КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
представників потерпілого - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
представника цивільного відповідача -
КП "Центр організації дорожнього руху" ОСОБА_11 ,
представника цивільного відповідача -
ПрАТ "Українська пожежно-страхова
компанія" ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0001665 відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кобижча Бобровицького району Чернігівської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за апеляційними скаргами прокурора у провадженні, представника потерпілого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_7 та представника цивільного відповідача ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» - адвоката ОСОБА_14 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,та йому призначено покарання у виді 5 років _________________________________________________________________
Справа №11-кп/824/263/2019 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_15
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_1
позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цим же вироком частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 та постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_10 та КП «Центр організації дорожнього руху» на користь ОСОБА_13 матеріальну шкоду в розмірі 27 405 грн. 42 коп.; витрати на відновлення свого права в розмірі 12 800 грн. та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.; та стягнути з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_13 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.
Позовні вимоги про відшкодування витрат, пов`язаних з втратою працездатності залишено без розгляду, з роз`ясненням ОСОБА_16 права звернутися з вказаним позовом в порядку цивільного судочинства.

Також вироком вирішено питання щодо речових доказів та витрат пов`язаних із залученням експерта.

Суд визнав доведеним, що 07.10.2016 року приблизно о 13 год. 15 хв. ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем «ГАЗ-3307», державний номерний знак НОМЕР_1 , на Харківській площі в місті Києві, в місці виїзду на Бориспільське шосе зі сторони вулиці Світла, розпочав рух заднім ходом. В цей час біля задньої частини автомобіля «ГАЗ-3307», державний номерний знак НОМЕР_1 , перебував пішохід ОСОБА_13 . Перед початком та під час руху ОСОБА_10 допустив порушення вимог Правил дорожнього руху, а саме: п.п. б п. 2.3 - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим транспортом у дорозі; п. 10.1 - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п. 10.9 - під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.
Порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_10 виразились в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем «ГАЗ-3307», державний номерний знак НОМЕР_1 , перед початком та під час руху заднім ходом проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, для забезпечення безпеки дорожнього руху не звернувся за допомогою до інших осіб, внаслідок чого, в місці виїзду на Бориспільське шосе зі сторони вулиці Світла, на Харківській площі в місті Києві, рухаючись заднім ходом, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_13 .
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_13 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Згідно висновку судово-медичної експертизи №26/е від 13 січня 2017 року, ОСОБА_13 були спричинені тілесні ушкодження у виді: закритої травми тазу у виді розриву задньої частини уретри (простатичної тамембранозної), тазової та паравезикальної гематоми, переломів лонної та сідничної кісток з обох боків, гематоми тазу; забійна рана лівого гомілково-ступневого суглобу; садна лівого гомілково-ступневого суглобу, які в своїй сукупності відносяться до тяжкого тілесного ушкодження, за критерієм небезпеки для життя.
Згідно висновку судової автотехнічної експертизи №940ат від 27 грудня 2016 року, в діях ОСОБА_10 вбачаються невідповідності вимогам пунктів 10.1 та 10.9 Правил дорожнього руху України.
Порушення вимог пунктів 2.3 підпункт «б», 10.1 та 10.9 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_10 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

