ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/288/19 Справа № 212/6598/14-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0005763 за апеляційними скаргами прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 вересня 2018 року, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу, Дніпропетровської області, громадянина України, працюючого лікарем Криворізького міського Управління Держсанепідслужби, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

За участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , -

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта в сумі 983 грн. 84 коп.

Вирішено питання щодо речових доказів в порядку ст. 100 КПК України.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення за таких обставин.

Обвинувачений ОСОБА_7 , 07 грудня 2013 року, в темний час доби, приблизно о 23 годині 00 хвилин в Жовтневому районі м. Кривого Рогу, по сухому освітленому асфальтному покриттю проїжджої частини дороги вул. Електрична з боку вул.Кремлівська в напрямку вул. Ногіна, керував автомобілем «PEUGЕOT-107» реєстраційний номер НОМЕР_1 . В цей час проїжджу частину дороги вул. Електрична по нерегульованому пішохідному переходу позначеного дорожньою розміткою 1.14.1, розташованого в зоні дії дорожніх знаків 5.35.1, 5.35.2, перетинав пішохід ОСОБА_10 . В ході подальшого руху водій ОСОБА_7 , діючи зі злочинною недбалістю, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, попередньо не переконався у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, в порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», не зменшив швидкість, не надав перевагу в русі та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , що перетинав дорогу по вказаному нерегульованому переходу зліва на право за напрямком руху вказаного автомобіля.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 був травмований. Згідно висновку судово-медичного експерта № 153 від 24.01.2014 року при судово-медичній експертизі у потерпілого ОСОБА_11 виявлено сполучену травму: закрита травма передньо-черевної стінки, зачеревна гематома, розрив лонного зчленування та переломи лонної та сідничної кістки тазу праворуч. Закритий 3-х щиколотковий перелом кісток лівої гомілки зі змішенням уламків. Забійна рана лівої гомілки, підшкіряні гематоми пахви калитки, поперекової ділянки тулуба та сідниць. Вищезазначені ушкодження за своїм збігом ускладнились розвитком шоку. Вищевказані ушкодження могли бути утворені від дії тупого твердого предмета, або предметів, які з обмежено-подовгуватою поверхнею, якими могли бути деталі кузова автомобіля, так і при подальшому падінні на твердий тупий предмет з необмеженою контактуючою поверхнею, яким могло бути дорожнє покриття.

Характер виявлених ушкоджень в наданих медичних документах свідчить, що термін їх виникнення може відповідати 07.12.2013 року.

Не виключена вірогідність виникнення тілесних ушкоджень у потерпілого при механізмі, вказаному в обставинах, призначеної експертизи. Виявлені у нього ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя - п.2.1.2. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року.

Згідно висновку судово-автотехнічного експерта № 58/27-131 від 22.05.2014 року, встановлено, що при завданих вихідних даних, в діях водія ОСОБА_7 по керуванню автомобілем «PEUGЕOT-107» вбачаються невідповідності вимогам п.18.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з розглянутою ДТП.

Між порушеннями водієм ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху в частині виконання вимог п.18.1. Правил дорожнього руху України і настанням наслідків - спричиненням потерпілому ОСОБА_11 , тяжких тілесних ушкоджень, вбачається прямий причинний зв`язок.

В апеляціях на вирок:

- прокурор Криворізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати, як невідповідний по м`якості призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги прокурор зазначає, що призначаючи покарання, суд першої інстанції достатньою мірою не прийняв до уваги суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, важливість та цінність об`єкта посягання. В результаті протиправних дій ОСОБА_7 , що виразилось в грубому порушенні ряду Правил дорожнього руху України потерпілому ОСОБА_11 завдано тяжкі тілесні ушкодження.

- обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та ухвалити виправдувальний вирок, встановивши підстави істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що полягає у порушенні судом першої інстанції засад законності та верховенства права, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК України, встановивши відсутність в діянні водія ОСОБА_7 обов`язкової ознаки складу попередньо інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, встановивши відсутність причинного зв`язку між діянням з керування водієм ОСОБА_7 автотранспортним засобом і настанням дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що судом першої інстанції були залучені до матеріалів кримінального провадження матеріали, які складені слідчими органу досудового розслідування ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та експертом ОСОБА_14 з невстановлених та опосередкованих джерел, а саме: протокол огляду місця ДТП від 07.12.2013 року, протокол перегляду відеозапису від 10.01.2014 року, складені слідчим ОСОБА_12 , протокол проведення слідчого експерименту від 19.05.2014 року, постанова про призначення судової автотехнічної експертизи від 20.05.2014 року, складені слідчим ОСОБА_13 , висновок первинної судової автотехнічної експертизи від 26.05.2014 року № 59/27-139 головного експерта сектору автотехнічної експертизи відділу інженерно-технічної, економічної та товарознавчої експертизи Науково-дослідного експертно-кримінальністичного центру при ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_14 , з явними суперечностями.

