КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 вересня 2017 року за №0012332 відносно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, не одруженого, з середньо-спеціальною освітою, працюючого в ТОВ «Укрбуд» різноробочим, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 30 березня 2018 року,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

Згідно ст.76 КК України покладено на ОСОБА_5 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений органом з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирішено питання речових доказів.

В поданій апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просив оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік. В решті вирок суду залишити без змін.

Не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_5 , юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого, прокурор у кримінальному провадженні вважає, вирок суду першої інстанції незаконним, і таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_5 та призначення йому покарання не в повному обсязі надано правову оцінку ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, обставинам вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, та поверхнево з`ясовано обставини, що стали підставою для застосування судом положень ст. 75 КК України.

Окрім того судом не враховано, що злочини, вчинені ОСОБА_5 , згідно ст. 12 КК України, віднесено до категорії середньої тяжкості, а також те, що обвинувачений будучи раніше неодноразово судимим, продовжив свою злочинну діяльність, на шлях виправлення не став, маючи не зняту та не погашену судимість знову вчинив злочини у сфері проти власності, що свідчить про стійку антисоціальну спрямованість та систематичний характер вчинення ним кримінальних правопорушень.

Згідно із вироком суду, 04 вересня 2017 року, близько 14 години 30 хвилин ОСОБА_5 прийшов до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, 9 з метою придбання одягу.
Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на повторне, таємне викрадення чужого майна, а саме чоловічих кросівок, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, ОСОБА_5 взяв з вітрини чоловічі кросівки, закупівельна вартість яких становить 450 грн., які належать ФОП ОСОБА_7 .

Впевнившись, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, розуміючи, що вихід з магазину обладнано сигнальними рамками системи «антикрадіжка», бажаючи приховати скоєний злочин, за допомогою кусачок зірвав з кросівок протикрадіжні кліпси, після чого поклав вказані вище кросівки під куртку, у яку був одягнений.

Продовжуючи протиправні дії, спрямовані на повторне, таємне викрадення чужого майна, з метою збагачення, ОСОБА_5 , утримуючи при собі викрадені кросівки, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, направився на вихід з приміщення магазину, проте був затриманий працівниками охорони магазину.

ОСОБА_5 , виконавши всі дії, які він вважав необхідними для доведення злочину до кінця, не зміг довести свій злочинний умисел до кінця, а саме повторно, таємно викрасти з магазину «Конфіскат» чоловічі кросівки «NIKE», та розпорядитись ними на власний розсуд, з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками охорони торгової зали.
Потерпіла ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги її повідомлено належним чином, відомостей щодо поважності причин своєї неявки не надала, що відповідно до вимог ч .4 ст. 405 КПК України не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого, який заперечив проти доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у пред`явленому йому обвинуваченні, а саме у вчиненні закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого повторно, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються перевіреними судом першої інстанції доказами щодо обставин, які не заперечувалися також і обвинуваченим, досліджувалися судом за його згодою та згодою інших учасників судового процесу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння ОСОБА_5 та іншими учасниками кримінального провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченого, який повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цього питання колегією суддів не встановлено. Будь-яких заперечень щодо правильності встановлення такого порядку розгляду справи судом першої інстанції не надано і у суді апеляційної інстанції, а тому доведеність винуватості обвинуваченого та юридична оцінка його злочинних дій відповідно до положень ст. 404 КПК України не є предметом апеляційного розгляду.
Дії ОСОБА_5 за вказаними ознаками вірно кваліфіковано за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України.
Разом з тим, відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання судом першої інстанції з дотриманням загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК України, враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК Украни є злочином середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, працює різноробочим ТОВ «Укрбуд», не одружений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його майновий стан, стан здоров`я, обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та обґрунтовано призначив покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.
Отже, вирок суду відносно ОСОБА_5 в частині призначеного покарання колегія суддів уважає законним і обґрунтованим, а тому підстав для скасування вироку в частині призначення покарання немає.
Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням та неправильне застосування вимог ст. 75 КК України.
Мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі та звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд послався на обставину, враховану при призначенні обвинуваченому покарання та його молодий вік і соціальні зв`язки.
Колегія суддів зауважує, що щире каяття, на яке послався суд, вмотивовуючи застосування ст. 75 КК України, враховано при призначенні ОСОБА_5 покарання, а тому при вирішенні питання про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України цю ж обставину враховано безпідставно.
Інші обставини, на які послався суд, застосовуючи відносно ОСОБА_5 вимоги ст. 75 КК України, а саме його молодий вік і соціальні зв`язки, не може бути, на думку колегії суддів, достатніми підставами для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст.75 КК України при вирішенні питання про можливість виправлення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суду належить врахувати не лише тяжкість злочину, особу винного, а й інші обставини, які дають підстави вважати, що виправлення винної особи буде можливим без реального позбавлення волі.
У даному випадку, суд не дав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке належить до категорії злочинів середньої тяжкості, даним про особу обвинуваченого, який будучи раніше неодноразово судимим, продовжив свою злочинну діяльність, на шлях виправлення не став, маючи не зняту та не погашену судимість знову вчинив злочини у сфері проти власності що, на думку колегії суддів, свідчить про стійку антисоціальну його поведінку та небажання ставати на шлях виправлення.
Наведені дані, на думку колегії суддів, свідчать про відверте небажання обвинуваченого ОСОБА_5 стати на шлях виправлення та неефективність застосування до нього вказаної норми кримінального закону, як заходу кримінально-правового впливу з метою попередження вчинення нових злочинів.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
За таких обставин, колегія суддів уважає, що у суду першої інстанції, не було достатніх підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування покарання у виді позбавлення волі, а тому вирок суду в частині застосування положень ст. 75 КК України підлягає скасуванню з постановлення апеляційним судом нового вироку, за яким обвинувачений має відбувати реально призначене йому покарання за вироком суду першої інстанції.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 слід рахувати з моменту приведення до виконання вироку апеляційного суду.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 414, 418, 419, 420, 424 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.
Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 30 березня 2018 року щодо ОСОБА_5 скасувати в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Постановити новий вирок, яким вважати ОСОБА_5 засудженими вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 30 березня 2018 року за ч. 2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України до позбавлення волі строком на 1 (один) рік.
Строк покарання ОСОБА_5 обчислювати з дня приведення вироку до виконання.
В решті вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 30 березня 2018 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення

Судді:

____________ ________ _____________
ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2