Кропивницький апеляційний суд
Провадження № 11-кп/4809/78/19 Головуючий у суді І інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач у суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2019 року. м. Кропивницький
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому кримінальне провадження №0000009 за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 жовтня 2018 року.

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, українця, громадянина України, не одруженого, із середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого АДРЕСА_1 , судимого:
-06.03.2014 року Ленінським районним судом м. Кіровограда за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 355 КК України на 4 роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки,

визнано винуватим, засуджено та призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання призначеного за даним вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06.03.2014 року та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати за проведення судових експертиз у розмірі 773 грн. 64 коп.

Долю речових доказів вирішено відповідно ст.100 КПК України.

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, при таких обставинах.

Так, 17.01.2015 року близько 19 год. ОСОБА_8 в порушення вимог п. п. 31.4.та 31.4.7 (в) Правил дорожнього руху України (ПДР), згідно яких:
31.4. Забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам:
31.4.7 Інші елементи конструкції:
в) встановлено на скло додаткові предмети або нанесено покриття, які обмежують оглядовість з місця водія, і погіршують його прозорість.
Керуючи автобусом БАЗ 2215, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , здійснюючи перевезення пасажирів за міським маршрутом № 6, достовірно знаючи про встановлення на правій нижній частині лобового скла таблички з номером маршруту розміром 50 см на 25 см, яка обмежує оглядовість з місця водія, що відповідно п.п. 31.4.7 (в) ПДР України забороняло експлуатацію транспортного засобу, рухаючись по вул. Волкова, зі сторони вул. Академіка Корольова, на перехресті з проспектом Правди, грубо порушив вимоги ПДР України, а саме п.п. 1.5, 2.3 (б, д), 10.1, 16.2 та 18.2, згідно яких:
п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.
п. 10.1. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
п. 16.2 На регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку.
п. 18.2. На регульованих пішохідних переходах і перехрестях при сигналі світлофора чи регулювальника, що дозволяє рух транспортним засобам, водій повинен дати дорогу пішоходам, які закінчують перехід проїзної частини відповідного напрямку руху і для яких може бути створена перешкода чи небезпека;
- під час здійснення повороту на право, не вибрав безпечну швидкість руху, проявив власну необережність і недбалість до забезпечення елементарних вимог безпеки дорожнього руху, виїжджаючи на регульований пішохідний перехід не впевнився у відсутності пішоходів, які здійснювали перехід проїзної частини на дозволений сигнал світлофора, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка переходила проїзну частину по пішохідному переходу з права на ліво по ходу руху автобусу, на дозволений сигнал світлофора.
Після наїзду на пішохода ОСОБА_8 зупинився оглянув місце пригоди, сів до автобусу та продовжив рух у напрямку маршруту, чим грубо порушив вимоги п.п. 2.10 (а, б, в, г, ґ, д, є) ПДР України, згідно яких:
п. 2.10 У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:
а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;
б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил;
в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди;
г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу;
г) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті "г" пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди;
д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ міліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття працівників міліції;
є) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми голови: перелом кісток зводу черепа, садно, рана скроневої області голови справа; тупої травми грудної клітки: поперечний перелом лівої лопатки з крововиливом в м`які тканини, перелом ребер зліва - 4,5 по передньопідпахвової лінії, 6, 7, 8, 9 по біляхребтової, справа - 4, 5, 6 по передньопідпахвової лінії з крововиливом в місцях перелому, крововилив в легенях, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 6 від 05.02.2015 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення, а в даному випадку призвели до смерті ОСОБА_10 і знаходяться в прямому причинному зв`язку з отриманими в результаті дорожньо-транспортної пригоди тілесними ушкодженнями.

