Дата документу 30.01.2019 Справа № 310/920/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/920/17 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/259/19 Доповідач в 2 інст.: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 162 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8
захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_9 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 2 травня 2018 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Василівка Запорізької області, громадянин України, непрацюючий, неодружений, маючий неповну середню освіту, дітей не має, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
1) 20 вересня 2010 року Михайлівським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 153, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 186, ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 345, ч. 1 ст. 70, ч. 2 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
2) 8 листопада 2013 року Запорізьким районним судом Запорізької області за ст. 391 КК України до 1 року позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2010 року та призначено остаточне покарання у вигляді 5 років 3 місяців позбавлення волі. Звільнений 8 лютого 2016 року по відбуттю строку покарання;
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України та йому призначене покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання з 20 грудня 2016 року.

Зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 20 грудня 2016 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Василівка Запорізької області, громадянка України, непрацююча, незаміжня, навчається на 3-му курсі Василівського коледжу Таврійського державного агротехнологічного університету, дітей не має, зареєстрована та проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима,
визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 162 КК України, та їй призначене покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту скасовано.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 моральну шкоду в розмірі 10000 гривень.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачувались у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України за наступних обставин.

18 грудня 2016 року приблизно в період часу з 18 год. 30 хв. до 19 год. 00 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи в м. Василівка Запорізької області, вступив в злочинну змову зі своєю знайомою ОСОБА_8 та трьома невстановленими в ході досудового розслідування особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, на таємне викрадення належного потерпілому ОСОБА_12 майна, яке знаходилось за місцем його тимчасового мешкання в м. Бердянськ.

З цією метою, ОСОБА_8 , виконуючи свою роль у скоєнні злочину, того ж дня, приблизно о 22 год. 30 хв. приїхала разом з ОСОБА_12 з м. Василівка до м. Бердянськ Запорізької області, де під вигаданим приводом спільного вживання спиртних напоїв прийшла з ОСОБА_12 на орендовану ним квартиру АДРЕСА_3 .

В цей же час, 18 грудня 2016 року приблизно в період з 21 год. 00 хв. до 22 год. 30 хв. ОСОБА_7 , діючи згідно розподілених ролей та виконуючи свою роль у вчиненні злочину, отримавши від невстановленої в ході досудового розслідування особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження інформацію про те, на якому автомобілі ОСОБА_12 та ОСОБА_8 їдуть до м. Бердянськ, діючи за попередньою змовою групою осіб, разом з двома невстановленими в ході досудового розслідування особами, пересуваючись на невстановленому в ході досудового розслідування автомобілі, супроводжували автомобіль на якому ОСОБА_12 та ОСОБА_8 їхали з м. Василівка до будинку АДРЕСА_4 .

Після цього, в період приблизно з 23 год. 00 хв. до 00 год. 30 хв. наступного дня ОСОБА_7 разом з двома невстановленими в ході досудового розслідування особами, діючи згідно раніше узгодженого плану злочинних дій, очікуючи від ОСОБА_8 відповідного сигналу про можливість безперешкодного проникнення до квартири АДРЕСА_5 та таємного викрадення майна потерпілого, знаходились біля будинку АДРЕСА_4 , після чого вирішили скоїти розбійний напад на ОСОБА_12 .

З метою реалізації виниклого у них злочинного умислу на розбій, ОСОБА_7 озброївшись фрагментом цеглини разом з невстановленою в ході досудового розслідування особою підійшов до квартири АДРЕСА_3 , в якій на цей момент знаходились ОСОБА_8 і ОСОБА_12 , та почав стукати у вхідні двері квартири.

В цей же час ОСОБА_8 , діючи відповідно до наявної з ОСОБА_7 домовленості та виконуючи свою роль у скоєнні злочину, усвідомлюючи те, що ОСОБА_7 та невстановлена в ході досудового розслідування особа, реалізуючи їх спільний намір на незаконне збагачення, почали діяти відкрито для потерпілого, відкрила зсередини вхідні двері, після чого ОСОБА_7 та невстановлена в ході досудового розслідування особа через вхідні двері проникли в квартиру, де ОСОБА_7 діючи умисно, із корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, застосовуючи насильство небезпечне для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, наніс ОСОБА_12 один удар фрагментом цеглини в голову, спричинивши потерпілому синець на ділянці лоба зліва та рану на обличчі, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які потягли короткочасний розлад здоров`я.