Судом першої інстанції незаконно внесені назва та зміст висновку судової автотехнічної експертизи від 22.05.2014 року № 58/27-131, який в судовому засіданні за участю обвинуваченого не досліджувався та до якого обвинувачений не мав доступу.

Обвинувачений у своїй скарзі зазначає про ухвалення суддею ОСОБА_1 завідомо неправосудного рішення, а саме обвинувального вироку відносно нього.

Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та очевидним фактам об`єктивної дійсності з прямого відеозапису події з камери охоронного відеоспостереження кафе, де зіткнення пішохода ОСОБА_11 , який біжить по восьми смуговій автостраді міського значення по вул. Енергетична, вночі взимку під час опадів та зливового снігу поза межами дорожньої розмітки нерегульованого пішохідного переходу з автотранспортним засобом Peugeot-107, трапилось через самовпевнений вихід пішохода ОСОБА_11 , одягненого у зимовий одяг чорного кольору, вночі на проїзну частину від зупинки громадського транспорту Шахта Фрунзе за десяток метрів від наявного у зоні видимості пішохідного переходу через умисне прийняття легковажного рішення у стані алкогольного сп`яніння про початок бігу з безпечної зони посередині автодороги з невірною оцінкою відстані до транспортного засобу, що наближався.

Обвинувачений зазначає, що суд першої інстанції фактично не надав оцінку виправдувальним фактичним обставинам дорожньо-транспортної пригоди, як доказам, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, фактично не навів мотиви неврахування обставин, не оцінив мотиви, стан іншого учасника дорожнього руху, не встановив механізм дорожньо-транспортної пригоди, не встановив недопустимість завідомо неправдивого висновку первинної судової автотехнічної експертизи експерта ОСОБА_14 від 26.05.2014 року № 59/27-139.

Крім того, обвинувачений посилається на порушення норм процесуального права при розгляді відводу судді, неврахування вмотивованих підстав відводу прокурора, допиту громадянина без свідоцтва експерта як експерта в суді, дослідження відеозапису дорожньо-транспортної події без внесення фактичних даних з відеозапису до мотивувальної частини вироку.

Також обвинувачений вказує про неповноту судового розгляду, що полягала у залишенні без розгляду поданих до канцелярії суду клопотань сторони захисту та передчасним переходом до судових дебатів без вирішення по суті поданих стороною захисту клопотань.

Вказує, що через неправомірну відмову суду першої інстанції у проведенні процедури доказування виправдувальних ОСОБА_7 обставин дорожньо-транспортної пригоди з відеозапису події дорожньо-транспортної пригоди, у встановленні недопустимості доказів, невідповідність призначених судом першої інстанції запобіжних заходів особі обвинуваченого про примусовий привід у судове засідання та про накладення грошового стягнення за неприбуття до суду, не забезпечив права на захист обвинуваченого ОСОБА_7 .

Також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно послався на висновок судової автотехнічної експертизи від 22.05.2014 року №58/27-131, оскільки він не досліджувався та обвинувачений не мав до нього доступу.

- захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просить вирок суду скасувати та ухвалити виправдувальний вирок.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник зазначає, що вирок суду є незаконним через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що під час досудового слідства не зібрано та не наведено достатніх, належних доказів вини ОСОБА_7 в інкримінованому йому діянні, і під час судового розгляду такі докази не виявлені.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_7 просить повернути апеляційну скаргу прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_6 у відповідності до ст. 399 КПК України. Зазначає, що апеляційна скарга прокурора є необґрунтованою, а тому підлягає поверненню відповідно до ст. 399 КПК України.

Заслухавши обвинуваченого, який підтримав доводи і вимоги своєї апеляційної скарги та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, а також заперечував проти розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та підтримав апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступних висновків.