В доповненій апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просив скасувати вирок суду першої інстанції та кримінальне провадження закрити. Судом першої інстанції невірно оцінені досліджені під час судового розгляду докази, що потягло за собою невідповідність його висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, допущена неповнота судового розгляду. Так, свідок ОСОБА_11 в своїх показаннях зазначив, що він стояв на зупинці біля обласної лікарні та бачив, як маршрутне таксі № 6 на пішохідному переході збило бабусю та поїхало далі не зупиняючись. При цьому вказав, що «зебри» на дорозі немає, наїзд стався до заїзного «карману» на зупинку, контактував транспортний засіб з загиблою переднім правим крилом. Вказує, що транспортний засіб протягнув потерпілу, але як саме - не бачив. У зв`язку з тим, що свідок ОСОБА_11 на питання захисника повідомив, що він слідчому показання раніше не давав, виникла необхідність дослідити відповідний протокол допиту. Свідок підтвердив справжність своїх підписів в цьому протоколі та надання ним показань. Під час досудового слідства ОСОБА_11 дав показання про те, що самого наїзду він не бачив. І руху загиблої по дорозі теж. Взагалі всю подію він почав спостерігати, коли загибла вже лежала на землі, а транспортний засіб стояв. У оскаржуваному вироку суд не дав оцінки такій кардинальній різниці в показаннях свідка. Свідок ОСОБА_12 показала, що вона переходила дорогу по пішохідному переходу. Була відповідна розмітка - «зебра». Навпроти неї з іншого боку дороги, але не на пішохідному переході, а трохи далі, її також переходила бабуся на яку здійснило наїзд маршрутне таксі. Транспортний засіб протягнув загиблу 10-15 метрів після чого зупинився, вийшов водій, але потім знову поїхав. При цьому свідок ОСОБА_12 декілька раз на уточнюючі запитання знову вказала, що транспортний засіб протягнув загиблу 10-15 метрів і відтягнув до заїзного «кармана» зупинки. Та ці показання свідка ОСОБА_12 дуже переконливо спростовуються іншими доказами по справі. 17 січня 2015 року з 21 год. 30 хв. до 22 год. слідчий Чурбанова оглянула труп ОСОБА_10 в приміщенні Кіровоградської обласної лікарні. При цьому в протоколі перелічені одягнені на труп речі та зазначено, що одяг одягнений правильно, загального забруднення, про будь-які пошкодження одягу не згадується. Вказаний протокол судом досліджений. Під час судового розгляду досліджений висновок судово-медичного експерта № 6. У вказаному висновку експерт також зазначив, що на трупі одяг одягнений правильно, загального забруднення, без пошкоджень. З висновку також вбачається, що тілесних ушкоджень характерних для котіння, крутіння та волочіння на трупі загиблої немає. Вказав, що відповідно до протоколу огляду місця ДТП на проїзній частині покриття з середньозернистого асфальтобетону. На момент пригоди йшов дощ, отже воно було ще й забруднене. Тому, якщо транспортний засіб протягне людину 10-15 метрів по дорозі з таким покриттям то її одяг буде і пошкодженим, і брудним. Цей факт залишений судом без уваги, так само як і кардинальні розбіжності в показаннях свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які по різному описують події. Натомість в оскаржуваному вироку суд безпідставно зазначив, що показання свідків «розцінює як правдиві, оскільки вони в цілому узгоджуються між собою, були стабільні протягом усього слідства». Під час досудового розслідування не встановлене місце наїзду на пішохода. Немає його ні в протоколі огляду місця ДТП, ні в схемі до нього, ні у вихідних даних, що надані експерту для проведення інженерно-транспортної (автотехнічної) експертизи по дослідженню обставин ДТП. Але при цьому в постанові про призначення цієї експертизи та у вихідних даних слідчий безпідставно вказав, що місце наїзду знаходиться в зоні дії пішохідного переходу, а пішохід ОСОБА_15 переходила проїзну частину по пішохідному переходу. Однак, свідок ОСОБА_13 , чиї показання на досудовому слідстві слідчий навів в постанові про призначення експертизи, вказала, що загибла переходила дорогу збоку від пішохідного переходу і автобус протягнув її близько одного метра. До протоколу її допиту додана намальована нею ж схема, де місце наїзду зображене зовсім не на пішохідному переході, а навпроти зупинки громадського транспорту. На схемі до протоколу ДТП не вказані межі пішохідного переходу та відсутня інформація про місце розташування дорожніх знаків, пішохідних світлофорів, які були б розташовані у відповідності з Національним стандартом України ДСТУ 4092-2002 «Світлофори дорожні. Загальні технічні вимоги, правила застосування та вимоги безпеки», які б визначали його межі у відповідності до пункту 1.10 Правил дорожнього руху України. Зі схеми до протоколу огляду ДТП видно, що пляма крові розташована навпроти заїзного «карману» зупинки громадського транспорту на відстані 3,2 м від бордюру та 21,5 м від перетину доріг. Ширина проїзної частини в цьому місці становить 17,4 м і має чотири полоси для руху. За таких обставин та ще й з врахуванням того, що транспортний засіб не тягнув тіло загиблої, є очевидним, що надана слідчим експерту в якості вихідних даних для проведення експертизи інформація є недостовірною. Заснований на недостовірних вихідних даних висновок експерта також є недостовірним. Адже експерт виходив з того, що наїзд стався саме на пішохідному переході і оцінював дії водія виходячи з цього. При цьому під час допиту в суді експерт пояснив, що вірність інформації, яка зазначена в постанові слідчого, він не перевіряв. Питання про те, чи обмежує щось оглядовість водія автобусу - взагалі не вивчалось, а цей факт лише констатувався. На ці обставини суд першої інстанції уваги не звернув, клопотання захисника про проведення огляду місця ДТП з метою з`ясування меж пішохідного переходу, безпідставно відхилив. Також вказав, що показання самого ОСОБА_8 суд виклав у вироку не тільки викривлено, але ще й в різних версіях. ОСОБА_8 вказав, що загиблу бачив, вона знаходилась на рівні заїзного «карману» зупинки громадського транспорту, дорогу не переходила, а стояла і дивилась в бік його транспортного засобу. Потім відвернулась, почала рух. Саме в зв`язку з початком її руху він і натиснув на гальмо та зупинив автобус, але не зміг уникнути наїзду. На уточнююче питання захисника ОСОБА_8 чітко відповів, що натиснув на гальмо в зв`язку з тим, що жінка почала рух, а не в зв`язку зі здійсненням наїзду на неї. Тобто, почав гальмувати завчасно до наїзду, але транспортний засіб не встиг зупинитись. Такі показання найбільше відповідають і схемі до протоколу огляду ДТП, і висновку судово-медичної експертизи № 6, де вказано, що потерпіла була обернена заднє-лівою поверхнею тіла відносно контактуючої поверхні. Натомість, в оскаржуваному вироку суд показання ОСОБА_8 виклав викривлено, начебто він показав, що почав різко гальмувати коли побачив, що штовхнув ОСОБА_10 . Але в іншій частині вироку суд, визнаючи доводи обвинуваченого необґрунтованими, вже вказує на інші показання ОСОБА_8 , а саме що потерпіла різко вийшла на дорогу не на пішохідному переході і він застосував міри екстреного гальмування, однак не встиг зупинити автомобіль, у зв`язку з чим у нього не було можливості уникнути ДТП та він скоїв наїзд на пішохода. Тобто, різні частини вироку суперечать одна одній. Також у вироку судом зазначено, що «обвинуваченим