На вказаний вирок суду прокурор у провадженні подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування основного покарання з іспитовим строком на 3 роки.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд, при вирішенні питання щодо призначення ОСОБА_10 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, не врахував суспільну небезпеку скоєного злочину, наслідків завданих діями обвинуваченого, а саме - спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, та призначив надто м`яке покарання.
Між тим, в результаті даної дорожньо-транспортної події потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, які, згідно висновку судово-медичної експертизи, в своїй сукупності відносяться до тяжкого тілесного ушкодження, за критерієм небезпеки для життя.
Крім того, суд жодним чином не мотивував не застосування відносно ОСОБА_10 позбавлення права керувати транспортними засобами.
При цьому, згідно висновку судової авто-технічної експертизи, в діях ОСОБА_10 вбачаються невідповідності вимогам п.п. 2.3 «б», 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України, що є грубим порушенням вимог Правил дорожнього руху України та які знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
Окрім цього, призначаючи обвинуваченому покарання, суд не надав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого злочину, який, згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів.
Таким чином, на думку апелянта, судом належним чином не надано оцінку ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також не мотивовано своє рішення щодо не позбавлення ОСОБА_10 права керувати транспортними засобами за наявності того, що злочин є тяжким, що призвело до призначення судом покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину, внаслідок м`якості.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_7 , вважаючи вирок суду незаконним та необґрунтованим, прийнятим з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить скасувати вирок суду та постановити новий вирок, яким призначити основне покарання ОСОБА_10 у виді позбавлення волі строком на 8 років, та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Також задовольнити у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_13 до ОСОБА_10 та КП «Центр організації дорожнього руху» про відшкодування моральної шкоди, а до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування витрат, пов`язаних з втратою працездатності.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції було прийнято рішення з грубим порушенням вимог КПК України, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, та наявні суперечливі докази, які мають істотне значення для висновків суду, але у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, а до того ж висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Зокрема, відповідно до вироку суду першої інстанції, внаслідок наїзду автомобіля, потерпілому ОСОБА_13 було нанесено численні переломи та було госпіталізовано до лікарні, а, будучи допитаним у судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_10 винуватість у вчиненому злочині визнав частково. та частково визнав цивільний позовпотерпілого. Однак, незважаючи на це, суд, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, ступеню тяжкості вчиненого злочину та форми вини, а також позитивної пост кримінальної поведінки, визнав за можливе його перевиховання і виправлення без ізоляції від суспільства.

При цьому у вироку взагалі не згадується про характер страждань потерпілого, кількість перенесених операцій, його інсульт, інвалідність та час, протягом якого йому потрібно відновлюватися після отриманих травм, у зв`язку з чим складається враження, що суд взагалі не цікавить потерпілий, його травми та перенесене горе в результаті ДТП, а лише цікавить, як «вибілити» обвинуваченого ОСОБА_10 .
Таким чином, незважаючи на фактично невизнання вини, відсутність будь-якої компенсації за завдану потерпілому майнову та моральну шкоду з боку обвинуваченого ОСОБА_10 та відсутність пом`якшуючих обставин, судом першої інстанції вирішено звільнити обвинуваченого від реального відбування покарання.

Крім того,при постановленні вироку судом невірно було вирішено цивільний позов в частині залишення без розглядупозовних вимог до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування витрат, пов`язаних з втратою працездатності, з тих підстав, що потерпілим не надано розрахунків в частині витрат, пов`язаних з втратою працездатності, оскільки до матеріалів справи було долучено уточнений цивільний позов, в якому було наведено розрахунок стягнення витрат, пов`язаних з втратою працездатності, здійснений відповідно до ст. 26 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв`язку із встановленням ОСОБА_13 другої групи інвалідності, та ця шкода становить 26 100 грн.

Також судом невірно вирішено цивільний позов про стягнення суми моральної шкоди з ОСОБА_10 та КП «Центр організації дорожнього руху» на користь ОСОБА_13 , оскільки до матеріалів справи було долучено історію хвороби потерпілого ОСОБА_13 , висновок судово-медичної експертизи, документи про проведення 7 операцій протягом тривалого часу, документи про інсульт,Висновок МСЕК про присвоєння інвалідності 2 групи, у зв`язку з чим загальна сума понесених збитків потерпілим та його сім`єю на лікування і лікарів вже склала 400 000 грн. та ще може скласти 100 000 - 150 000 грн., так як потерпілому потрібно перенести ще мінімум 2-3 операції, які стільки коштують.

До того ж понесені моральні страждання та біль від травм, отриманих від наслідків ДТП та від психологічних травм, які потягли за собою інсульт, біль від перенесенихоперацій, а також психічне навантаження внаслідок того, що потерпілий може стати імпотентом від травм, отриманих під час ДТП, взагалі не має будь-якого грошового еквіваленту.
Крім того зазначає, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, і таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Проте суд першої інстанції, вказуючи у вироку про відсутність будь-яких пом`якшуючих обставин та вчинення обвинуваченим тяжкого злочину, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який винуватість у вчиненому злочині визнав лише частково та частково визнав цивільний позов потерпілого, ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, а також позитивної пост кримінальної поведінки, вважає можливим його перевиховання і виправлення без ізоляції від суспільства та звільняє ОСОБА_10 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, але в даному випадку судом не було враховано інші обставини, а саме - весь біль та страждання потерпілого від травм, отриманих від наслідків ДТП та від психологічних травм, які потягли за собою інсульт, біль від перенесених операцій, а також психічне навантаження внаслідок можливих наслідків від травм, отриманих під час ДТП, а також те, що ОСОБА_10 свою вину не визнав та взагалі не відшкодував майнову та моральну шкоду.

