Дата документу 06.05.2019 Справа № 320/2586/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/2586/19 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/399/19 Доповідач в 2 інст.: ОСОБА_2
Категорія ст. 303 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 травня 2019 року м . Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

слідчого ОСОБА_7 ,

представника заявника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 квітня 2019 року, якою залишено без задоволення скаргу адвоката ОСОБА_8 на постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі ОСОБА_7 від 28.02.2019 про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000033 від 24.01.2019 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

До Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду із вказаною скаргою.
В обґрунтування скарги зазначив, що 14 січня 2019 року, слідчим суддею Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області у справі № 320/274/19 постановлено ухвалу, якою задоволено скаргу, подану в порядку ст.ст. 303, 304 КПК України та зобов`язано територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Мелітополі, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою ОСОБА_9 від 05.12.2018 року.

24.01.2019 року до ЄРДР слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі, внесено відомості за заявою ОСОБА_9 від 05.12.2018 року за № 0000033.

18.02.2019 року, на ім`я слідчого ОСОБА_9 направлено заяву про залучення як потерпілого, в порядку ст. 55 КПК України. 04.03.2019 року, на ім`я слідчого ТУ ДБР розташованого у місті Мелітополь, ОСОБА_7 , ОСОБА_9 направлено листа з проханням повідомити про прийняте слідчим рішення за результатом розгляду заяви про залучення як потерпілого.

21 березня 2019 року, ОСОБА_9 отримав у відділені поштового зв`язку постанову про відмову у визнанні потерпілим від 22.02.2019 року та постанову про закриття кримінального провадження від 28.02.2019 року.

Адвокат ОСОБА_8 вважає, постанову про закриття кримінального провадження від 28.02.2019 року, винесену слідчим ТУ ДБР ОСОБА_10 такою, що підлягає скасуванню з наступних підстав.
В абзаці 10 постанови про закриття кримінального провадження слідчий ОСОБА_7 вказує на те, що з метою всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального правопорушення в ході досудового розслідування в порядку ст. 93 КПК України слідством були додатково досліджені матеріали кримінального провадження № 0000484 від 10.10.2014 року.

З постанови про закриття кримінального провадження не вбачається, які саме матеріали кримінального провадження №0000484 від 10.10.2014 року, дослідження яких здійснював слідчий ОСОБА_7 , послугували підставою для прийняття рішення про закриття кримінального провадження. Жодною статтею чинного КПК України не передбачено такої процесуальної дії, як дослідження слідчим матеріалів кримінального провадження, яке не знаходиться в його провадженні. Таку процесуальну дію можна здійснити лише з чітким дотриманням вимог глави 15 КПК України, яка регулює питання тимчасового доступу до речей і документів. Згідно з Єдиним державним реєстром судових рішень жодного судового рішення у кримінальному провадженні № 0000033 від 24.01.2019 року, яке б свідчило про надання слідчому ОСОБА_7 права доступу до матеріалів кримінального провадження № 0000484 від 10.10.2014 року, не існує.

Вказане виключає законність такої дії, як додаткове дослідження матеріалів кримінального провадження № 0000484 від 10.10.2014 року та свідчить про істотність порушення кримінально-процесуального закону, що має невідворотність наслідку скасування постанови про закриття кримінального провадження.

В мотивувальній частині постанови про закриття кримінального провадження (абзац 11), слідчий ОСОБА_7 зазначає про відсутність в заяві ОСОБА_9 про вчинення кримінального правопорушення, події такого правопорушення. Твердження слідчого ОСОБА_7 , про відсутність в заяві ОСОБА_9 обставин щодо події злочину є незаконними. Вказане підтверджується тим, що в своїй заяві ОСОБА_9 зазначив про складання слідчим прокуратури Запорізької області ОСОБА_11 та затвердження прокурором прокуратури Запорізької області ОСОБА_12 обвинувального акту від 30.03.2018 року в кримінальному провадженні № 0000484 від 10.10.2014 року.

ОСОБА_9 в заяві також зазначається про існування судових рішень, які набрали законної сили, щодо повернення обвинувального акту в кримінальному провадженні № 0000484 від 10.10.2014 року прокурору, а саме: ухвала колегії суддів Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03.05.2018 року; ухвала колегії суддів апеляційного суду Запорізької області від 21.08.2018 року.