ОСОБА_8 в судовому засіданні не заперечувався той факт і він є безсумнівним, що останній, керуючи автобусом БАЗ 2215, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час здійснення повороту направо, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_16 ». Однак, зазначене твердження суду не відповідає дійсності та не ґрунтується на показаннях обвинуваченого. З показань ОСОБА_8 слідує, що він закінчив маневр повороту і лише після цього стався наїзд. Вказав, що ширина проїзної частини в місці ДТП становить 17,4 м і вона має чотири смуги для руху транспорту. Підпунктом г) пункту 4.14 Правил дорожнього руху України пішоходам заборонено переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження. Тому в даному випадку необхідно було б оцінювати дії водія на їх відповідність вимогам пункту 12.3. Правил дорожнього руху, тобто при виникненні небезпеки для руху або перешкоди. Під час допиту експерт ОСОБА_17 на питання захисника дав ствердну відповідь про створення пішоходом небезпеки для руху. Також вказав, що відповідно до оскаржуваного вироку ОСОБА_8 не вибрав безпечну швидкість руху. Однак, швидкість руху транспортного засобу під його керуванням так і не встановлена. Під час допиту ОСОБА_8 вказав, що рухався зі швидкістю 5-7 км/год. Але в дебатах уточнив, що рухався зі швидкістю 10-20 км/год. та навіть здійснював перемикання передачі на вищу. Клопотання захисника про повернення до допиту обвинуваченого з метою з`ясування цього питання судом відхилене. Але у вироку, визнаючи доводи ОСОБА_8 необґрунтованим припущенням, суд вказав, що «автобус рухався з мінімальною швидкістю», а тому взагалі не є зрозумілим, яку ж швидкість руху суд вважає такою, що не була безпечною - 5-7 км/год., 10-20 км/год. чи якусь іншу. Крім того вказав, що захисником суду подано письмову заяву щодо недостовірності доказу - висновку експерта № 62 від 26.02.2015 року. Заява обґрунтована тим, що в основу висновку експерта покладено недостовірні вихідні дані про наїзд транспортного засобу на пішохода на пішохідному переході. Натомість суд в оскаржуваному вироку назвав вказану заяву клопотанням про визнання доказу недопустимим та оцінював вказаний висновок експерта не з точки зору його достовірності, а допустимості. Зазначив, що в суді першої інстанції стороною обвинувачення не доведено порушення ОСОБА_8 вимог пункту 1.5, підпунктів б) та д) пункту 2.3, пункту 10.1, пункту 16.2, пункту 18.2, підпункту 31.4.7. пункту 31.4 Правил дорожнього руху України, а отже і злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Вказав, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 розглядалось Кіровським районним судом м. Кіровограда під головуванням судді ОСОБА_18 , пізніше - під головуванням судді ОСОБА_1 , який розгляд справи спочатку не почав, підготовче судове засідання не проводив. Нижня межа санкції злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України не перевищує п`яти років позбавлення волі. Отже, в даному випадку досудова доповідь мала бути складена і суд мав вжити заходів до її складання уповноваженим на те органом. Ухилення суду від отримання характеризуючої обвинуваченого інформації може свідчити як про упередженість суду, так і про порушення права на захист, оскільки така інформація може бути позитивною та відповідним чином вплинути вирок суду. Вказав, що суд першої інстанції неодноразово порушив право обвинуваченого ОСОБА_8 на захист. Так, під час досудового слідства, підготовчого судового засідання та на початку судового розгляду інтереси обвинуваченого захищав адвокат ОСОБА_19 17 квітня 2018 року відбулось судове засідання під час якого вирішене питання про відновлення провадження в цій справі та надання дозволу на затримання обвинуваченого з метою приводу для розгляду в судовому засіданні клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою. В судове засідання викликались і обвинувачений, і його захисник. Відповідно до наявних в матеріалах справи поштових повідомлень відправлення з викликами повернулись до суду в зв`язку з закінченнями терміну зберігання. Якщо вирішення судом зазначених питань без участі обвинуваченого можна вважати виправданим, з огляду на оголошення його в розшук, то проведення судового розгляду без участі захисника є однозначним порушенням права на захист. Адже обвинувачений раніше не відмовлявся від захисника, а суду було достовірно відомо, що захисник не поінформований про час та місце судового засідання. Обвинувачений може захищати себе як особисто, так і використовуючи юридичну допомогу захисника. Крім того, змінився склад суду і необхідно було вирішити питання про можливий відвід його новому складу. Але суд не піднімав це питання навіть перед прокурором, що підтверджується технічним записом. Отже, судом порушено приписи підпункту с пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 15 червня 2018 року ОСОБА_8 був затриманий працівниками поліції та доставлений до Кіровського районного суду м. Кіровограда для розгляду клопотання щодо обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Захиснику обвинуваченого, який на той час представляв його інтереси, взагалі не повідомлено про судове засідання. Замість цього ОСОБА_8 нав`язаний адвокат регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги. Суду було відомо про наявність у обвинуваченого захисника, адже в попереднє судове засідання здійснювався його виклик. З технічної фіксації судового засідання 15 червня 2018 року вбачається, що захисник за призначенням залучався для участі в одній процесуальній дії. Хоча з доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги витікає, що воно видано після повідомлення оперуповноваженого СКР Кропивницького ВП ГУНП про затримання ОСОБА_8 24 вересня 2018 року судом продовжено строк тримання ОСОБА_8 під вартою. Ухвала суду, проголошена в судовому засіданні, відрізняється від копій ухвали, наданих сторонам. Так, відповідно до проголошеної ухвали, підставою для продовження строку тримання під вартою є те, що «кримінальне провадження, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_20 , є умисним тяжким злочином». Однак, з тексту копії ухвали ці слова зникли. Натомість з`явились слова, про те, що обвинувачений може «перешкоджати подальшому кримінальному провадженню». При цьому суд не визначив ні розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу. Хоча ухвалою від 26 липня 2018 року був визначений і розмір застави, і такі обов`язки. 26 липня 2018 року суд вирішив питання про продовження строку тримання під вартою за 20 днів до спливу строку тримання обвинуваченого під вартою визначеного попередньою ухвалою - від 15 червня 2018 року Крім того вказав, що суд першої інстанції жодним чином не мотивува приєднання строку невідбутої частини покарання, обмежився лише посиланнями на ч.3 ст.78 КК України та висновок суду про необхідність призначення покарання за правилами, передбаченими ст.71 КК України. Вказав, що з врахуванням положень правового висновку Верховного Суду (постанова від 29 серпня 2018 року по справі № 663/537/17), суд першої інстанції мав врахувати один день попереднього ув`язнення ОСОБА_8 за два дні покарання у виді позбавлення волі. Адже застосування однієї з редакцій ч.5 ст. 72 КК України залежить не від часу застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а від часу вчинення інкримінованого злочину.