Таким чином, на думку апелянта, судом формально здійснено дослідження матеріалів справи, а висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності, що призвело до неповноти судового розгляду та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В апеляційній скарзі представник ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» - адвокат ОСОБА_14 , посилаючись на безпідставне залучення ПрАТ «УПСК» до участі в справі та покладення обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди, просить скасувати вирок суду в частині стягнення з ПрАТ «УПСК» на користь ОСОБА_13 моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. та винести нове рішення, яким у задоволенні вимог ОСОБА_13 до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано, що вимоги до Страховика не можуть розглядатися в межах кримінального провадження, оскільки ПрАТ «УПСК» не підпадає під перелік осіб, які в силу закону несуть відповідальність за дії обвинувачених, тому що в даному випадку обов`язок щодо відшкодування шкоди, заподіяної ОСОБА_10 , випливає не з обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України, а з договірних відносин, які регулюються нормами спеціального закону - Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», і тому мають розглядатися в порядку цивільного судочинства.
Також позивач не звертався до ПрАТ «УПСК» із заявою про страхове відшкодування, тобто не скористався своїм правом на вирішення спору в позасудовому порядку, чим порушує порядок та умови страхового відшкодування, і Страховиком рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування не приймалось, тому звернення до суду позивача із позовом до ПрАТ «УПСК» є передчасним.
Крім того, вимога Позивача про відшкодування Страховиком моральної шкоди є незаконною, оскільки, відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», така шкода відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, а позивачем не подавалась заява про виплату страхового відшкодування, ПрАТ «УПСК» не проводило ОСОБА_13 виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров`ю, тому суму страхової виплати не встановлено (позивачем до ПрАТ «УПСК» не надано належних доказів щодо обґрунтування розміру шкоди, заподіяної здоров`ю, витрати та необхідність їх здійснення не підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я), і підстави для виплати моральної шкоди також відсутні.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

На апеляційну скаргу представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 представник цивільного відповідача КП "Центр організації дорожнього руху" подав заперечення, в яких, вказуючи на безпідставність та необґрунтованість доводів представника потерпілого у частині вирішення цивільного позову, просить його апеляційну скаргу в цій частині залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

У запереченнях на апеляційну скаргу представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 представник цивільного відповідача ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія", вказуючи на відсутність правових підстав для розгляду вимог до Страховика в межах кримінального провадження, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та позовних вимог ОСОБА_13 до ПрАТ "УПСК" в повному обсязі.

Також захисник ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційну скаргу представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 , в яких просить залишити її без задоволення, а вирок суду без змін.

На апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" представник цивільного відповідача КП "Центр організації дорожнього руху" подав заперечення, в яких, вказуючи на безпідставність та необґрунтованість доводів представника цивільного відповідача у частині вирішення цивільного позову, просить його апеляційну скаргу в цій частині залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у провадженні та частково підтримав апеляційну скаргу представника потерпілого в частині призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, представників потерпілого - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підтримку апеляційної скарги, поданої в інтересах потерпілого ОСОБА_13 , і часткового підтримання апеляційної скарги прокурора щодо призначення ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, позицію обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , а також представника цивільного відповідача КП "Центр організації дорожнього руху", які заперечували проти всіх апеляційних скарг, пояснення представника цивільного відповідача ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія", яка підтримала подану Товариством апеляційну скаргу, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 та поклалась на розсуд суду у вирішенні апеляційної скарги прокурора, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При цьому вказані висновки суду учасниками судового провадження не оспорюються.
Що стосується посилань представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 на часткове визнання ОСОБА_10 своєї вини у вчиненні злочину та аналогічну позицію суду, викладену у вироку, то вони є помилковими, оскільки фактично ОСОБА_10 свою вину в порушенні правил дорожнього руху, внаслідок чого під час руху заднім ходом відбувся наїзд автомобілем на потерпілого ОСОБА_13 , визнав повністю, але при цьому лише вказав і на необхідність врахування дій потерпілого, що передували події - який, до остаточного розташування транспортного засобу на проїзній частині для виконання робіт, вийшов з нього без дозволу старшого ремонтної бригади та опинився позаду автомобіля, що підтвердив і допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_17 .
Аналогічну позицію щодо безпосередньо його винуватості у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень,обвинувачений ОСОБА_10 висловив і під час апеляційного розгляду, що вказує на повне визнання ним своєї вини, а відтак, і на помилковість протилежних посилань в цій частині представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 .
За цих обставин, оцінивши надані в судовому засіданні докази, в т.ч. і такі показання обвинуваченого ОСОБА_10 , суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 в інкримінованому йому злочині та необхідність призначення йому покарання.

