ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/211/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.286 ч.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0004477, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2018 року відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, із вищою освітою, неодруженого, працюючого старшим інспектором служби режиму заповідника «Хортиця», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2018 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування основного покарання у вигляді 2 років обмеження волі з випробуванням, якщо він протягом 1 року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_9 періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та місця роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду у розмірі 5 511 гривень 76 копійок та моральну шкоду у розмірі 40 000 гривень 00 копійок, а всього стягнуто 45 511 гривень 76 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь державного бюджету України судові витрати на залучення експертів при проведенні судової інженерно-транспортної експертизи № 9-684 від 9 листопада 2017 року у розмірі 1 186 гривень 44 копійки.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 6 жовтня 2017 року приблизно о 15:00 год. водій ОСОБА_9 , керуючи автомобілем «DAEWOO-FSO LANOS», д.н. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Перемоги з боку вул. Яценко в напрямку вул. Лермонтова в м. Запоріжжі. В попутному із ним напрямку в лівій смузі руху, керуючи автомобілем «SKODA OCTAVIA TOUR», д.н. НОМЕР_2 , рухався водій ОСОБА_10 . В цей же час, пішохід ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку № 93 по вул. Перемоги в м. Запоріжжі, почала перетинати проїзну частину вул. Перемоги, рухаючись по позначеному дорожньою розміткою та знаками нерегульованому пішохідному переході зліва-направо за ходом руху водія ОСОБА_9 . Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому знаходилася ОСОБА_7 , водій ОСОБА_10 почав зупиняти керований ним транспортний засіб та надавати дорогу пішоходу. Водій ОСОБА_9 , рухаючись в середній смузі руху, маючи об`єктивну можливість виявити автомобіль, який зменшує швидкість перед нерегульованим пішохідним переходом, діючи на порушення вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху України, своєчасних заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до зупинки не застосував, у відсутності пішоходів на пішохідному переході не переконався, а продовжив рух, внаслідок чого допустив наїзд передньою правою частиною кузова керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_7 .

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, що не є небезпечними для життя, але спричинили довгостроковий розлад здоров`я більше 21 дня, в тому числі закритий перелом обох лонних кісток, бокової маси крижі зліва та переднього краю вертлюжної западини зліва без значного зміщення кісткових фрагментів.

В апеляційній скарзі обвинувачений вважає призначене додаткове покарання необґрунтованим. Так, під час розгляду справи судом встановлено, що він повністю визнав себе винним у скоєному правопорушенні на досудовому слідстві і в суді; щиро каявся в скоєному; просив вибачення у потерпілої; після ДТП знаходився на місці пригоди; дав правдиві об`єктивні пояснення на досудовому слідстві і в суді; сприяв встановленню об`єктивної істини по справі; не ухилявся від проведення слідчих дій; відшкодував потерпілій завдану моральну шкоду в розмірі 10000 гривень;приймав дієві заходи щодо відшкодування завданої шкоди, а саме повідомив своєчасно в страхову компанію, якою застрахована його цивільно-правова відповідальність; позитивно характеризується; страждає на захворювання серця; має батька, який є інвалідом; раніше не судимий; його дії не носили навмисного характеру. Всі перелічені обставини, що пом`якшують покарання, не були враховані судом під час розгляду справи. Крім того, під час лікування ОСОБА_7 в КУ «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» було здійснено репозицію та остеосинтез кісток тазу, у зв`язку з чим було застосовано апарат зовнішньої фіксації для репозиції та остеосинтезу кісток тазу. Для придбання вказаного апарату потерпілій ОСОБА_7 було видано рахунок-фактуру №01-06/10 від 06.10.2017 року постачальника ФОП ОСОБА_11 на оплату апарату зовнішньої фіксації на суму 4690 гривень. 10.10.2017 року він сплатив кошти у сумі 4690 гривень по зазначеному рахунку-фактурі. Однак, суд у вироку невірно вказав, що була відшкодована матеріальна шкода в розмірі 4658,87 гривень. Незважаючи на законність призначення судом покарання саме без позбавлення права керування транспортними засобами, суд призначив додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, не зазначивши, при цьому, в чому саме полягає необхідність додаткового покарання. При цьому, прокурор, що приймав участь у справі просив призначити покарання у вигляді обмеження волі, без позбавлення права керування транспортними засобами. Апелянт вказує, що автомобіль потрібен йому для роботи, а відповідно і для найшвидшого відшкодування шкоди потерпілій, крім того, просить врахувати стан його здоров`я, хворобу його батька, що потребує в цілому використання автомобіля. Зазначає, що він не намагається уникнути справедливого суду і покарання, не відмовляється від відшкодування шкоди, скоєне стало для нього справжнім гірким уроком на все життя, однак, просить надати йому можливість працювати, працею та добрими справами спокутувати свою вину та відшкодовувати завдану шкоду.
Виходячи з викладеного, просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного додаткового покарання, а саме призначити покарання у вигляді обмеження волі строком на 2 роки, без позбавлення права керування транспортними засобами, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування основного покарання з випробуванням строком на 1 рік. Змінити у вироку суму відшкодованої матеріальної шкоди в розмірі 4658,87 гривень, на 4690 гривень. В іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 на підтримання апеляційної скарги; прокурора та потерпілу ОСОБА_7 із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених в судовому засіданні, належним чином оцінених судом, і, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 у судовому засіданні повністю визнав себе винним, дав показання по суті пред`явленого йому обвинувачення, у зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження всіх доказів відносно фактичних обставин справи, оскільки вони учасниками судового провадження не оспорювались.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого та правильно кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, кваліфікація дій останнього, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку, ґрунтуються на обставинах, які сторонами провадження не оспорюються, тому перевірці в апеляційній інстанції, у відповідності до ч.1 ст.404 КПК України, не підлягають.