Провівши під час апеляційного розгляду судове слідство в об`ємі допиту обвинуваченого ОСОБА_8 , заслухавши доповідача, захисника - адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_8 які просили задовольнити подану апеляційну скаргу із доповненням, прокурора який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга із доповненням задоволенню не підлягає з таких підстав.

Досудове розслідування та судове слідство у даному кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а викладені у вироку суду висновки про наявність в діях ОСОБА_8 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду справи, та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.

Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України у колегії суддів сумнівів не викликає.

Так, обвинувачений ОСОБА_8 свою вину в судовому засіданні суду першої інстанції у вчиненні даного злочину не визнав та пояснив що 17.01.2015 року близько 19 год., у темну пору доби, при штучному освітленні, коли накрапав дощ, він керуючи автобусом БАЗ 2215, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , маючи досвід керування транспортним засобами приблизно 10 років, здійснював перевезення пасажирів за міським маршрутом № 6. Рухаючись в м. Кіровограді з сторони вул. Академіка Корольова в напрямку пр. Університетського, де на перехресті зупинився на червоний сигнал світлофору. Після чого повернув праворуч, при цьому пішоходів на дорозі не було. На відстані приблизно 2-х метрів, на початку заїзного карману для зупинки громадського транспорту, стояла ОСОБА_10 , яка дивилась на маршрутне таксі. Потім ОСОБА_10 відвернулась і пішла. В цей час він побачив, що штовхнув ОСОБА_10 , а тому почав різко гальмувати. При цьому рухався він зі швидкістю приблизно 5 км/год. Зіткнення відбулося через декілька метрів від перехрестя, не в зоні дії пішохідного переходу, а в районі заїзного карману, передньою правою стороною автомобіля. Так проїхавши приблизно 1 метр, він зупинився, вийшов з автомобілю, побачив потерпілу, яка лежала перед автомобілем, при цьому частково ногами під автомобілем. При цьому ушкоджень він не бачив, однак ознак життя вона не подавала. ОСОБА_10 лежала обличчям вверх, головою до зупинки, ближче до центру автомобіля. Ні працівників поліції, ні швидку він не виклав та нікого це зробити не просив. Потерпілу він не чіпав та не переміщував. Потім він повернувся до автомобілю, де на нього чекали 5-6 пасажирів, здав назад, об`їхав потерпілу та поїхав далі по маршруту. Після чого, розвізши пасажирів, він приїхав на кінцеву зупинки, де заспокоївшись, сів до автомобілю та повернувся на місце події, де на той час були працівники поліції.
У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_8 також свою вину не визнав та показав, що 17.01.2015 року близько 19 год., у темну пору доби, при штучному освітленні, коли накрапав дощ, він керуючи автобусом БАЗ 2215, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , маючи досвід керування транспортним засобами приблизно 10 років, здійснював перевезення пасажирів за міським маршрутом № 6. Рухаючись в м. Кіровограді з сторони вул. Академіка Корольова в напрямку пр. Університетського, де на перехресті зупинився на червоний сигнал світлофору. Після чого повернув праворуч, при цьому пішоходів на дорозі не було. Після чого не в зоні пішохідного переходу, різко почала переходити дорогу пішохід. Він почав різко гальмувати однак не встиг зупинити автомобіль, у зв`язку з чим у нього не було можливості уникнути дорожньої транспортної пригоди. ДТП сталося метрів через 20 від переходу. Після ДТП вийшов із маршрутного таксі і побачив, що перед автомобілем яким він керував лежить на дорозі жінка ногами до автомобіля та головою в напрямку руху. Потерпілу не чіпав та не переміщував. Потім повернувся до автомобілю, де на нього чекали 5-6 пасажирів, оскільки був дуже схвильований, здав назад об`їхав потерпілу та поїхав далі по маршруту. Після розвізши пасажирів, приїхав на кінцеву зупинки, де заспокоївшись, сів до автомобіля та повернувся на місце події, де на той час були працівники поліції. Підтвердив, що на правій нижній частині лобового скла маршрутного таксі, яким він керував, була розташована табличка 50 см на 25 см з номером маршрутного таксі, але вона йому не заважала. Також показав, що дійсно до нього по даній справі у 2015 році був застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням відповідних обов`язків. Проте він їх порушив, зник з місця проживання та був оголошений в розшук. Затримали його у 2018 році. Також вказав, що у 2014 році вчинив злочин та відносно нього був постановлений обвинувальний вирок за ч.2 ст.186, ч.2 ст.355 КК України згідно якого його було засуджено до покарання у виді 4 років позбавлення волі та звільнено від покарання з випробуванням іспитовим строком на 2 роки.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_8 своєї вини, його вина у вчиненні інкримінованого злочину, і на це також правильно послався у своєму вироку суд першої інстанції, підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами, дослідженими в ході судового провадження суду першої інстанції і, зокрема:
- показаннями свідка ОСОБА_11 , який показав, що у 2015 році, в холодну пору року, близько 19 год. суботнього вечору, в темну пору доби, йшов до Кіровоградської обласної лікарні на процедуру з гемодіалізу, на третю зміну, в напрямку з вул. Родімцева в сторону Обласної лікарні, де вийшов з маршрутного таксі та стояв на зупинці. В цей час з вул. Волкова виїхало маршрутне таксі № 6, «Дельфін» жовтого кольору, яке повертало в сторону Кіровоградської обласної лікарні, при цьому збивши передньою правою частиною автомобілю жінку похилого віку, яка переходила дорогу по пішохідному переходу на зелений сигнал світлофору. Після чого не зупиняючись поїхав далі. В подальшому приїхали працівники міліції, яким він повідомив номер маршрутного таксі, а також дві перші цифри номерного знаку 01 або 02, який складався з чотирьох цифр та вони поїхали далі. В цей час крім нього на зупинці були також інші люди, які кричали та викликали карету швидкої медичної допомоги. Водія маршрутного таксі він не бачив;
- показаннями свідка ОСОБА_12 , яка показала, що у 2015 році, близько 19 год., на зупинці біля Обласної лікарні, розташованої на перехресті вул. Волкова з пр. Університетським, вийшла з маршрутного таксі № 77 та почала переходити дорогу в сторону Обласної лікарні, по пішохідному переходу на зелений сигнал світлофору, і в цей час на зустріч їй переходила дорогу жінка похилого віку, яку при повороті збило передньою правою частиною автомобілю маршрутне таксі № 6, жовтого кольору, при цьому протягнувши близько 10-15 метрів. Після чого вона викликала швидку медичну допомогу, а водій маршрутного таксі в цей час зупинився, вийшов з автомобілю, подивився, що накоїв, присів, схватився за голову, після чого сів до автомобілю, здав назад та поїхав. Однак вона водія не запам`ятала, оскільки перебувала в метрах 15 від нього. В подальшому приблизно через 3 хвилини приїхали працівники міліції, які майже одразу поїхали за ним. Дорожня розмітка пішохідного переходу на дорозі була.
- показаннями допитаного в судовому засіданні суду першої інстанції, за клопотанням сторони захисту, експерта ОСОБА_21 , з яких вбачається, що вихідні дані для проведення експертизи брав з постанови та з матеріалів кримінального провадження наданих слідчим, інших додаткових матеріалів він не отримував. При проведенні експертизи безпосередньо керувався схемою, яка міститься в матеріалах кримінального провадження. З матеріалами справи він ознайомився, а перевірка вихідних даних наданих слідством до його компетенції не входить. В даному випадку пішохід створював перешкоду для руху, оскільки він знаходився в русі. Факт обмеження оглядовості, у зв`язку з наявністю таблички встановлений слідчим, до його компетенції перевірка цього факту не входить. Зона дії пішохідного переходу є в межах зони дії встановлених відповідних знаків, згідно п. 16.2 ПДР України, згідно яких повертаючи праворуч чи ліворуч необхідно надати дорогу пішоходам, які здійснюють рух, не залежно від наявності дорожньої розмітки.