Згідно положень ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким злочином, необережну форму вини, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують його покарання, а також особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, виключно позитивно характеризується за місцем проживання та роботи.
Саме на цих підставах суд, за змістом судового рішення, хоча й визнав за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, тобто не у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, але визнав також і за можливе звільнити його від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з встановленням іспитового строку, протягом якого буде здійснюватись контроль за його поведінкою.
З таким рішенням суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з урахуванням тих даних про особу ОСОБА_10 , які свідчать про те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, працює, виключно позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, в суспільстві та побуті, а також з огляду на його вік та час, який пройшов від часу вчинення ним злочину, відсутність даних про притягнення його і до адміністративної відповідальності, в т.ч за порушення на транспорті, конкретні обставини провадження, за яких відбулась дорожньо-транспортна пригода та отримання ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень.
Враховуючи наведені у вироку мотиви призначеного покарання, колегія суддів знаходить їх обґрунтованими та такими, що дозволяють зробити висновок про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі винного, а тому, незважаючи на доводи апеляційної скарги представника потерпілого - ОСОБА_7 , призначене ОСОБА_10 покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок м`якості.
Виходячи з вищенаведеного, а також вимог ч. 2 ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_10 покарання, з урахуванням його подальшої поведінки, часу, який минув з моменту вчинення кримінального правопорушення, а також тієї обставини, що цивільним відповідачем КП "Центр організації дорожнього руху" та його працівниками частково здійснювалось відшкодування потерпілому спричиненої йому матеріальної шкоди, слід визнати таким, що відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а його виправлення, незважаючи на доводи апеляційної скарги, можливе без відбування покарання, у зв`язку з чим відсутні достатні підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме - ст. 75 КК України, на підставі якої ОСОБА_10 було звільнено від відбування покарання з випробуванням.

Посилання представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на те, що під час судового розгляду судом не було враховано тяжкість наслідків, вчиненого ОСОБА_10 злочину, та нездійснення ним відшкодування завданої шкоди, а тому його звільнення від відбування покарання з випробуванням не досягне своєї мети, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки тяжкість наслідків враховано при кваліфікації діяння ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України, а щодо питання відшкодування завданої потерпілому шкоди- не досягнуто домовленості з огляду на розміри відшкодування, в т.ч. і моральної шкоди, вимоги про які заявлені у цивільному позові, а тому вони не можуть бути визнані достатніми підставами для скасування вироку суду та ухвалення нового вироку в цій частині.
Між тим, санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, крім основного покарання, передбаченого і додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Приймаючи рішення про не призначення ОСОБА_10 додаткового покарання, суд першої інстанції обґрунтував своє рішення тим, що ОСОБА_10 працює і його робота, пов`язана безпосередньо з керуванням транспортними засобами, однак ця обставина не є безумовною підставою для не призначення ОСОБА_10 додаткового покарання, а до того ж в даному випадку суд, в порушення вимог ст. 65 КК України, не в достатній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 злочину та конкретні обставини провадження, які свідчать про те, що ОСОБА_10 , будучи досвідченим водієм, маючи понад 20 років водійського стажу, 07 жовтня 2016 року допустив такі грубі порушення Правил дорожнього руху, які призвели до спричинення потерпілому ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень, як не було враховано судом їх характер, кількість та наслідки, і зокрема - визнання потерпілого ОСОБА_13 інвалідом другої групи з 30.05.2017 року у зв`язку з ураженням опорно-рухового апарату, внаслідок трудового каліцтва.
Ці обставини дають підстави вважати, що доводи апеляційної скарги прокурора та представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 щодо безпідставного не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, є обґрунтованими.

