Київський апеляційний суд
23 січня 2019 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України,
без місця реєстрації та проживання,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 187 КК України покарання у виді десяти років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності.
Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та йому призначене покарання у виді семи років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності.

В доводах апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що судом призначене занадто мяке покарання.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував підвищений ступінь суспільної небезпеки діяння і особу обвинуваченого, зокрема те, що він, будучи раніше засудженим за розбій, знову вчинив розбійний напад на особу похилого віку. Прокурор звертає увагу на те, що обвинувачений, не маючи будь якого законного джерела доходів, намагався збагатитися за рахунок чужого майна.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття, оскільки в матеріалах провадження відсутні будь які дані, що підтверджували б наявність такої обставини.

Судом першої інстанції встановлено, що приблизно в 13 год. 30 хв., ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 біля 3-го під`їзду та слідкуючи за ОСОБА_8 , яка поверталась до місця свого мешкання, вирішив вчинити відносно останньої раніше запланований злочин. Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 біля 3-го під`їзду, дочекався доки ОСОБА_8 зайде до власної квартири та, приблизно в 13 год. 40 хв., зателефонував на номер стаціонарного телефону останньої, тим самим перевіривши чи є в квартирі ще хтось, окрім неї.
Після чого, зрозумівши, що в квартирі є лише ОСОБА_8 , дочекавшись слушного моменту 27 квітня 2018 року в 15 год. 45 хв., ОСОБА_5 повторно зателефонував останній на стаціонарний телефон, представившись представником поштової служби та повідомив, що на її ім`я надійшло відправлення, яке він як кур`єр мав вручити їй особисто. Надалі, ОСОБА_8 , будучи введена в оману та вважаючи інформацію щодо посилки правдивою, вийшла до вхідних дверей під`їзду. Після чого, ОСОБА_5 розуміючи, що його може бути викрито, не вдаючись у деталі, повідомив про необхідність встановлення особи за документами, на що ОСОБА_8 пішла до власної квартири, а ОСОБА_5 прослідував за нею. Потрапивши до квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 27 квітня 2018 року приблизно в 16 год. 00 хв., схопив ОСОБА_8 за руку та штовхнув у напрямку кухні, від чого остання втратила рівновагу та впала на підлогу. У цей час ОСОБА_5 як особа, яка раніше вчинила розбій, усвідомлюючи протиправність своїх дій, дістав з кишені штанів заздалегідь приготовлений предмет, схожий на ніж та відкритим лезом підвів його до шиї потерпілої, висловивши вимогу останній передати належне їй майно та цінності, погрожуючи застосуванням вказаного предмету. ОСОБА_8 , сприймаючи дії ОСОБА_5 як реальні та такі, що є небезпечними для її життя чи здоров`я, припинила чинити опір останньому та запропонувала самовільно видати цінності, на що ОСОБА_5 погодився та відпустив ОСОБА_8 , яка підвівшись з підлоги підійшла до вікна та почала кликати на допомогу. В цей час, ОСОБА_5 розуміючи, що його може бути викрито, знову повалив на підлогу ОСОБА_8 , продовжуючи погрожувати їй ножом та забороняючи кликати на допомогу, зірвав з обох вух потерпілої золоті сережки з бірюзовим камінням, вартістю 3380 гривень, чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді рваних ран на ділянці мочок обох вушних раковин, що відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Після чого, ОСОБА_5 , виконавши всі необхідні злочинні дії, вибігаючи з квартири схопив належний ОСОБА_8 мобільний телефон марки «Nokia», який матеріальної цінності для потерпілої не становить та з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 та правильно кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаний із проникненням у житло.
Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій ніким не оскаржуються.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Зокрема, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК Українивідноситься до категорії тяжких, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не одружений, має малолітню дитину, не працює.
На підставі цього суд дійшов висновку про можливе виправлення ОСОБА_5 лише в умовах ізоляції від суспільства. З таким висновком погоджується колегія суддів.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 визнав свою вину в повному обсязі, розповів за яких обставин ним був вчинений злочин та зобов`язувався в подальшому такого не вчиняти.
Ця обставина свідчить не тільки про щире каяття, але й бажання обвинуваченого співпрацювати з правоохоронними органами у розкритті злочину, а тому суд першої інстанції правильно визнав ці обставини, як такі, що пом`якшують покарання.
А відтак доводи прокурора про безпідставне визнання судом щирого каяття, як обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого є необґрунтованими, оскільки в суді першої інстанції ОСОБА_5 визнав вину, висловив жаль з приводу вчинених діянь.
Обставиною, яка обтяжує покарання, суд першої інстанції обґрунтовано визнав вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Призначаючи покарання, суд взяв до уваги те, що ОСОБА_5 на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, а також дані про особу обвинуваченого, який відповідно до ст. 89 КК України, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, а відтак, на думку суду першої інстанції, є за доцільним призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі у межах ближчих до мінімальних, визначених ч. 3 ст. 187 КК України.
З таким висновком також погоджується колегія суддів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпіла не заявила цивільного позову до обвинуваченого, що свідчить про те, що між потерпілими та обвинуваченим наступило примирення.
Крім того, як вбачається з матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_5 має міцні соціальні зв`язки, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 13 травня 2017 року про народження ОСОБА_9 , батьком якого є обвинувачений та копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 25 травня 2016 року з ОСОБА_10 (а.с. 33 34).
Колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_5 є ВІЛ інфікованим, що підтверджується листом начальника слідчого ізолятора (а.с. 36).
Колегія суддів вважає, що вищевказані обставини давали суду першої інстанції підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у межах ближчих до мінімальних, визначених ч. 3 ст. 187 КК України.
Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання за своєю суворістю відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року, яким ОСОБА_5 , 12 березня 1986 року визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення,а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3