Крім того, вина ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину, і на це також правильно послався у своєму вироку суд першої інстанції, підтверджується іншими зібраними по кримінальному провадженню доказами, а саме:
-витягом з ЄРДР, згідно якого вбачається, що 17.01.2015 року було внесено відомості відносно ОСОБА_8 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (Т.1 а.п. 1);
-рапортом від 17.01.2015 року, зі змісту якого вбачається, що 17.01.2015 року близько 19 год. 35 хв. до чергової частини Кіровоградського МВ УМВС України в області на лінію «102» надійшло повідомлення від аноніму про те, що по пр. Університетському біля Кіровоградської обласної лікарні водій маршрутного таксі № 6 збив жінку (Т.1 а.п. 2);
-рапортом від 17.01.2015 року, зі змісту якого вбачається, що 17.01.2015 року близько 20 год. 40 хв. до чергової частини Кіровоградського МВ УМВС України в області на лінію «102» надійшло повідомлення від Кіровоградської обласної лікарні про те, що до них каретою швидкої медичної допомоги з вул. Волкова доставили ОСОБА_10 , близько 80 років, без ознак життя, яка стала учасником ДТП (Т.1 а.п. 3);
-протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 17.01.2015 року, та схемою до нього в яких зафіксовано факт даного ДТП (Т.1 а.п.4-15);
-актом прийому передачі та огляду транспортного засобу від 17.01.2015 року, згідно якого в ході проведення огляду транспортного засобу БАЗ 2215, державний номер НОМЕР_1 , було виявлено деформовану декоративну накладку капоту з правого боку. Після чого автомобіль опечатано та зачинено (Т.1 а.п. 22);
-висновком КЗ «Кіровоградський обласний наркологічний диспансер» № 59 від 17.01.2015 року, згідно з яким у ОСОБА_8 ознак алкогольного сп`яніння не виявлено (Т.1 а.п. 23);
-протоколом огляду місця події від 17.01.2015 року, згідно з яким оглянуто приміщення приймального відділення Кіровоградської обласної лікарні, що розташована по пр. Університетський в м. Кіровограді, та в ході огляду виявлено та вилучено: пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_10 , шкіряний гаманець з грошима у сумі 88 грн. 30 коп., каблучку, хрестик, підвіску, пальто, шарф та бурки (Т.1 а.п. 24-27);
-свідоцтвом про смерть від 24.01.2015 року, свідоцтвом про поховання від 24.01.2015 року, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання та договором замовленням № 012, згідно якого ІНФОРМАЦІЯ_2 померла гр. ОСОБА_10 у віці 78 років, яку поховано 26.01.2015 року (Т.1 а.п. 28-31);
-лікарським свідоцтвом про смерть № 71 від 24.01.2015 року, згідно якого причиною смерті ОСОБА_10 стали травми отриманні внаслідок не уточнених транспортних нещасних випадків. До смерті призвели: шок, закрита тупа травма грудної клітини з переломами ребер та лопатки. (Т.1 а.п. 32);
-розпискою від 27.01.2015 року, згідно якої гр. ОСОБА_9 отримав від слідчого належний йому автомобіль БАЗ 2215, державний номер НОМЕР_1 (Т.1 а.п. 68);
-висновком експерта № 73 від 20.01.2015 року, згідно до якого, встановлено, що групова належність в зразку рідкої крові трупа ОСОБА_10 за ізосерологічною системою АВ0 не встановлена, виявлено тільки антиген В. Подальше дослідження зразка крові, висушеного на марлі, буде проводитись в разі призначення експертизи речових доказів. (Т.1 а.п. 72-73);
-висновком експерта № 6 від 05.02.2015 року, згідно до якого, у трупа ОСОБА_10 виявлено тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми голови: перелом кісток зводу черепа, садно, рана скроневої області голови справа; тупої травми грудної клітки: поперечний перелом лівої лопатки з крововиливом в м`які тканини, перелом ребер зліва - 4,5 по передньопідпахвової лінії, 6, 7, 8, 9 по біляхребтової, справа - 4, 5, 6 по передньопідпахвової лінії з крововиливом в місцях перелому, крововилив в легенях, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, в даному випадку призвели до смерті ОСОБА_10 і могли утворитись при обставинах зазначених у постанові (Т.1 а.п. 75-79);
-висновком експерта № 26 від 23.01.2015 року, відповідно до якого, на момент експертного огляду та на момент ДТП, з технічної точки зору рульове керування, робоча гальмова система та ходова частина автобуса «БАЗ 2215», реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходилися в працездатному стані. (Т.1 а.п. 85-89);
-висновком експерта № 62 від 26.02.2015 року, відповідно до якого в дорожній обстановці, яка склалась на момент ДТП, водій автобуса «БАЗ 2215» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 повинен був, для забезпечення безпеки дорожнього руху, діяти у відповідності до вимог п.п. 2.3.б, 10.1, 16.2, 18.2, 31.4, 31.4.7в ПДР України. В дорожній обстановці, яка склалась на час пригоди, виконуючи вимоги п.п. 2.3.б, 10.1, 16.2, 18.2, 31.4, 31.4.7в ПДР України, які наведені при дослідженні питання № 1, водій автобуса «БАЗ 2215» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 з технічної точки зору мав технічну можливість уникнути ДТП, в даній дорожній обстановці. В дорожній обстановці, яка склалась на момент пригоди, та при обставинах, які викладені в «Постанові про призначення експертизи та матеріалах провадження», з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, знаходились невідповідності дій водія автобуса «БАЗ 2215» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , а саме не виконання вимог п.п. 2.3.б, 10.1, 16.2, 18.2, 31.4, 31.4.7в ПДР України. (Т.1 а.п. 96-98).