Тому, з урахуванням положень ст. 50 КК України щодо мети покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про можливість призначення ОСОБА_10 основного покарання без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а тому апеляційна скарга прокурора, як обгрунтована, так і з цих же підстав апеляційна скарга представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 у вказаній частині, підлягають задоволенню, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання - скасуванню, з постановленням апеляційним судом нового вироку, за яким обвинуваченому слід призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

При призначенні покарання ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України колегія суддів враховує ті ж обставини, що викладені у вироку та були враховані судом першої інстанції, та вважає, що обвинуваченому слід призначити основне покарання у виді позбавлення волі у такому ж розмірі, який визначив суд першої інстанції, але з позбавленням його права керувати транспортними засобами.
Також, враховуючи всі вказані вище обставини, колегія суддів приходить до висновку про можливість виправлення ОСОБА_10 без відбування основного покарання у виді позбавлення волі та вважає можливим на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, і з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
В той же час підстав для встановлення ОСОБА_10 іспитового строку у максимальному розмірі - 3 роки, як про те порушує питання прокурор, не має і будь-якого обгрунтування цьому прокурором в апеляційній скарзі не наведено.

Отже, на переконання колегії суддів, саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_10 і попередження нових злочинів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 , щодо вирішення цивільного позову, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо стягнення солідарно з обвинуваченого ОСОБА_10 та КП "Центр організації дорожнього руху" на користь ОСОБА_13 матеріальної шкоди в розмірі 27 405 грн. 42 коп., оскільки таке рішення ухвалене з урахуванням документів, представлених в обґрунтування завданих потерпілому збитків, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1166 ЦК України, та в цій частині представником потерпілого ОСОБА_13 не оспорюється.

Аналогічним чином вищевказане стосується і рішення суду першої інстанції про стягнення солідарно з обвинуваченого ОСОБА_10 та КП "Центр організації дорожнього руху" на користь ОСОБА_13 витрат потерпілого на правову допомогу в розмірі 12 800 грн., які документально підтверджені, оскільки вказане рішення ухвалено з дотриманням вимог ст. 124 КПК України.

Що стосується вимог апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_7 про стягнення з ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" витрат, пов`язаних із втратою працездатності, у розмірі 26 100 грн., що розрахована на підставі ст. 26 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", то колегія суддів вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, як такі, що в даному випадку не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, відповідно до ст. 26 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Визначення заробітку (доходу), втраченого внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка працювала за трудовим договором, встановлено у ст. 1197 ЦК України, якою передбачено, щорозмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.
Тобто за змістом вказаних норм закону, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати лише для фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, а натомість потерпілий ОСОБА_13 працював в КП "Центр організації дорожнього руху" на посаді елетромонтажника-налагоджувальника.

А відтак, оскільки ні потерпілим ОСОБА_13 , ні його представником не надано розрахунку шкоди, пов`язаної із втратою працездатності, відповідно до положень ст. 1197 ЦК України, і до того ж ці вимоги до ПрАТ "Українсько-пожежно-страхова компанія" і не підлягають вирішенню у кримінальному провадженні, оскільки випливають не з висунутого ОСОБА_10 обвинувачення, а з договірних відносин по відшкодуванню шкоди, визначених Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", то, на противагу твердженням представника потерпілого ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_7 суд першої інстанції обгрунтовано залишив позов в цій частині без розгляду, роз`яснивши потерпілому право звернутися з позовом в порядку цивільного судочинства.

Вирішуючи питання цивільного позову заявленого потерпілим про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції частково задовольнив цивільний позов та стягнув солідарно з ОСОБА_10 та КП «Центр організації дорожнього руху» на користь ОСОБА_13 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.
Між тим, колегія суддів вважає, що такий розмір моральної шкоди є неспівмірним із заподіяною шкодою потерпілому ОСОБА_13 і не відповідає характеру та обсягу тих фізичних та душевних страждань і переживань, які він поніс в результаті дій обвинуваченого ОСОБА_10 , і зокрема - не відповідає характеру отриманих ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, що призвело до тривалого розладу його здоров`я та він на протязі певного часу відчував фізичний біль і тривалий час перебував на лікуванні, був позбавлений можливості працювати та вести звичайний для нього спосіб життя, а також отримав інвалідність 2 групи, та вважає необхідним збільшити розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню солідарно з ОСОБА_10 та КП «Центр організації дорожнього руху» на користь ОСОБА_13 , до 200 000 грн., що буде відповідати ступеню та глибині його душевних та моральних страждань, а також, відповідно до положень ст. 23 ЦК України, критеріям розумності і справедливості.