В процесі розбійного нападу ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 та двома невстановленими в ході досудового слідства особами заволоділи належним ОСОБА_12 майном, після чого залишили місце злочину, тим самим завдали потерпілому ОСОБА_12 майнову шкоду на загальну суму 30833 гривень.

Таким чином, органом досудового розслідування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачувались в тому, що своїми умисними діями вони скоїли кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 187 КК України, яке кваліфікується як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло.
Суд першої інстанції не погодився з такою кваліфікацією їх дій та прийшов до висновку, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 162 КК України, як незаконне проникнення до житла, поєднане із застосуванням насильства, а дії ОСОБА_8 слід кваліфікувати за ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 162 КК України, як пособництво у незаконному проникненні до житла, поєднаному із застосуванням насильства.

В обґрунтування таких висновків суд першої інстанції поклав те, що докази на підтвердження належності ОСОБА_7 мобільного телефону з двома сім-картами з номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 є недопустимими, оскільки вказаний мобільний телефон не був безпосередньо вилучений у ОСОБА_7 , і лише зі слів співробітника поліції відомо, що телефон належить саме обвинуваченому.

Крім того, з протоколу про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж встановлено, що громадянин ОСОБА_13 вів розмови з телефону НОМЕР_3 з невідомими особами за номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , проте належність телефонних дзвінків з цих номерів як таких, що були зроблені ОСОБА_7 , в судовому засіданні прокурором доведена не була.

До того ж, досліджений та відтворений в судовому засіданні аудіозапис розмов, які на думку прокурора були розмовами ОСОБА_7 з ОСОБА_13 та іншими особами, суд не прийняв до уваги як належний доказ, оскільки суд позбавлений можливості самостійно робити висновки про належність голосу тій чи іншій особі без висновків відповідних експертиз, проте такі експертизи органом досудового розслідування під час кримінального провадження не призначались, і клопотання з цього приводу в судовому засіданні не заявлялись.
Також суд першої інстанції вважав безпідставними та недоведеними посилання прокурора в частині того, що обвинувачений ОСОБА_7 та людина з прізвиськом « ОСОБА_14 » є однією тією ж особою.
З огляду на зазначене вище, суд першої інстанції прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено та не надано достатньої сукупності належних і допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, а також того, що вони взагалі заволоділи належним ОСОБА_12 майном.

В апеляційній скарзі прокурор, не погоджуючись з вироком суду в частині перекваліфікації дій обвинувачених, вважає, що суд першої інстанції без достатніх на те підстав прийшов до висновку про неналежність та недопустимість доказів, надав неправильну оцінку іншим здобутим доказам, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать дослідженим в судовому засіданні доказам.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 показав, що ОСОБА_7 залишив свій мобільний телефон у нього на столі, і коли він це побачив, то відразу відніс телефон слідчому ОСОБА_16 , однак останній вже затримав ОСОБА_7 на підставі ст. 208 КПК України та склав відповідний протокол.

Вважає, що в цьому випадку слідчий використав єдиний можливий законний спосіб вилучення цього речового доказу шляхом огляду телефону та його вилучення у ОСОБА_15 відповідно до вимог ст. 237 КПК України, а тому вилучення мобільного телефону не у спосіб, передбачений ст. 168 КПК України не є підставою для визнання цього доказу неналежним та недопустимим, оскільки телефон міг бути виявлений та вилучений як на місці вчинення злочину та і в іншому місці.

Крім того, факт користування ОСОБА_7 вказаним телефоном повністю підтверджується протоколом тимчасового доступу з деталізацією вхідних-вихідних дзвінків та смс-повідомлень, відповідно до якого, абонент телефонного номеру НОМЕР_4 , яким є обвинувачена ОСОБА_8 багаторазово вела телефонні розмови тільки з абонентом номеру НОМЕР_5 , яким згідно з її ж показами є обвинувачений ОСОБА_7 .