Оцінюючи викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за що його засуджено, колегія судів доходить висновку, що дані висновки ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які досліджені судом першої інстанції у повному обсязі та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Доводи захисника - адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 стосовно того, що при розгляді кримінального провадження судом першої інстанції була допущена неповнота судового розгляду, суд допустив порушення принципу змагальності сторін та свободи в поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, та допустив порушення права на захист обвинуваченого, здійснював провадження упереджено з обвинувальним нахилом є необґрунтованими та безпідставними.

Так, як встановлено колегією суддів судом першої інстанції розгляд даного кримінального провадження проведено повно, всебічно та неупереджено, порушення принципу змагальності сторін та свободи в поданні доказів та доведенні їх перед судом, та порушення прав на захист обвинуваченого, у тому числі позбавлення можливості доказувати невинуватість обвинуваченому та його захиснику адвокату ОСОБА_7 судом не допущено, дане підтверджується журналом судового засідання та аудіо записом судових засідань.

Крім того, на переконання колегії суддів суд правильно оцінив зібрані докази по кримінальному провадженню. Висновки суду, викладені у вироку повністю відповідають дійсним фактичним встановленим у судовому засіданні обставинам справи, суд застосував закон про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню.

Також доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі щодо закриття кримінального провадження оскільки вина обвинуваченого ОСОБА_8 не підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами; показання свідків є суперечливими; висновок експерта є недопустимим доказом, оскільки наданий на підставі невірних вихідних даних є необґрунтованими та безпідставними.