У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_7 відмовився від апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 та просив її не розглядати, колегія суддів у відповідності до ст. 403 КПК України, не перевіряє доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та у відповідності до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини за ч. 2 ст. 286 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в суді першої інстанції, а саме показаннями самого обвинуваченого, потерпілого, свідка та дослідженими у судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що 07 грудня 2013 року пішохід ОСОБА_11 , який був одягнений в одяг чорного кольору, в нетверезому стані не встиг перебігти автостраду на пішохідній розмітки з ліва на права та був збитий правим дзеркалом його автомобіля в область тазу, через погану видимість та погані погодні умови. До події ДТП потерпілий ОСОБА_11 не перебував на пішохідному переході. Швидкість руху автомобіля була в межах допустимого. Пояснив, що керуючи автомобілем в темний час доби не бачив пішохода, який був одягнений в чорний одяг на чорному асфальтованому покритті. Вказав, що на той час була мерехтлива погода з мокрим снігом, яка характерна для зимового періоду. Обвинувачений зазначив, що біг пішохода у стані алкогольного сп`яніння у чорному одязі, під час складних погодних умов, під час опадів взимку це є порушення правил дорожнього руху України, зокрема п. 4.7., п. 4.14. Потерпілий ОСОБА_15 почав свій рух від зупинки Фрунзе в напрямок Кресу, не виходячи та не заходячи на пішохідний перехід, навскіс зупинки Фрунзе в напрямку Сухої Балки, на третій полосі руху був збитий правим дзеркалом автомобіля в область тазу, в зв`язку з тим, що були погані погодні умови і потерпілого не було видно із за темного кольору одягу і останній намагався пробігти перед автомобілем. Також пояснив, що він як водій транспортного засобу почув глухий звук і впевнившись про відсутність перешкод з права зупинив автомобіль за поворотом, повернувшись на місце ДТП, побачив людину на асфальті. Оскільки з собою не було мобільного телефону, він повернувся до автомобіля, щоб взяти телефон та викликати швидку допомогу. Впевнившись, що потерпілий знаходиться в свідомості, попросив, щоб люди, які були поряд, не чіпали потерпілого та не пересували його до приїзду швидкої, щоб не погіршити стан здоров`я останнього. Потерпілий до приїзду швидкої допомоги був у свідомості. Після того, як швидка допомога повезла потерпілого в лікарню, він перебував на тротуарі до приїзду слідчого для оформлення події ДТП. Вказав, що ДТП, яке він скоїв не є подією злочину і ця подія сталася з вини потерпілого. Крім того, обвинувачений пояснив, що заходів щодо припинення ДТП не вживав, гальмування не застосовував, тому що потерпілого взагалі не бачив на дорозі.

В суді першої інстанції та в апеляційній скарзі обвинувачений заперечував факт того, що міг вжити негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу у тій дорожній ситуації, що склалася.

Позиція обвинуваченого зводилась до того, що в діях обвинуваченого відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки була наявна вина самого потерпілого, який перетинав дорогу в темному одязі поза розміткою пішохідного переходу, в темний час доби, йшов мокрий сніг і у водія об`єктивно була відсутня можливість побачити пішохода.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі саме його вини у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпілий ОСОБА_11 повідомив суду першої інстанції, що 07 грудня 2013 року повертався з гаражу додому, переходив дорогу зі сторони шахти Фрунзе. Перш ніж розпочати рух переконався, що зі сторони Сухої Балки не було транспорту, перейшов перші три полоси дороги, далі на четвертій полосі дороги зупинився, розгледівся по сторонам, транспорту не було, перейшов четверту полосу дороги, на п`ятій полосі дороги транспортний засіб зупинився та він пройшов далі на шосту полосу дороги, зупинився та побачив, що до нього швидко наближається автомобіль, який його збив, після чого він втратив свідомість. Коли переходив дорогу зупинився на пішохідному переході, подивився вправо і побачив автомобіль, який був від нього далеко, фари були в автомобілі ввімкнені, освітлення дороги було вуличне. Погодні умови у цей вечір були нормальні, але пролітав сніжок. Він вирішив, що встигне пройти дорогу і почав бігти та за два кроки від бордюри був збитий автомобілем, якого не бачив, а бачив лише фари автомобіля.