Також було встановлено, що номер ІМЕІ мобільного телефону, вилученого у ОСОБА_15 повністю збігається з номером ІМЕІ мобільного телефону, в якому працювали сім-картки з номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , і саме ці номери сім-карт наявні в протоколі про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, зі змісту якого повністю вбачаються обставини подій, викладених в обвинувальному акті, а також підтверджується факт заволодіння фотоапаратом та іншим майном потерпілого.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначити йому покарання у вигляді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, визнати ОСОБА_8 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначити їй покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.

Також просить повторно дослідити в апеляційному суді і надати обґрунтовану, належну оцінку показанням обвинувачених, потерпілого, свідків та наявним в матеріалах кримінального провадження письмовим доказам.

В апеляційній скарзі (з урахуванням доповнень) обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, вважає призначене йому покарання таким, що є несправедливим внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не врахував його щире каяття та визнання вини як обставини, що пом`якшують покарання.

Просить призначити йому покарання у вигляді 2 років позбавлення волі та зарахувати йому у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 , також не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано не зарахував останньому у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримала викладене в апеляційній скарзі прокурора клопотання про повторне дослідження доказів та зазначила, що незважаючи на відсутність підстав, передбачених ст. 404 КПК України, повторно дослідити докази необхідно, оскільки прокурор просить їх переоцінити.

Вислухавши позицію обвинувачених та їх захисників з приводу вказаного клопотання, які заперечували проти його задоволення, колегія суддів прийняла рішення про відмову в його задоволенні, оскільки підстав для повторного дослідження доказів, визначених у ч. 3 ст. 404 КПК України, прокурор в обґрунтування клопотання не зазначив.