На переконання колегії суддів суд першої інстанції надав правильну правову оцінку зібраним по кримінальному провадженню доказам, законність отримання та достовірність яких не викликає будь-яких сумнівів. Вина ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами і, зокрема: показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , показаннями допитаного експерта ОСОБА_21 , висновкам судово-медичного експерта №6 від 05.02.2015 року, висновком експерта №62 від 26.02.2015 року та іншими зібраними по кримінальному провадженню доказами, які є належними і допустимими взаємоузгоджуються між собою та у своїй сукупності відповідають дійсним встановленим у судовому засіданні суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Крім того вина останнього підтверджується механізмом та локалізацією тілесних ушкоджень отриманих потерпілою.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що потерпіла різко вийшла на дорогу не на пішохідному переході, і він застосував міри гальмування, однак не встиг зупинити автомобіль, у зв`язку з чим у нього не було можливості уникнути ДТП та він скоїв наїзд на останню є необґрунтованими припущенням та не підтверджуються жодним доказом.
Так, термін пішохідний перехід ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками 5.35.15.37.2, дорожньою розміткою 1.14.11.14.3, пішохідними світлофорами. Регульованим вважається пішохідний перехід, рух по якому регулюєш світлофором чи регулювальником, нерегульованим пішохідний перехід, на якому немає регулювальника, світлофори відсутні або вимкнені чи працюють у режимі миготіння жовтого сигналу; п. 18.2 на регульованих пішохідних переходах і перехрестях при сигналі світлофора чи регулювальника, що дозволяє рух транспортним засобам, водій повинен дати дорогу пішоходам, які закінчують перехід проїзної частиш відповідного напрямку руху і для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Згідно правильно встановлених судом обставин дорожньою транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_10 переходила проїзну частину по пішохідному переходу на дозволений зелений сигнал світлофора для пішоходів, місце наїзду на пішохода знаходиться в зоні дії пішохідного переходу.
Автобус рухався із мінімальною швидкістю, тому водію автобуса «БАЗ 2215», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 з технічної точки зору, застосовувати екстрене гальмування для уникнення наїзду на пішохода, було недоцільно, так як в даній дорожній обстановці, перед виконанням маневру правого повороту, водій автобуса «БАЗ 2215», повинен був переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху та дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, тому в дорожній обстановці, яка склалася на час пригоди, виконуючи вимоги п.п. 2.3.«б», 10.1., 16.2., 18.2., 31.4., 31.4.7.«в» Правил дорожнього руху України, водій автобуса «БАЗ 2215», реєстраційний номер НОМЕР_1 Черненко ОСОБА_22 з технічної точки зору мав технічну можливість уникнути ДТП, в даній дорожній обстановці.
При цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в ході судового розгляду з показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та інших вищевказаних зібраних по кримінальному провадженню доказів встановив, що ОСОБА_10 переходила проїжджу частину в зоні дії пішохідного переходу.
Також, колегія суддів враховує, що обвинуваченим ОСОБА_8 у судовому засіданні не заперечувався той факт, що він допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 та не заперечував, що на правій нижній частині лобового скла маршрутного таксі, яким він керував, була розташована табличка 50 см на 25 см з номером маршрутного таксі.
Також безпідставними є доводи сторони захисну стосовно того, що висновок інженерно транспортної експертизи № 62 від 26.02.2015 року є недопустимим доказом.
Так, згідно ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. (ст. 85 КПК України).
Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. (ст. 86 КПК України).
Захисник вказує в апеляційній скарзі, що недопустимим є доказ наданий стороною обвинувачення, а саме: висновок експерту № 62 від 26.02.2015 року, посилаючись на те, що висновок зроблений на недостовірних вихідних даних.
Разом із тим, як вбачається із висновку він був складений на підставі достовірних даних, отриманих із дотриманням кримінального процесуального закону, і зокрема: показань обвинуваченого ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_12 , протоколу огляду місця ДТП від 17.01.2015 року, додаткових даних згідно показань свідків, додаткових вихідних даних згідно протоколу огляду місця ДТП та схеми до нього від 17.01.2015 року.
На переконання колегії суддів зазначений висновок експерта відповідає вимогам ст.ст. 101, 102 КПК України. При цьому колегія суддів враховує, що будь-які заперечення відносно вихідних даних та висновку експерта сторонами кримінального провадження під час досудового слідства кримінального провадження не подавалися, так само як і були відсутні клопотання від сторін про проведення додаткової, повторної чи комісійної експертиз.
Крім того обвинувачений та його захисник і у судовому засіданні суду апеляційної інстанції не зверталися із клопотаннями про проведення додаткової, повторної чи комісійної експертиз.
Висновок експерта відповідає встановленим під час судового засідання об`єктивним обставинам кримінального провадження, а тому підстави для визнання його недопустимим доказом по справі відсутні. Відповідно до ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доводи викладені в апеляційній скарзі сторони захисту стосовно допущених порушень судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, а саме: не проведення підготовчого судового засідання та ухилення суду від отримання характеризуючої обвинуваченого інформації (невжиття заходів до складання досудової доповіді уповноваженим на те органом) та допущення порушення права на захист обвинуваченого, зокрема: розгляд клопотання про обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 15.06.2018 року за участю захисника нав`язаного Регіональним центром з безоплатної правової допомоги ОСОБА_23 при відсутності відмови обвинуваченого від захисника ОСОБА_19 є необґрунтованими та безпідставними.

Так, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, дане кримінальне провадження перебувало в провадженні судді ОСОБА_18 з 20.05.2015 року. 04.06.2015 року судом за участю прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_19 було проведено підготовче судове засідання за результатами якого було призначено судовий розгляд кримінального провадження на 24.06.2015 року. (Том 2 а. с. 56). Після чого обвинувачений ОСОБА_8 з місця проживання зник і у судовому засіданні 24.09.2015 року за участю захисника-адвоката ОСОБА_19 його було ухвалою суду оголошено у розшук.

