Справа № 639/169/19
Провадження №1-в/639/88/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 лютого 2019 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова клопотання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

про застосування Закону України «Про амністію у 2016 році»,-

в с т а н о в и в :

До Жовтневого районного суду м. Харкова надійшло клопотання ОСОБА_4 про застосування Закону України «Про амністію у 2016 році».

В своєму клопотанні ОСОБА_4 просив на підставі п. «г» ст. 1, ст. 4 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити його повністю від відбування покарання, призначеного вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 10.07.2018 р. В обґрунтування клопотання ОСОБА_4 зазначав, що страждає на невиліковні тяжкі захворювання.

Прокурор в судовому засіданні проти вимог клопотання ОСОБА_4 заперечував, посилаючись на те, що на момент набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_4 не відбув половини строку призначеного йому покарання.

Засуджений у поданій до суду заяві просив розглядати клопотання за його відсутності.

Вислухавши думку прокурора, дослідивши матеріали судового провадження та надані матеріали особової справи ОСОБА_4 , суд приходить до такого.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_4 засуджений вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 10.07.2018 р. за ч. 1 ст. 309, ст.. 71 КК України до 2 років 9 місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислюється з 10.07.2018 р., у строк покарання зараховано термін фактичного перебування під вартою з 22.03.2018 р. по 10.07.2018 р. включно у зв`язку з направленням для відбування покарання за вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 23.11.2017 р., яким його засуджено за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ст.. 71 КК України до 2 років 7 місяців позбавлення волі.

Надаючи оцінку наявності підстав застосування Закону України «Про амністію у 2016 році»(далі за текстом Закон №1810-VIII) до ОСОБА_4 , суд відзначає таке.

ОСОБА_4 дійсно страждає на ВІЛ-інфекцію 4 ст., що підтверджується наявною у особовій справі медичною довідкою (а.с. 25) від 23.034.2018 р.

Статтею 4 Закону №1810-VIII передбачено, що підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, зазначених у статті 1 цього Закону, засуджених за умисні злочини, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше десяти років, якщо на день набрання чинності цим Законом вони відбули не менше половини призначеного строку основного покарання.

Відповідно до п. «г» ст. 1 Закону №1810-VIII суб`єктом застосування вказаної норми є, зокрема, особи, яких на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнано інвалідами першої, другої чи третьої групи, а також хворими на активну форму туберкульозу (диспансерні категорії 1-4), онкологічні захворювання (III, IV стадії за міжнародною класифікацією TNM), СНІД (III, IV клінічні стадії за класифікацією ВООЗ) та інші тяжкі хвороби, що перешкоджають відбуванню покарання та підпадають під визначення Переліку захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, затвердженого у додатку 12 до Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572

Закон №1810-VIII набув чинності 07 вересня 2017 року.

З урахуванням встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що на момент набуття чинності Законом №1810-VIII (станом на 07 вересня 2017 року) ОСОБА_4 не відбув половини призначеного строку основного покарання. Більше того, на момент набуття чинності вказаним Законом ОСОБА_4 взагалі ще не відбував покарання, оскільки його було взято під варту лише 22.03.2018 р.

При цьому безпосереднє застосування ст. 1 Закону до ОСОБА_4 також виключається, оскільки вказана норма застосовується до осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України.

Отже, ОСОБА_4 не підлягає звільненню від призначеного йому покарання на підставі п. «г» ст. 1, ст. 4 Закону №1810-VIII.

Крім того ОСОБА_4 не підпадає під дію жодної з інших статей вказаного Закону, адже вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 23.11.2017 р., невідбута частина покарання за яким частково приєднана до покарання за останнім вироком, він засуджений до позбавлення волі за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, тобто за злочин, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким. За суб`єктивною стороною вказаний злочин є умисним. Вказане виключає можливість застосування до нього статей 1, 3, 5, 7, 8 Закону №1810-VIII. При цьому ОСОБА_4 не є суб`єктом, передбаченим статтями 2, 6 цього Закону.

З огляду на викладене, в задоволенні клопотання ОСОБА_4 необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України, Законом України «Про амністію у 2016 році», Законом України «Про застосування амністії в Україні», суд, -

п о с т а н о в и в :
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про застосування відносно нього Закону України «Про амністію у 2016 році» відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Харкова протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою - з моменту вручення копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1