печерський районний суд міста києва
Справа № 757/2723/19-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 березня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю сторін кримінального провадження: слідчого ОСОБА_3 , захисника - адвоката ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання слідчого Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0002374 від 26.09.2018 року,-
ВСТАНОВИВ:

В провадження слідчого судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання заступника начальника відділу Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 00002374 про накладення арешту на майно, а саме: на частину квартири АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 28972052, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) та на частину квартири АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 28972052, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).
В судовому засіданні слідчий клопотання підтримав та просив задовольнити.
Захисник ОСОБА_4 та підозрюваний ОСОБА_5 проти задоволення клопотання заперечували.
Згідно норми ст. 107 КПК України під час розгляду клопотання здійснювалась фіксація за допомогою технічних засобів.
Вивчивши клопотання, долучені до нього матеріали, заслухавши думку учасників судового розгляду слідчий суддя дійшов до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з ч. 4 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.
Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 Кримінального кодексу України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.
Частиною 10 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Згідно положень ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
З наданих в обґрунтування клопотання матеріалів вбачається, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 00002374 від 26.09.2018 року за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.
19.10.2018 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Санкцією статті 368 КК України передбачено додаткове покарання у вигляді конфіскації майна. З метою забезпечення виконання вироку в цій частині у органу досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на майно підозрюваного.
Відповідно до інформаційної довідки №139642981 від 01.10.2018 року підозрюваний ОСОБА_5 на момент вчинення злочину був власником частки квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19.10.2018 року №757/51177/18-к накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_5 в тому числі і на вказану частку квартири.
Проте 17.11.2018 року підозрюваний ОСОБА_5 уклав договір дарування частки вказаної квартири своїй дочці ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Підставою накладення арешту на частки квартири АДРЕСА_1 слідчий зазначає те, що остання відповідає ознакам речового доказу, а обставини дарування вказаної частки підлягають встановленню у кримінальному провадженні.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2)можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);
4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Вирішуючи питання про можливість накладення арешту на вказане у копотанні майно слідчий суддя приймає до уваги розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та доводи сторонни обвинувчення щодо підстав накладення арешту на майно.
Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Нормою ст. 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
Разом з тим, як встановлено в судому засіданні та не заперечується органом досудового розслідування ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19.10.2018 року №757/51177/18-к в рамках кримінального провадження № 00002374 від 26.09.2018 року вже було накладено арешту на майно підозрюваного ОСОБА_5 в тому числі і частку квартири АДРЕСА_1 . Вказаний арешт на даний момент не скасовано.
Окрім того посилаючись необхідність збереження речового доказу, як на підставу для накладення арешту, слідчим до клопотання не долучається матеріалів підтвердження того, що вказане майно має статус речового доказу у вказаному провадженні.
Враховуючи вищевикладене, з метою недопущення необґрунтованого втручання держави в право власності громадян слідчий суддя вважає клопотання необґрунтованим та таким що задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 96-1, 96-2, 107,170-173, 309, 372, 392, 532 КПК України, ст.. 41 Конституції України-,
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання слідчого Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0002374 від 26.09.2018 року - відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга протягом 5 днів з дня її ухвалення до Київського апеляційного суду.

Повний текст ухвали буде проголошено 05.03.2019 о 12:00 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1