Постанова
Іменем України
06 листопада 2018 року
м. Київ
справа № 442/3381/16
провадження № 51- 2747 км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 12 квітня 2017 року в кримінальному провадженні № 0002078 за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дрогобич та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 квітня 2017 року, ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк на 3 роки 6 місяців.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2-4 ч. 1 ст. 76 КК.
Як установив суд, 13 вересня 2015 року в проміжок часу з 10:00 по 12:00 ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, завів ОСОБА_9 в один із будинків на АДРЕСА_2 , де з метою заволодіння майном ударив останнього твердим предметом по голові та витягнув з-під нього крісло, від чого той впав. Потім ОСОБА_8 завдав потерпілому ударів руками та ногами у різні частини тіла, спричинивши цим легких тілесних ушкоджень, і заволодів належним останньому майном на загальну суму 10 960 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.
На думку прокурора, апеляційний суд не дав умотивованих відповідей на доводи апеляційної скарги прокурора про несправедливість призначеного ОСОБА_8 покарання через м`якість та про неправильне застосування до нього закону України про кримінальну відповідальність ст. 75 КК. Сторона обвинувачення вважає, що рішення вказаного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Позиція учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 касаційну скаргу підтримала, просила скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Захисник ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення касаційної скарги прокурора, просила залишити ухвалу апеляційного суду без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 187 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
У силу статті 370 КПК ухвала апеляційного суду має бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.
Зважаючи на приписи статті 419 КПК, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено правові підстави, на яких подану скаргу визнано необґрунтованою.
Законодавець надав дискреційні повноваження судам при призначенні покарання, а також при визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак така дискреція діє лише в межах, установлених законом. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним (адекватним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно приписів ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Доводи у касаційній скарзі про невідповідність призначеного засудженому ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок м`якості, а також про необґрунтованість звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі прокурора. Вони були визнані судом апеляційної інстанції безпідставними із відображенням в ухвалі належних мотивів на їх спростування.
Визначаючи неспроможними доводи прокурора про несправедливість обраного ОСОБА_8 заходу примусу, апеляційний суд дійшов висновку, що призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців відповідає тяжкості злочину та особі винного, який позитивно характеризується за місцем проживання, на спеціальних обліках не перебуває, щиро розкаявся, і ця обставина є пом`якшуючою.
Водночас, всупереч посиланням у касаційній скарзі не залишилась поза увагою суду й наявність обставини протилежного змісту, а саме вчинення засудженим кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, а також поведінка останнього в минулому. Крім того, суд апеляційної інстанції зважив на думку потерпілого, котрий під час судового розгляду не наполягав на суворому покаранні.
За таких обставин апеляційний суд умотивовано погодився з позицією місцевого суду про відсутність законодавчих перешкод для застосування до ОСОБА_8 інституту умовного звільнення і можливість досягти мети виправлення засудженого без його ізоляції від суспільства. Натомість переконливих аргументів про неправильне застосування ст. 75 КК, якою регламентовано не вид та розмір покарання, а порядок його відбування, в поданій касаційній скарзі прокурором не зазначено.
Наведені у касаційній скарзі прокурора доводи не ставлять під сумнів правильності висновків суду апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні та не містять обґрунтувань, які би давали Верховному Суду підстави стверджувати, що це судове рішення постановлено без додержання вимог статей 370, 419 КПК.
При перевірці матеріалів кримінального провадження судом касаційної інстанції не встановлено таких порушень норм права, які би були підставами для скасування або зміни судового рішення.
Зважаючи на викладене, підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441 та пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 12 квітня 2017 року щодо ОСОБА_8 без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_10