Фактів неповного або з порушенням дослідження обставин кримінального провадження судом першої інстанції в клопотання прокурором не наведено, і доводи клопотання прокурора фактично зводяться до його незгоди із висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку суду, щодо не доведення вини обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримала апеляційну скаргу прокурора, з кваліфікацією дій обвинувачених за ст. 162 КК України не погоджувалась та зазначила, що вилучений телефон є допустимим доказом, а все, що з ним пов`язано, доказує вчинення розбою, оскільки ОСОБА_7 користувався ним та узгоджував свої злочинні дії. Крім того, прокурор не погодилась з апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 та погодилась з апеляційною скаргою його захисника в частині зарахування строку попереднього ув`язнення на підставі ч. 5 ст. 72 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник - адвокат ОСОБА_9 в судовому засіданні апеляційного суду підтримали подані ними апеляційній скарги та просили їх задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора. Крім того, в обґрунтування доводів проти задоволення апеляційної скарги прокурора обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду зазначив, що він дійсно мав намір вчинити крадіжку майна потерпілого, але обставини змінилися і він на ґрунті ревнощів проник до квартири потерпілого, де вдарив його у зв`язку з тим, що останній був з ножем, а він хотів розібратися з потерпілим, після чого очікував на приїзд поліцейських, не втік з місця події, до того ж, ніякого майна він не брав, і у нього нічого не вилучали.
Захисник обвинуваченої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора та зазначила, що його підзахисна згодна з прийнятим судом першої інстанції рішенням, не оскаржувала вирок та просить залишити його без змін.
Обвинувачена ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду підтримала свого адвоката та просила вирок суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, обвинувачених та їх захисників, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченим останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга його захисника адвоката ОСОБА_9 підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали кримінального провадження та розглянувши доводи прокурора, викладені ним в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 370, 374 КПК України та у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України розглянувши провадження в межах пред`явленого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачення, вірно встановив фактичні обставини кримінального провадження та обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності їх вини за ч. 2 ст. 162 КК України, виклавши мотиви прийнятого рішення у вироку.
В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші, а також на вимогу п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України сформулював обвинувачення, визнане судом доведеним із зазначенням місця, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Вина ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самих обвинувачених, потерпілого, свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.
Так, в суді першої інстанції ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України не визнав та пояснив, що вони разом з ОСОБА_8 , яку він вважає своєю дівчиною, вирішили вчинити крадіжку належних ОСОБА_12 грошей. Для цього ОСОБА_8 повинна була приїхати до потерпілого та напоїти його, після чого він мав би проникнути до квартири. У грудні 2016 року ОСОБА_8 разом з потерпілим поїхала до квартири останнього, а він взяв таксі та поїхав за ними. Під час поїздки він розмовляв з ОСОБА_8 , чув їх розмови та запам`ятав номер будинку і квартири, але через деякий час ОСОБА_8 перестала відповідати на дзвінки та її телефон був вимкнений. Він почав нервувати, боявся, що з ОСОБА_8 щось могло трапитись, у зв`язку з чим приїхав до будинку потерпілого ОСОБА_12 , який стояв у трусах. Він забіг у під`їзд будинку, двері в квартиру потерпілого були відчинені, і коли він зайшов туди, ОСОБА_12 почав махати ножем. Він один раз вдарив потерпілого кулаком та вийшов, а ОСОБА_8 повідомила йому, що ОСОБА_12 намагався її зґвалтувати. Після цього вони повернулись до квартири, оскільки ОСОБА_8 забула там телефон. Через деякий час приїхала поліції, якій він повідомив, що ОСОБА_12 намагався зґвалтувати ОСОБА_8 , після чого їх забрали у відділення поліції. Додатково повідомив, що речі потерпілого він не крав, каменем його не бив, він користувався телефоном фірми «Нокіа», телефон «Самсунг» йому на належить, і цей телефон у нього не вилучали. Також зазначив, що мав з ОСОБА_8 стосунки, тому на ґрунті ревнощів почав стукати у двері, намагаючись знайти квартиру ОСОБА_12 , щоб з`ясувати з ним стосунки, а забігши у квартиру, вдарив потерпілого, але цеглину не застосовував і по квартирі не ходив. Також категорично зазначив, що він дійсно спочатку хотів здійснити крадіжку, але потім передумав.
Обвинувачена ОСОБА_8 в суді першої інстанції свою вину в вчиненні інкримінованого їй злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України фактично також не визнала та пояснила, що 18 грудня 2016 року ОСОБА_12 зателефонував їй та запросив до себе у гості. Вона в той момент була у ОСОБА_7 , з яким мала відносини, та який сказав їх, щоб вона погодилась на пропозицію потерпілого і запропонував напоїти його та незаконно заволодіти належним йому майном., на що вона погодилась. В той же день, ввечері, вона зустрілась з ОСОБА_12 та поїхала з ним до м. Бердянська. За цей час їй двічі дзвонив ОСОБА_7 , який їхав позаду на іншій машині. Коли вони приїхали до квартири потерпілого та почали розпивати алкогольні напої, вона, з огляду на поведінку останнього передумала та виключила телефон. Вона не повідомляла ОСОБА_7 адресу квартири, але він знав, що ця квартира знаходиться на першому поверсі. Коли вона з потерпілим почула стук у двері, останній почав з`ясовувати хто це, пішов на кухню, почав погрожувати та кричати. Після цього вона вирішила піти, але коли відчинила двері, то побачила, як ОСОБА_7 підбіг та почав з`ясовувати, що саме у неї було з ОСОБА_12 , сварився та виражався нецензурною лайкою. Вона пішла на кухню, оскільки забула там телефон, а коли повернулась, потерпілий вже сидів на підлозі, всюди була кров, того, хто вдарив потерпілого, вона не бачила, але зрозуміла, що це був ОСОБА_7 . Додатково повідомила, що цеглину вона не бачила, також не бачила, щоб потерпілий лежав на підлозі або щоб обвинувачений ходив по квартирі, і ніяких речей вони не брали. Крім того, її та ОСОБА_7 поліція затримала у квартирі потерпілого, і ніяких речей поліцейські не бачили, їх доставили до відділення поліції та обшукали.
Таким чином, в суді першої інстанції як обвинувачений ОСОБА_7 , так і обвинувачена ОСОБА_8 не заперечувала факт того, що вони мали намір напоїти потерпілого ОСОБА_12 та вчинити крадіжку його майна.