Крім того, в заяві про кримінальне правопорушення ОСОБА_9 зазначає і про обвинувальний акт, який складено слідчим прокуратури Запорізької області ОСОБА_11 та затверджено прокурором прокуратури Запорізької області ОСОБА_12 від 31.10.2018 року. Проте, не зважаючи на існування прийнятих органом досудового розслідування та судом процесуальних рішень, з постанови слідчого ОСОБА_7 можна дійти висновку про те, що на його думку, двох обвинувальних актів у кримінальному провадженні № 0000484 від 10.10.2014 року та двох судових рішень взагалі не існує та не існувало, а було лише уявою ОСОБА_9 чи він сумлінно помилявся в їх існуванні. Лише за таких обставин можна дійти висновку про відсутність події злочину і закрити кримінальне провадження на підстав п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В постанові про закриття кримінального провадження №0000033 від 24.01.2019 року (абзаци 17-19), слідчий ОСОБА_7 посилається на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223- 1430/0/4-12 від 03.10.2012 року, в якому, крім іншого, зазначено про те, що ухвалою про повернення обвинувального акту прокурору суд зобов`язує прокурора усунути виявлені недоліки протягом визначеного ним розумного строку, який має бути достатнім для виправлення допущених недоліків.

Однак, як стверджує слідчий ОСОБА_7 , колегія суддів Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, повертаючи обвинувальний акт прокурору, в своїй ухвалі не поклала на прокурора обов`язок щодо усунення недоліків цього процесуального рішення та не встановлювала строки по усуненню недоліків. В першу чергу необхідно зазначити, що лист ВССУ № 223-1430/0/4-12 від 03.10.2012 року, не є нормативно-правовим актом і не є обов`язковим до виконання. Зазначена теза узгоджується з положеннями ч. 1 та ч. 3 ст. 9 КПК України, відповідно до яких під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу.

Слідчий ОСОБА_7 , складаючи постанову про закриття кримінального провадження, поклав в її основу саме зазначений лист ВССУ. Тим самим, приймаючи процесуальне рішення, слідчий ОСОБА_7 застосував не положення Закону, що суперечить ст. 9 КПК України.

Водночас, слідчий ОСОБА_7 проігнорував положення ст. 534 КПК України, якою визначено, що судом лише у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню. За приписами ч.1 ст.114 КПК України для забезпечення виконання сторонами кримінального провадження вимог розумного строку слідчий суддя, суд має право встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого цим Кодексом, з урахуванням обставин, встановлених під час відповідного кримінального провадження.

Отже, в статтях 114 та 534 КПК України, на відміну від листа ВССУ, закріплено право суду, а не обов`язок. Колегія суддів Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, повертаючи своєю ухвалою обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000484 від 10.10.2014 року прокурору, повністю дотрималась положень ч. 6 ст. 22 КПК України в тій частині, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, та положень ч. 1 ст. 26 КПК України про те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Вказане свідчить про те, що суд, постановивши ухвалу про повернення обвинувального акту прокурору, не позбавив його права прийняти одне з трьох рішень, які визначені ч. 2 ст. 283 КПК України. Саме у разі прийняття прокурором свідомого рішення про повторне звернення до суду з обвинувальним актом, у нього виникає обов`язок усунути недоліки обвинувального акту, які були встановлені судом і зазначені в судовому рішенні. Вказане узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 21 КПК України, відповідно до якої вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України. Питання щодо виконання ухвали суду, якою повернуто обвинувальний акт прокурору, вирішується судом під час проведення підготовчого судового засідання.

На час прийняття слідчим ОСОБА_7 постанови про закриття кримінального провадження № 0000033 від 24.01.2019 року, «повторний» обвинувальний акт від 31.10.2018 року відносно ОСОБА_9 знаходився в Орджонікідзевському районному суді м. Запоріжжя.

25 березня 2019 року, колегією суддів Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя постановлено ухвалу, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000484 від 10.10.2014 року стосовно ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України повернуто прокурору Запорізької області, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні.

Слідчий ОСОБА_7 , маючи в своєму розпорядженні копію обвинувального акту відносно ОСОБА_9 від 31.10.2018 року, а також заяву ОСОБА_9 про вчинене кримінальне правопорушення за ч.3 ст.382 КК України (умисне невиконання ухвали, що набрали законної сили), не дочекавшись проведення Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя підготовчого судового засідання у кримінальному провадженні №0000484 від 10.10.2014 року, передчасно виніс постанову про закриття кримінального провадження № 0000033 від 24.01.2019 року, яка, крім передчасності, є необґрунтованою.