Порушень ст.ст.349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, зазначених у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Згідно з положеннями п.1 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості. Судом також враховано сукупність фактичних даних, які характеризують особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем роботи характеризується позитивно, офіційно працевлаштований, стан його здоров`я. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання у вигляді обмеження волі у межах санкції ч.1 ст.286 КК України.

Враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який раніше не судимий, вчинив неумисний злочин з необережності, офіційно працевлаштований, за місцем роботи характеризується позитивно, вибачився перед потерпілою, частково відшкодував завдані збитки, під час апеляційного розгляду визнав свою провину в повному обсязі, щиро розкаявся, що є обставиною, що пом`якшує покарання, суд першої інстанції вірно вмотивував свої висновки щодо можливості застосування положень ст.ст.75, 76 КК України, та звільнення останнього від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Разом з цим, враховуючи фактичні обставини справи та думку потерпілої, яка в судовому засіданні наполягала на призначенні обвинуваченому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, призначивши обвинуваченому додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, в межах приближених до мінімальних, оскільки грубе нехтування правилами дорожнього руху обвинуваченим поставило в залежність життя потерпілої, яка переходила дорогу по пішохідному переходу, а тому доводи обвинуваченого про необґрунтоване призначення йому додаткового покарання є безпідставними.

При цьому колегія звертає увагу на те, що суд, при призначенні покарання, не пов`язаний з думкою прокурора стосовно призначення виду і розміру, як основного так і додаткового, покарання.

Покарання призначене судом першої інстанції, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення ОСОБА_9 нових злочинів, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

Цивільні позови вирішені судом першої інстанції, на думку колегії суддів, також правильно, з врахуванням положень ст.ст.127,128,129 КПК України, ст.23, ч.1 ст.1167 ЦК України, а також постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)».

Потерпіла в своєму цивільному позові просила стягнути з обвинуваченого витрати на закупівлю медикаментів в розмірі 4658,87 гривень, однак зазначила, що обвинуваченим було сплачено за апарат зовнішньої фіксації 4690 гривень, тобто під час лікування потерпілої матеріальна шкода складалась з витрат на медикаменти в розмірі 4658,87 гривень та апарат зовнішньої фіксації в розмірі 4690 гривень, які були відшкодовані обвинуваченим, та саме ці відшкодовані суми були зазначені у вироку суду.

З урахуванням уточнень позовних вимог, потерпіла також просила стягнути з ОСОБА_9 матеріальну шкоду за чеками на придбання медикаментів в розмірі 5511,76 гривень, при цьому обвинуваченим не було надано ніяких доказів про оплату за чеками на придбання медикаментів в розмірі 5049,67 гривень, а тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув матеріальну шкоду відповідно до змінених вимог цивільного позову потерпілої.

Також, суд врахував ступінь душевних страждань потерпілої ОСОБА_7 та тяжкість отриманих нею тілесних ушкоджень. Визначаючи суму, яка підлягає стягненню, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Істотних порушень законодавства, що тягнуть безумовне скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді провадження, не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2018 року відносно ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4