Позиція обвинуваченого ОСОБА_7 зводилась до того, що він дійсно їхав до м. Бердянськ для того, щоб в подальшому ОСОБА_8 відкрила йому двері квартири потерпілого, після чого вони б викрали майно останнього, але тоді, коли ОСОБА_8 виключила телефон, він почав переживати за неї, побоюючись, що потерпілий міг її зґвалтувати, у зв`язку з чим він вирішив з`ясувати з потерпілим стосунки, в результаті чого і проник до його квартири, де наніс йому удар по голові.

Вказану версію обвинуваченого ОСОБА_7 своїми показаннями підтвердила обвинувачена ОСОБА_8 , в тому числі щодо дійсних намірів на вчинення крадіжки, а також того, що в подальшому ОСОБА_7 фактично намагався з`ясувати стосунки з ОСОБА_12 , і ніяким майном останнього вони не заволоділи.

Суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про спроможність такої версії обвинувачених та доведення в повному обсязі їх вини у незаконному проникненні до житла ОСОБА_12 та застосування до нього насильства, а також відсутності підстав для кваліфікації дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 як нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.
Так, факт незаконного проникнення до квартири потерпілого ОСОБА_12 та нанесення йому тілесних ушкоджень повністю підтверджується показаннями не тільки самих обвинувачених, а показаннями допитаного в суді першої інстанції потерпілого ОСОБА_12 , а також частково показаннями свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 та ОСОБА_18 .
Так в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_12 показав, що з обвинуваченою ОСОБА_8 він знайомий приблизно з червня 2016 року. 18 грудня 2016 року близько 18-00 години він зателефонував ОСОБА_8 та запросив до себе у гості, вона спочатку не погодилась та попросила час на роздуми, а потім повідомила що згодна. Він разом із ОСОБА_19 на машині поїхали за ОСОБА_8 5 до м. Василівка. Близько 20-00 години приїхали до м. Василівка, зустрілись з ОСОБА_8 та поїхали до м. Бердянська. Дорогою спілкувались з ОСОБА_8 , вона весь час була чи у соц. мережі, чи просто переписувалась з кимось. До м. Бердянська приїхали близько 22-30 год., пропозицію прогулятись ОСОБА_8 відхилила та запропонувала купили горілки та відразу поїхати до нього додому. Вони купили горілки та близько 23-00 год. приїхали на квартиру що розташована по АДРЕСА_6 , яку він винаймав На кухні квартири він та ОСОБА_8 почали вживати горілку та близько 00-30 год. роздався стук у двері. Він підійшов до двері, там були незнайомі йому два хлопці (один з них обвинувачений ОСОБА_7 ), люди вимагали відкрити, виражались нецензурною лайкою, почали бити у двері та погрожувати. Він викликав поліцію, а сказав щоб ОСОБА_8 не підходила до дверей, а вона підійшла та відчинила їх, тоді він зрозумів що ОСОБА_8 спільниця тих хто вривався до квартири.

Після того, як ОСОБА_8 відчинила двері, ОСОБА_7 увірвався до квартири, він наніс йому удар цеглиною, від чого він впав та втратив свідомість. Опритомнівши, він побачив як ОСОБА_20 та ОСОБА_8 , та чоловік дивляться на нього. Він встав та побіг до кухні, схопив ніж та кричав щоб вони брали все що їм треба та пішли з квартири. ОСОБА_7 кричав щось, але мова його була невнятна, але не вимагав грошей чи майна. ОСОБА_8 казала що зараз приїде поліція. Після інциденту зник фотоапарат з об`єктивом, який знаходився у кімнаті та 100 доларів США, що лежали у гаманці в куртці. Чи заходив хтось до кімнати, де був фотоапарат, потерпілий не знає, адже був непритомний, але для того щоб зайти туди, необхідно було переступити через нього. Після приїзду поліції потерпілий був у лікарні, де йому наклали шви, коли повернувся, в квартирі була поліція чоловік 8 та господарка квартири. Як покидали квартиру ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ще один чоловік потерпілий бачив, у них в руках викрадених речей не було, а з`ясував що саме було викрадено лише коли поліція запропонувала подивитись що зникло.