Також, приймаючи постанову про закриття кримінального провадження за заявою ОСОБА_9 , слідчий ОСОБА_7 в мотивувальній частині постанови (абзаци 13, 16) не даючи оцінки будь-яким зібраним у справі доказам та фактичним обставинам справи, теоретизує на тему наявності чи відсутності об`єкту та об`єктивної сторони складу злочину та посилається на теоретичні знання в галузі кримінального права інших фахівців. Проте висновки, які робить слідчий ОСОБА_7 , а саме відсутність складу злочину (відсутність об`єкту та об`єктивної сторони), не узгоджується з прийнятим ним рішенням про закриття кримінального провадження за відсутності події злочину. Сукупність вказаних обставин та доводів скарги, свідчить про передчасність та необґрунтованість, прийнятої слідчим ОСОБА_7 постанови про закриття кримінального провадження № 0000033 від 24.01.2019 року. Просив скасувати постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 28 лютого 2019 року.

Слідчий суддя дійшов до висновку про те, що слідчим вжито усіх належних заходів щодо встановлення усіх обставин справ, об`єм проведених слідчих дій є достатнім для отримання висновку про відсутність події кримінального правопорушення, а тому відсутні підстави для скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження.
В апеляційний скарзі адвокат ОСОБА_8 вважає вказану ухвалу слідчого судді від 11.04.2019 року незаконною та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Передбачених ст. 370 КПК України вимог Закону слідчий суддя не дотримався, що є підставою для скасування його ухвали від 11.09.2019 року.

У зв`язку з викладеним адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 квітня 2019 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити скаргу на постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі ОСОБА_7 від 28.02.2019 про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000033 від 24.01.2019 року.

В доповненні до апеляційної скарги адвокат зазначає, що всупереч положень ч. 1 ст. 372 КПК України вступна частина оскаржуваної ухвали не містить найменування (номеру) кримінального провадження.

Вказує на те, що слідчий суддя в ухвалі перечислив доводи скарги, однак не надав їм будь-якої оцінки, у тому числі щодо їх непереконливості чи безпідставності.

В оскаржуваній ухвалі не зазначено, які матеріалі було проаналізовано, та відсутні посилання на будь-які докази, досліджені слідчим суддею.

Зазначає, що слідчий суддя погодився із слідчим ОСОБА_7 , що копії матеріалів провадження № 0000484 від 10.10.2014 року є допустимим доказом, з чим не може погодитися апелянт, оскільки запит слідчого не передбачений КПК України як форма збирання доказів, а копія документу не є процесуальним джерелом доказів.

Вказує на те, що обвинувальний акт (повторний) ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.03.2019 знову повернуто прокурору, чому слідчий суддя не надав оцінки.

В апеляційному суді:

-адвокат ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу

-прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав постанову слідчого про закриття кримінального провадження законною і обгрунтованою;

-слідчий ОСОБА_7 наголосив, що закрив кримінальне провадження на відсутності події кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, представника адвоката ОСОБА_8 , який підтримав доводи апеляційної скарги, позицію прокурора, який вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою і просив залишити її без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Відповідно до вимог ст. 110 КПК України постанова слідчого складається з вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце і час прийняття постанови; прізвище, ім`я, по батькові, посаду особи, яка прийняла постанову; мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу; резолютивної частини, яка повинна містити відомості про: зміст прийнятого процесуального рішення; місце та час (строки) його виконання; особу, якій належить виконати постанову; можливість та порядок оскарження постанови.
Приймаючи рішення за скаргою адвоката ОСОБА_8 , слідчий суддя перевірив належним чином наявність підстав для винесення слідчим постанови про закриття кримінального провадження № 0000033.

Слідчий суддя обґрунтовано дійшов висновку про те, що слідчий ОСОБА_7 провів усі необхідні слідчі дії, отримані дані є достатніми для прийняття законного і обґрунтованого рішення про закриття кримінального провадження.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками слідчого судді та вважає, що слідчий виконав всі необхідні слідчі дії, дослідив всебічно, повно і неупереджено всі обставини кримінального провадження, висновки слідчого, викладені у постанові про закриття кримінального провадження, відповідають вимогам закону та ґрунтуються на зібраних слідчим доказах, які вказують на відсутність події кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КПК України, а доводи скарги адвоката правильність висновків слідчого не спростовують.
Так, відповідно до диспозиції ч. 3 ст. 382 КК України злочином є умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню, вчинене службовою особою, яка займає відповідальне чи особливо відповідальне становище, або особою, раніше судимою за злочин, передбачений цією статтею, або якщо вони заподіяли істотну шкоду охоронюваним законом правам і свободам громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам юридичних осіб.