30.09.2016 року на підставі розпорядження керівника апарату Кіровського районного суду м. Кіровограда проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_18 з посади судді Кіровського районного суду м. Кіровограда відповідно до постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 року №1515-VІІІ. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України розподілено судді ОСОБА_1 .
У зв`язку із перебуванням обвинуваченого ОСОБА_8 у розшуку суддею ОСОБА_1 17.04.2019 року було проведено підготовче судове засідання за участі прокурора ОСОБА_6 . Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_19 та сам обвинувачений ОСОБА_8 неодноразово повідомлялися про час та місце розгляду справи, разом із тим, не виявляли бажання отримати дані повідомлення, у зв`язку із чим судові повістки поверталися до суду із позначкою «за закінченням строку зберігання». ( Том. 2 а. с. 129, 130). За результатами підготовчого судового засідання було постановлено ухвалу про відновлення кримінального провадження та призначення її до судового розгляду та винесено ухвалу про надання дозволу на затримання ОСОБА_8 з метою його приводу до суду для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_19 неодноразово повідомлявся судом першої інстанції про час та місце розгляду справи разом із тим, не виявляв бажання отримати дані судові повістки, у зв`язку із чим вони поверталися до суду із позначкою «за закінченням строку зберігання» або «за не запитом», а тому оскільки обвинуваченого ОСОБА_8 , який тривалий час перебував у розшуку, якого було затримано на підставі ухвали суду та доставлено до Кіровського районного суду м. Кіровограда для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, обвинуваченому ОСОБА_8 було забезпечено захисника із числа адвокатів Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Кіровоградській області ОСОБА_23 . Доручення видано о 09.45 годині 15.06.2018 року, а судове засідання судом першої інстанції 15.06.2018 року розпочалося з участю адвоката ОСОБА_23 та обвинуваченого ОСОБА_8 о 10.29 год., а тому порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції не допущено.
Проти здійснення його захисту захисником - адвокатом ОСОБА_23 у судовому засіданні обвинувачений не заперечував, дане підтверджується журналом аудіо записом судового засідання. При цьому колегія суддів враховує, що повідомлення направлені раніше та пізніше захиснику ОСОБА_19 про явку у призначені судові засідання неодноразово поверталися за закінченням терміну зберігання або за не запитом. (Т.2 а.с.127, 129, 153,159,169, 171).
18.06.2018 року захист обвинуваченого за угодою став здійснювати також захисник адвокат ОСОБА_7 за участю якого проводився подальший судовий розгляд кримінального провадження, у тому числі проводилися судові засідання під час яких розглядалися клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому. Викликався у вказані засідання і захисник адвокат ОСОБА_19 але повідомлення з врученням, як зазначено вище, поверталися до суду за закінченням терміну зберігання.
При цьому колегія враховує, що із урахуванням того, що клопотання про застосування запобіжного заходу законом передбачені скорочені процесуальні строки, а у невідкладених випадках для проведення однієї процесуальної дії ст.53 КПК України передбачена можливість залучення іншого професійного захисника, у порядку передбаченому ст.49 КПК України, тому для належного захисту обвинуваченого було залучено професійного захисника-адвоката ОСОБА_23 через Регіональний центр безоплатної правової допомоги.
Твердження захисника щодо нав`язування обвинуваченому захисника ОСОБА_23 Регіональним центром з надання безоплатної правової допомоги є безпідставними та не підтверджуються жодними доказами.
Більше того, при цьому колегія судів враховує, що під час подальших судових засідань, ні обвинувачений, ні його захисник - адвокат ОСОБА_7 не заперечували проводити судовий розгляд у відсутності захисника - адвоката ОСОБА_19 .
Тому колегія суддів вважає, що за таких обставин право обвинуваченого на захист та право на справедливий суд порушено не було.

Разом із тим доводи апеляційної скарги захисника з приводу оголошення ухвали від 24.09.2018 року, якою було обрано ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою мотивувальна частина якої відрізняється від друкованої ухвали наявної в матеріалах справи знайшли своє об`єктивне підтвердження та знайшло своє підтвердження те, що суд в даній ухвалі не визначив розмір застави. Проте вказане на переконання колегії суддів не є істотним порушенням кримінального процесуального закону і таким, що тягне за собою скасування по суті правильного винесеного судом рішення. При цьому колегія суддів враховує, що в попередній ухвалі, якою було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою від 26.07.2018 року було визначено розмір застави та покладені відповідні обов`язки на ОСОБА_8 (Том 2 а.с.181).

Крім того не підлягають задоволенню вимоги апеляційної скарги захисника стосовно того, що суд був зобов`язаний при підготовчому судовому засіданні доручити представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь.
Оскільки відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: доручити представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь.
Тобто зобов`язання судом органу пробації скласти досудову доповідь на обвинуваченого є правом суду, а не його обов`язком.

Також необґрунтованими та безпідставними є доводи захисника з приводу того, що у підготовчому судовому засіданні судом учасникам процесу не роз`яснювалося право відводу, оскільки як вбачається з журналу судового засідання від 17.04.2019 року, під час проведення підготовчого судового засідання судом першої інстанції роз`яснювалось учасникам процесу право відводу складу суду, а тому доводи апеляційної скарги захисника викладені в апеляційній скарзі щодо протилежного є також безпідставними.

Отже, на переконання колегії суддів суд правильно оцінив зібрані докази по кримінальному провадженню. Висновки суду, викладені у вироку щодо наявності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України повністю відповідають дійсним фактичним встановленим у судовому засіданні обставинам справи, тобто суд застосував закон про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню.

А тому підстави для закриття кримінального правопорушення відсутні.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції повністю дотримався вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, від якого настали тяжкі наслідки смерть людини, особу винуватого, який за місцем проживання характеризується позитивно, осудний, на обліках у лікарнях не перебуває, раніше судимий, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин та врахував те, що обвинувачений належних висновків для себе не зробив, з січня 2015 року ухилявся від суду чим перешкоджав розгляду кримінального провадження та правильно і обґрунтовано призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, в межах санкцій інкримінованої йому статті кримінального закону із застосуванням ст. 71 КК України, оскільки останній вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку, яке на переконання колегії суддів буде відповідати тяжкості вчиненого, обставинам кримінального провадження та особі обвинуваченого, є обґрунтованим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним самим, так і іншими особами, а ще буде відповідати меті покарання, визначеного у ст.50 КК України.

Порушень кримінального процесуального та кримінального закону, які б стали підставою для скасування по суті правильного винесеного судом рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладене апеляційна скарга захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 жовтня 2018 року стосовно ОСОБА_8 - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженими які перебувають під вартою, у той же строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4