Свідок ОСОБА_17 в суді першої інстанції показав, що він знайомий потерпілим, обвинувачених не знає. 18 грудня 2016 року він з потерпілим поїхали покататися містом. Потерпілий подзвонив ОСОБА_8 та сказав, що необхідно поїхати до м. Василівка та забрати її. По приїзду до м. Василівка вони заїхали у супермаркет «АТБ», потім зустріли ОСОБА_8 , вони поговорили, сіли на заднє сидіння з потерпілим та він повіз їх до м. Бердянська. Під час поїздки потерпілий з ОСОБА_8 спілкувались, кілька разів ОСОБА_8 хтось телефонував. Близько 23-00 години приїхали до м. Бердянська, запропонували ОСОБА_8 прогулятись, але вона наполегливо захотіла взяти алкогольні напої та поїхати на квартиру. Близько 23-00 години він привіз потерпілого та ОСОБА_8 на квартиру по АДРЕСА_6 та поїхав по власним справам. Близько 00-30 год. йому подзвонив потерпілий та розповів, що на нього напали, розбили голову. Голова в нього дійсно була розбита, все було у крові, приїхала швидка та лікар забрав потерпілого. Потім він розповів що зник фотоапарат та гроші.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку, і вивчивши та дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, а в сукупності, - з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив саме незаконне проникнення до житла ОСОБА_12 та застосування до нього насильство, а ОСОБА_8 була пособником у вчиненні цього злочину.
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, лише винуватість ОСОБА_7 у порушенні недоторканості житла із застосуванням до потерпілого насильства, а також пособництва у цьому зі сторони ОСОБА_8 , за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.
Колегія суддів звертає увагу, що прокурор у своїй апеляційній скарзі оспорює не факт незаконного проникнення або не проникнення обвинувачених до квартири потерпілого та нанесення йому тілесних ушкоджень, прокурор насамперед оспорює висновки суду першої інстанції про те, що дії обвинувачених не можна кваліфікувати як саме напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб та поєднаний з проникненням у житло, тобто об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
Таким чином, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні незаконного проникнення до житла, за обставин, викладених у вироку є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційних скаргах як прокурором, так і обвинуваченим ОСОБА_7 та його захисником, не оспорюються.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 187 КК України у зв`язку з тим, що вони фактично проникли у житло потерпілого, де в процесі нападу заволоділи його майном та грошовими коштами, тобто вчинили розбій, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування всіх обставин кримінального правопорушення та доведеності винуватості особи у вчиненні злочину покладається на сторону обвинувачення.
У разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку відповідно до ст. 374 КПК України окрім іншого зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним та мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою.
Цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався, і оцінивши наявні докази по справі в їх сукупності, обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність перекваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у зв`язку із недоведеністю вчинення ними кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 на ч. 2 ст. 162 КК України, а дії ОСОБА_8 на ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 162 КК України.
При цьому, судом було обґрунтовано свій висновок про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 тим, що безпосередньо у ОСОБА_7 мобільний телефон вилучено не було, і лише зі слів співробітника поліції ОСОБА_15 виявлений в кабінеті останнього телефон належить обвинуваченому, натомість ОСОБА_7 належність саме йому мобільного телефону повністю заперечував.
Крім того, наявними в матеріалах кримінального провадження доказами не доведено, що з телефонних номерів НОМЕР_1 та НОМЕР_2 дзвонив саме ОСОБА_7 , а відтворений аудіозапис розмов також не свідчить про належність записаного голосу саме йому, і відповідні експертизи для підтвердження або спростування такого твердження органом досудового розслідування не проводились, будь-які клопотання з цього приводу не заявлялись.