Предметом злочину, передбаченого ст. 382 КК України, є судовий акт (рішення, вирок, ухвала, постанова), який постановлений судом будь-якої юрисдикції, будь-якої інстанції і набрав законної сили.

Невиконання судового акта це бездіяльність, яка полягає у незастосуванні передбачених законом і судовим актом заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт.

За змістом ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 372 КПК України висновки суду за питанням, що вирішується судом, викладаються у резолютивній частині ухвали.

Відповідно до резолютивної частини ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03.05.2018 у справі 331/2757/18 постановлено повернути обвинувальний акт у кримінальному провадженні №1-кп/331/318/2018 за фактом скоєння ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України, прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України (а.с. 34-37).

Отже, зазначеним судовим рішенням на слідчого та прокурора не було покладено обов`язки вчинити певні дії, направлені на виконання цієї ухвали.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 21.08.2018 ухвала районного суду залишена без змін (а.с. 39-42).

Вказані судові рішення, виходячи із змісту заяви ОСОБА_9 , є предметом злочину, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України (а.с. 12-16).

Кримінальним процесуальним кодексом не визначено які дії слідчий, прокурор мають вчинити після того, як суд прийняв рішення про повернення прокурору обвинувального акту.

Таким чином, оскільки ні судовими рішеннями, ні законом не визначено, які дії слід вчинити слідчому, прокурору після прийняття судом рішення про повернення обвинувального акту, у прокурора є лише обов`язок прийняти обвинувальний акт, що у даному випадку було зроблено.

Посилання скаржника на те, що в мотивувальних частинах судових рішень зазначені певні порушення закону при складанні обвинувального акту, не свідчать про обов`язок слідчого, прокурора виправити вказані недоліки, оскільки у мотивувальній частині ухвали відповідно до п.2 ч. 1 ст. 372 КПК України зазначаються встановлені судом обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, а не висновки суду з порушеного перед судом питання, які зазначаються у резолютивній частині судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 КПК України під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу.

Повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором (ч. 4 ст. 22 КПК України).

За змістом п.п. 9, 14 ст. 36, ч. 2 ст. 283 КПК України прокурор уповноважений на вчинення таких дій, як закриття кримінального провадження, звернення до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності, звернення до суду з обвинувальним актом тощо.

З огляду на наведене, всупереч доводів апелянта, повторне звернення прокурора до суду з обвинувальним актом не може розцінюватися як умисне невиконання судового рішення про повернення обвинувального акту прокурору.

За таких обставин, слідчий дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність події злочину, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України.

Що стосуються доводів апеляційної скарги про те, що досліджені слідчим копії матеріалів провадження № 0000484 не є допустимим доказом, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів, у тому числі, шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей тощо.

В той же час, тимчасовий доступ до речей і документів, відповідно до ст. 131 КПК України є заходом забезпечення кримінального провадження. Для його застосування існують певні обмеження, встановлені кримінальним процесуальним законом.
Так, згідно з ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, зокрема, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

За приписом ч. 4 зазначеної статті слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість отримати речі і документи, які можуть бути використані як доказ, без застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

З огляду на зазначене, витребування слідчим матеріалів кримінального провадження відповідає вимогам КПК України щодо порядку збирання доказів.

Копії витребуваних слідчим матеріалів кримінального провадження відповідно до положень ст.ст.84, 98, 99 КПК України відносяться до джерел доказів, і за певних випадків, встановлених ч. 5 ст. 99 КПК України, вказані докази можуть бути визнані допустимими.

Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини, зокрема у рішенні «Проніна проти України» від 18.07.2006 (заява № 63566/00), п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи .
З урахуванням того, що предметом скарги до слідчого судді є рішення слідчого, постановлене під час досудового розслідування, в ухвалі слідчого судді наведені певні мотиви і обґрунтування прийнятого за скаргою рішення, з яким в цілому погоджується апеляційний суд, колегія суддів вважає, що, незважаючи на те, що слідчий суддя не надав відповідь на кожний аргумент скарги, слідчим суддею у даному випадку дотримано вимогу щодо мотивування судового рішення.
Наведені в доповненні до апеляційної скарги порушення слідчим суддею вимог ч. 1 ст. 372 КПК України (у тому числі не зазначення номеру кримінального провадження у вступній частині ухвали) не є істотними відповідно до положень ст. 412 КПК України та не тягнуть за собою скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з кримінальних справ Запорізького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 квітня 2019 року, якою залишено без задоволення скаргу адвоката ОСОБА_8 на постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі ОСОБА_7 від 28.02.2019 про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000033 від 24.01.2019 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4