого та його захисника залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Не погодившись із постановленими судовими рішеннями, захисник засудженого адвокат ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою з вимогою

про скасування рішення апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. На думку захисника висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та апеляційний суд зазначене порушення не усунув. Не погоджується з оцінкою доказів,

а саме показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Зазначає, що на його думку органом досудового слідства порушено умови отримання доказів, оскільки не було накладено арешт на одяг, що належить ОСОБА_5 , а тому протокол обшуку

від 4 листопада 2015 року та протокол затримання в частині вилучення верхнього одягу повинні бути визнані недопустимим доказом. Вказує, що суди не вирішили

його клопотання про допустимість висновків судово-біологічної експертизи

№ 734 та 736 від 8 лютого 2015 року. Також, на думку захисника з ОСОБА_5 безпідставно стягнуто витрати на проведення експертизи. Крім того, сторона захисту вважає, що поза увагою апеляційного суду залишився той факт,

що суд першої інстанції як на докази винуватості ОСОБА_5 посилався

на показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , які безпосередньо

в судовому засіданні не допитувались.
Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Оскільки касаційний суд є судом права, а не факту, і переглядає судові рішення згідно

зі ст. 433 КПК у межах касаційної скарги, то доводи захисника щодо необ`єктивної,

на його думку, оцінки доказів, наявних у матеріалах провадження, та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що вже були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій, які належно їх оцінили, перегляду в касаційному порядку не підлягають.
Твердження захисника, що суди не встановили точного часу настання смерті потерпілого є безпідставним, оскільки зі змісту оскаржених судових рішень вбачається, вказані доводи судом апеляційної інстанції перевірено та спростовано з наведенням відповідного мотивування з посиланням на висновки судово-гістологічної експертизи та показання експерта в судовому засіданні.
Доводи захисника про те, що апеляційний суд не взяв до уваги його твердження

про відсутність мотивів для скоєння злочину та незазначення таких в обвинувальному акті є неспроможними, оскільки суд апеляційної інстанції вказані доводи перевірив

та вказав, що між засудженим та потерпілим стався конфлікт через незначний привід, під час якого на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин ОСОБА_5 умисно наніс ОСОБА_7 удар ножем у живіт, зазначене відповідає висунутому обвинуваченню.
Доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції як на доказ вини ОСОБА_5 посилався на пояснення свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 ,

що не були безпосередньо допитані судом, спростовуються змістом вироку,

де відсутні посилання на пояснення зазначених свідків. Показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що були допитані судом, на думку апеляційного суду, узгоджуються між собою як по часу, так і по порядку розвитку подій та їм надано належну оцінку.
Також, перевіривши копії оскаржених судових рішень, не знайшли свого підтвердження доводи захисника щодо ненадання належної оцінки зв`язку між станом алкогольного сп`яніння потерпілого та можливістю вчиняти певні дії. Зазначені обставини було перевірено судом.
Що стосується доводів сторони захисту про істотні порушення, що були допущені

під час досудового слідства, а саме не накладено арешт на одяг, що був вилучений

у ОСОБА_5 під час обшуку та затримання, посилаючись на ст. 167, 170, 171 КПК,

що тягне за собою недопустимість протоколів обшуку та затримання ОСОБА_5 , висновків експертиз, то колегія суддів вважає наступне.
Згідно зі ст. 167 КПК тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у ч. 2 цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно,

в яке їх було повністю або частково перетворено.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що встановлено ст. 170 КПК.
Зі змісту оскаржених судових рішень вбачається, що одяг, вилучений

у ОСОБА_5 під час обшуку та затримання було визнано речовими доказами, доля яких вирішена відповідно до ст. 100 КПК, а доцільності накладення арешту майна орган досудового розслідування не вбачав.
Судом першої інстанції надано належну оцінку протоколу обшуку від 4 листопада 2015 року та протоколу затримання. Відповідно до ст. 433 КПК вказані доводи перегляду в касаційному порядку не підлягають.
Твердження захисника про те що суд першої та апеляційної інстанції проігнорували заявлене клопотання про недопустимість доказів , а саме висновків судово-біологічної експертизи № 734 та 736 КПК від 8 лютого 2015 року, колегія суддів вважає безпідставними. Так, відповідно до оскаржених судових рішень зазначене питання вирішувалося судом першої інстанції та вказані обставини перевірялися апеляційним судом. Зазначені докази судом визнано допустимими.
Також є неприйнятними доводи сторони захисту про відсутність підстав для стягнення

із засудженого коштів за проведення експертизи, оскільки на підставі ст. 124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Доводи касаційної скарги захисника, аналогічні доводам викладеним в апеляційній скарзі, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та свого підтвердження

не знайшли. Ухвала апеляційного суду в цілому відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, про що йдеться

в касаційній скарзі захисника, колегія суддів касаційного суду не вбачає.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих

до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи те, що касаційні вимоги захисника ОСОБА_4 є необґрунтованими,

а також те, що інших доводів, які були би підставами для зміни чи скасування судового рішення, у касаційній скарзі захисник не навів, суд касаційної інстанції вважає,

що у цій справі необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки

з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав

для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 наухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 24 вересня 2018 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3