До того ж, посилання прокурора на те, що обвинувачений ОСОБА_7 та людина з прізвиськом « ОСОБА_14 » є однією тією ж особою суд першої інстанції визнав безпідставним та недоведеним.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, та вважає, що вони ґрунтується на оцінці перевірених в судовому засіданні доказів, які були надані стороною обвинувачення.
Так, згідно обвинувачення, яке в суді першої інстанції прокурором не змінювалось та не доповнювалось, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було інкриміновано вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбою), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло.
При цьому, згідно обвинувального акту такі дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 полягали в тому, що остання відкрила двері квартири потерпілого, впустила ОСОБА_7 , який наніс ОСОБА_12 удар цеглиною в голову, після чого вони заволоділи його майном та грошовими коштами.
Свої висновки сторона обвинувачення обґрунтовувала, окрім іншого, показаннями потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , протоколом огляду мобільного телефону від 20 грудня 2016 року та протоколом про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 19 січня 2017 року.
Проаналізувавши показання потерпілого та свідків, а також надані сторонами інші докази, суд першої інстанції дав їм належну оцінку та зробив, на думку колегії суддів, обґрунтований висновок, що факт вчинення розбою, вони як окремо так і в сукупності не доводять.
Перевіривши надані в суді першої інстанції показання потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 та ОСОБА_18 з приводу обставин вчинення злочину щодо потерпілого, обшуку обвинувачених та виявлення мобільного телефону, колегія суддів приходить до висновку про те, що як потерпілий, так і всі допитані в судовому засіданні свідки категорично не вказують на те, що саме ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заволоділи майном ОСОБА_12 .
Так, потерпілий ОСОБА_12 в суді першої інстанції з цього приводу зазначив, що після того, як ОСОБА_7 наніс йому удар цеглиною, останній почав щось кричати, але гроші чи майно він не вимагав, до того ж, він не бачив, щоб хтось заходив до кімнати, де знаходився фотоапарат, не бачив нічого з викраденого в руках обвинувачених, а про те, що саме було викрадено він дізнався лише після того, як співробітники поліції запропонували йому подивитись, чи зникло щось.
Свідок ОСОБА_17 не був безпосереднім свідком вказаних подій, про напад на потерпілого ОСОБА_12 та розбиття його голови він дізнався під час телефонної розмови з останнім, який і повідомив йому, що зникли гроші та фотоапарат.
До того ж, на користь доводів сторони обвинувачення щодо вчинення обвинуваченими розбійного нападу, також жодним чином не свідчать показання свідка ОСОБА_16 , який пояснив, що під час обшуку ОСОБА_7 та ОСОБА_21 , у них нічого при собі не було та нічого не вилучалось, і ці показання повністю узгоджуються з протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 20 грудня 216 року, відповідно до якого у ОСОБА_7 під час затримання та обшуку нічого вилучено не було (т. 1, а.с. 116-117).

З цих же підстав колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо виявленого мобільного телефону та вважає сумнівними обставини його виявлення та вилучення в кабінеті слідчого без безпосереднього вилучення у ОСОБА_7 , а належність вказаного телефону саме обвинуваченому підтверджується лише словами слідчого ОСОБА_22 , що унеможливлює його визнання належним речовим доказом в даному кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги прокурора в частині того, що протокол про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж повністю підтверджує винуватість обвинувачених у вчиненні розбою, а також того, що саме ОСОБА_7 користувався мобільним телефоном з сім-картками з номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , є аналогічними тим, які були перевірені судом першої інстанції, який проаналізувавши їх, прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність здійснення дзвінків з цих телефонних номерів саме обвинуваченим.

До того ж, за відсутності відповідного висновку експертизи, яка на стадії досудового розслідування не проводилась та про необхідність проведення якої під час судового розгляду клопотання не заявлялись, суд першої інстанції був позбавлений можливості встановити належність або неналежність зафіксованого на аудіозапису голосу саме ОСОБА_7 , і з огляду на вимоги ст.ст. 7, 22, 26 КПК України, суд позбавлений можливості самостійно ініціювати проведення вказаної експертизи.