У зв`язку з чим апеляційна скарга представника потерпілого ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_7 у цій частині підлягає частковому задоволенню.

Що стосується апеляційної скарги представника цивільного відповідача ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» - адвоката ОСОБА_14 в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_13 та стягнення моральної шкоди з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», то колегія суддів виходить з наступного.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, КП "Центр організації дорожнього руху", як власником транспортного засобу - автомобіля «ГАЗ-3307», державний номерний знак НОМЕР_1 , згідно полісу обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/8625764, застрахована цивільно - правова відповідальність у ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія».
Потерпілим ОСОБА_13 був заявлений цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди з ОСОБА_10 та КП "Центр організації дорожнього руху" (т.1 а.с. 17-19), а ухвалою підготовчого судового засідання від 06.03.2017 року за клопотанням захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 до участі у провадженні в якості цивільного відповідача залучено Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно - страхова компанія».
В подальшому потерпілим ОСОБА_13 подано заяву про збільшення позовних вимог та стягнення, зокрема з ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» витрат, пов`язаних із втратою працездатності, у розмірі 26 100 грн. та моральної шкоди в сумі 5 000 грн. (т. 2 а.п. 6-9), який судом першої інстанції до вказаного цивільного відповідача задоволено частково в частині стягнення моральної шкоди.
Проте, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання по вказаному цивільному позову, дійшов передчасного висновку про його задоволення в межах кримінального провадження.
Згідно з положенням ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Крім того, як слідує із рекомендацій, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 02.07.2004 року «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів», не підлягають розгляду в кримінальній справі позови про відшкодування шкоди, що не випливають із пред`явленого обвинувачення; при виникненні такої ситуації суд повинен роз`яснити потерпілому можливість вирішення спірних питань у порядку цивільного судочинства.
Тому, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обов`язок по відшкодуванню заподіяної шкоди Страховиком випливає не з обвинувачення, яке пред`явлено ОСОБА_10 , а з договірних зобов`язань про відшкодування шкоди, які визначаються спеціальним законом Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яким встановлений порядок звернення з вимогами про відшкодування шкоди і його умови, однією з яких є надання обвинувального вироку суду, що набув законної сили відносно особи, цивільна відповідальність якої застрахована за Договором страхування.
За таких обставин, приймаючи рішення про стягнення з ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія»на користь ОСОБА_13 моральної шкоди в сумі 5 000 грн., яка до того ж, відповідно до ст. 26-1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", відшкодовується страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, а остання не є встановленою, оскільки ОСОБА_13 із заявою про виплату страхового відшкодування не звертався і така ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» не проводилась, суд першої інстанції припустився помилки, оскільки не вправі був розв`язувати у кримінальному провадженні цивільно - правовий спір з особою, не причетною до самої події злочину, і яка несе цивільну відповідальність за дії ОСОБА_10 не в силу Закону, а в силу договірних відносин з КП «Центр організації дорожнього руху».

За вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування вироку Дарницького районного суду м. Києва відносно ОСОБА_10 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_13 в частині вимог до ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» з призначенням в цій частині нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, а відтак, апеляційна скарга представника ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» - адвоката ОСОБА_14 підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

З А С У Д И Л А :
апеляційні скарги прокурора у провадженні, представника потерпілого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_7 та представника цивільного відповідача ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» - адвоката ОСОБА_14 задовольнити частково.
Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року щодо ОСОБА_10 в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову ОСОБА_13 за вимогами до ОСОБА_10 та КП «Центр організації дорожнього руху» про стягнення моральної шкоди та за вимогами до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія про стягнення моральної шкоди скасувати.
Призначити ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки.
На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_10 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути солідарно з ОСОБА_10 та КП «Центр організації дорожнього руху» на користь ОСОБА_13 моральну шкоду в розмірі 200 000 (двісті тисяч) грн.
Призначити новий розгляд в суді першої інстанції провадження за позовом ОСОБА_13 до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення моральної шкоди в порядку цивільного судочинства.
В решті вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 залишити без змін.
Вирок Київського апеляційного суду може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді:

_________________ __________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3