Ухвала
іменем України
14 березня 2019 року

м. Київ
Справа № 428/8994/17
Провадження № 51- 1064 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 квітня 2018 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року,
встановив:
Вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 квітня 2018 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янська Донецької області та жителя АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням із іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.
На підставі ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено останнього від відбування призначеного основного та додаткового покарань.
Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 6373, 03 грн матеріальної шкоди та 15 000 грн моральної шкоди.
За встановлених судом першої інстанції обставин, зміст яких детально викладено у вироку, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 7 червня 2017 року близько 07:25, керуючи автомобілем «ЗАЗ - DAEWOO» (д. н. НОМЕР_1 ), під час руху в напрямку до перехрестя вулиць Гагаріна та Менделєєва у м. Сєвєродонецьку Луганської області, при наближенні до пішохідного переходу, який знаходиться біля буд № 56 по вул. Гагаріна та обладнаний відповідними знаками дорожнього руху і дорожньою розміткою 1. 14. 1. «Пішохідний перехід», діючи усупереч вимог пунктів 12. 3 та 18. 1 Правил дорожнього руху України, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка переходила проїжджу частину по пішохідному переходу, в результаті чого потерпілій було заподіяно тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Луганський апеляційний суд ухвалою від 5 грудня 2018 року змінив вказаний вирок у частині вирішення цивільного позову. Зменшив суму, яка підлягала стягненню з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_5 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, до 3177, 45 грн.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 порушує питання про скасування вказаних судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
На обґрунтування своїх вимог засуджений зазначає, що суд першої інстанції не мав права проводити судовий розгляд у порядку статті 349 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК), оскільки він не визнав в повному обсязі доведеними всі обставини вчиненого ним злочину, а саме факт наявності регульованого пішохідного переходу через те, що на ділянці, де сталося дорожня пригода, була відсутня відповідна дорожня розмітка. Окрім цього, ОСОБА_4 вважає необґрунтованим і невмотивованим рішення місцевого суду в частині вирішення цивільного позову, а саме в частині задоволення позовних вимог про відшкодування завданої потерпілій ОСОБА_5 моральної шкоди. При цьому зазначає, що апеляційний суд, залишаючи його апеляційну скаргу без задоволення, не усунув, на його думку, порушень в частині вирішення цивільного позову допущених судом першої інстанції. Також, ОСОБА_4 вказує на порушення судом апеляційної інстанції вимог ч. 3 ст. 404 КПК, оскільки цим судом безпідставно було залишено без задоволення його клопотання про повторне дослідження доказів, окрім допиту самого засудженого.
Розглянувши касаційну скаргу, вивчивши надані до неї копії судових рішень, перевіривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Як убачається з наданої до касаційної скарги засудженого копії вироку, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції учасники процесу не заперечували фактичні обставини справи. Також, судом було з`ясовано, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, а тому у суду не було будь-яких сумнівів у добровільності та істинності їх позицій.
З огляду на викладене, та визнавши недоцільним дослідження доказів по справі, окрім висновку судово-автотехнічної експертизи № 19/113/9-1/152 е від 21 липня 2017 року, допиту потерпілої, допиту засудженого та дослідження матеріалів, які характеризують його особу, роз`яснивши учасникам процесу положення ч. 3 ст. 349 КПК, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку про спрощений порядок розгляду кримінального провадження.
Правових підстав вважати, що при ухваленні міським судом вироку відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК, було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, з огляду на положення ст. 412 КПК, що перешкодило суду постановити законне та обґрунтоване рішення, суд касаційної інстанції не вбачає.
Наведені в касаційній скарзі засудженого доводи про те, що він не визнав у повному обсязі доведеними всі обставини вчиненого ним злочину, а саме факт наявності регульованого пішохідного переходу через те, що на ділянці, де сталося дорожня пригода, була відсутня відповідна дорожня розмітка, є необґрунтованими, оскільки, як убачається з наданої копії вироку, засуджений у судовому засіданні повністю визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК та надав із цього приводу детальні пояснення.
Також, як убачається з вироку районного суду рішення щодо цивільного позову було прийнято судом на підставі статей 127 - 129 КПК та статей 23, 1166, 1167 ЦК у повній відповідності з вимогами законодавства. Як випливає з мотивувальної частини вироку, при вирішенні питання про стягнення з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_5 моральної шкоди в сумі 15 000 грн суд прийняв до уваги характер кримінального правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, яких вона зазнала унаслідок злочину, керуючись при цьому принципами розумності та справедливості.

Аналогічні за змістом доводи засудженого ОСОБА_4 , наведені ним у касаційній скарзі, про необґрунтованість вироку районного суду в частині вирішення питання про відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_5 були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який переглядаючи кримінальне провадження, ретельно їх перевірив та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивувавши своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких його апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни, зазначивши, що підстав для зменшення розміру суми, яка визначена судом першої інстанції та підлягає стягненню з засудженого на користь потерпілої ОСОБА_5 у рахунок відшкодування моральної шкоди, немає.
Доводи касаційної скарги засудженого про порушення судом апеляційної інстанції вимог ч. 3 ст. 404 КПК Верховний Суд визнає неприйнятними з огляду на наступне.
Необхідність повторного дослідження доказів і фактичних обставин апеляційним судом може постати, лише у випадку, якщо суд першої інстанції не забезпечив обвинуваченому можливість дослідити і спростувати докази під час змагальної процедури в суді першої інстанції. Частина 3 ст. 404 КПК зобов`язує суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження фактичних обставин справи, якщо суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями.
Однак, як убачається зі змісту оспорюваних судових рішень, у цій справі під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції учасники процесу не заперечували фактичні обставини справи, а тому визнавши недоцільним дослідження доказів по справі за згодою учасників, місцевий суд розглянув кримінальне провадження у спрощеному порядку відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК.
Окрім цього, як убачається з наданої копії оскаржуваної ухвали, засуджений ОСОБА_4 не оспорював в апеляційній інстанції доведеність його вини та кваліфікацію дій, а вважав вирок незаконним лише в частині вирішення цивільного позову, що і було предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який ретельно їх перевірив та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивувавши своє рішення. Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду за своїм змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.

Касаційна скарга засудженого не містить доводів, які б свідчили про істотні порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону, що перешкодили чи могли перешкодити цим судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення, з огляду на положення ст. 412 КПК та є підставами для їх скасування відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу.
З огляду на викладене, касаційна скарга ОСОБА_4 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 квітня 2018 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року відносно нього відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2