За наведених вище обставин колегія суддів приходить до висновку, що за відсутністю належних, допустимих, достовірних, та у своїй сукупності достатніх доказів заволодіння майном потерпілого, суд першої інстанції прийняв єдине можливе рішення про перекваліфікацію дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , у зв`язку з тим, що під час затримання та обшуку викрадене майно у обвинувачених не вилучалось, потерпілий та інші допитані в судовому засіданні особи не були безпосередніми свідками того, як хтось з обвинувачених заволодів майном ОСОБА_12 , а тому факт нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, стороною обвинувачення доведено не було, а у відповідності до ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, розглядаючи провадження в межах, визначених у ст. 337 КПК України та оцінюючи всі докази у відповідності до наведених вище вимог кримінального процесуального закону, враховуючи, що додаткові обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в суді першої інстанції не висовувались, а пред`явлене під час досудового розслідування обвинувачення в суді не змінювалось, суд першої інстанції зі встановлених безпосередньо в судовому засіданні фактичних обставин прийшов до вірного висновку, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати саме за ч. 2 ст. 162 КК України, як незаконне проникнення до житла із застосуванням насильства, а дії ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 162 КК України, як пособництво у незаконному проникненні до житла із застосуванням насильства.
Колегія суддів вважає, що порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянути кримінальне провадження і постановити законний та обґрунтований вирок, а також підстав для його скасування, на які посилається прокурор у своїй апеляційній скарзі, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.
Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу призначеного покарання, яке на його думку є занадто суворим, то колегія суддів з ними не погоджується з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, встановив відсутність обставин, що пом`якшують покарання, визнав рецидив злочинів за обставину, що обтяжує покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення умисних тяжких злочинів, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Колегія суддів також враховує те, що обвинувачений раніше неодноразово судимий, в тому числі за вчинення умисних тяжких злочинів, раніше відбував покарання у місцях позбавлення волі, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, і у сукупності свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі і підстави для застосування ст.ст. 69,75 КК України до вказаного покарання відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання не було взято до уваги визнання обвинуваченим своєї вини та щире каяття є необґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 66 КК України щире каяття може бути визнане обставиною, що пом`якшує покарання винного. Щирим каяття вважається тоді, коли воно ґрунтується на визнанні особою своєї провини, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася. Даних про таку оцінку обвинуваченим своїх дій матеріали провадження не містять.
Під час судового розгляду ОСОБА_7 визнавав себе винуватим частково, повідомляв суду першої інстанції обставини вчинення ним кримінального правопорушення, які не в повній мірі відповідають дійсності.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано не враховував визнання обвинуваченим вини та щире каяття за обставини, що пом`якшують покарання.
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника про необхідність зарахування йому строку перебування під вартою з 21 червня 2017 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, то колегія суддів зазначає наступне.
Із вироку вбачається, що ОСОБА_7 було зараховано у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 20 грудня 2016 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Положення ч. 5 ст. 72 КК України щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч. 1 ст. 72 КК України, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч. 2 ст. 4 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року включно, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, яким передбачено зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що в розумінні ч. 1 ст. 5 КК України є зворотною дією закону, який «іншим чином поліпшує становище особи».
У тому разі, коли особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року включно, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню також підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, однак в такому випадку це вже буде прямою дією закону в часі.
Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року включно, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як зворотної, так і прямої дії кримінального закону в часі.
Частина 2 статті 5 КК України визначає, що Закон про кримінальну відповідальність, який встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
В той же час Законом № 2046-VIII від 18 травня 2017 року, який набрав чинності 21 червня 2017 року, частину 5 ст. 72 КК України викладено у наступній редакції: «Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування».
Таким чином, Закон № 2046-VIII від 18 травня 2017 погіршує становище осіб, а тому не має зворотної дії у часі, тобто він не може поширюватися на факти й відносини, що виникли до його прийняття, про що фактично і йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченого.
У випадку, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року включно і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, то застосування Закону № 2046-VIII буде неправильним, оскільки зворотна дія цього закону як такого, що «іншим чином погіршує становище особи» в розумінні ч. 2 ст. 5 КК України не допускається, і в такому разі, під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.
Якщо особа вчинила злочин починаючи з 21 червня 2017 року включно, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягатиме ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII, що буде прямою дією цього закону в часі.
У зв`язку з наведеним колегія суддів приходить до висновку про необхідність зарахування ОСОБА_7 строку тримання під вартою з 21 червня 2017 року по день набрання вироком законної сили включно на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_11 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 2 травня 2018 року відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України, ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 162 КК України, змінити.

У відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 21 червня 2017 року по 30 січня 2019 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4