Свідок ОСОБА_16 в суді першої інстанції пояснив, що він стояв на зупинці Фрунзе та бачив, що по пішохідному переходу повільно йшов чоловік старшого віку та його збив автомобіль червоного кольору, марку автомобіля не пам`ятає. Він викликав швидку допомогу, поліцію та надав покази. Після того, як сталось дорожньо-транспортна пригода водій зупинився, вийшов з автомобіля та підійшов до пішохода, який знаходився на проїжджій частині. Також вказав, що приймав участь в замірах дороги та в той же день підписував протокол допиту.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілий чи свідок з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у зазначеному кримінальному правопорушенні, а також не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів.

Показання потерпілого та свідка в суді першої інстанції є логічними та послідовними, вони повністю узгоджуються між собою та дослідженими письмовими доказами.
Всі вищевикладені показання узгоджуються з іншими належними і допустимими доказами по справі, детально проаналізованими і вказаними у вироку, які містяться в матеріалах провадження, зокрема:

- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 07.12.2013 року, згідно якого, наїзд на пішохода відбувся на нерегульованому пішоходному переході біля буд. 10 по вул. Електричній у м. Кривий Ріг, огляд проводився при температурі повітря 0, у похмуру погоду без опадів. Дорожнє покриття асфальтобетонне, сухе чисте, освітлення міське. Автомобіль «PEUGЕOT-107» д.з. НОМЕР_1 за пішохідним переходом під незначним кутом в правій крайній смузі, на автомобілі виявлені пошкодження у вигляді деформації правого бокового дзеркала наружного виду, переднього бамперу з правої сторони, передньої правої двері, правої фари. До протоколу складено схему дорожньо-транспортної пригоди із фото таблицею. (т.1 а.кп.135-144);

- протоколом перегляду відеозапису від 10.01.2014 року, у відповідності до якого встановлено, що відеозапис відповідає реальному часу, даті та місцю скоєння ДТП за участю автомобіля «PEUGЕOT-107» д.з. НОМЕР_1 та пішохода ОСОБА_11 . До протоколу додано фото-таблицю з роздруківкою окремих кадрів відеозапису (т. 1 а.кп. 146-151);

- висновком судово-медичної експертизи № 153 від 24.01.2014 року, відповідно до якого, у потерпілого ОСОБА_11 , виявлено сполучену травму: закрита травма передньо-черевної стінки, зачеревна гематома. Розрив лонного зчленування та переломи лонної та сідничної кістки тазу праворуч. Закритий 3-х щіколотковий перелом кісток лівої гомілки зі зміщенням уламків. Забійна рана лівої гомілки, підшкіряні гематоми пахви, калитки, поперекової ділянки тулуба та сідниць. Вище зазначені ушкодження за своїм збігом ускладнилися розвитком шоку. Вище вказані ушкодження могли бути утворені від дії тупого твердого предмета, або предметів, як з обмежено-подовгуватою поверхнею, якими могли бути деталі кузова автомобіля, так і при подальшому падінні на твердий тупий предмет з необмеженою контактуючою поверхнею, яким могло бути дорожнє покриття. Характер виявлених ушкоджень в наданих медичних документах свідчить, що термін їх виникнення може відповідати 07.12.2013 року. Не виключена вірогідність виникнення тілесних ушкоджень у потерпілого при механізмі вказаному в обставинах призначеної експертизи. Виявлені у ОСОБА_11 ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя (т. 1 а.кп.153-156);

Оцінюючи вказаний доказ, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що з дослідженого висновку судового-медичного експерта, зіставляючи його у сукупності із виявленими механічними пошкодженнями автомобіля під час огляду на місці ДТП, убачається, що тілесні ушкодження, отримані потерпілим ОСОБА_11 саме внаслідок наїзду на нього автомобіля «PEUGЕOT-107» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_7 , що також не заперечувалось самим обвинуваченим.
З протоколу проведення слідчого експерименту від 19.05.2014 року за участю статиста ОСОБА_17 у відповідності з антропологічними даними потерпілого вбачається, що, учасникам експерименту за допомогою ноутбука «Accer» було надано для перегляду відеозапис дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 07.12.2013 року на дорозі вул. Електрична. Після перегляду статист був виставлений відповідно на відстані 1.0 м перед розміткою 1.14.1 за напрямком руху автомобіля. Після чого, за участю понятих з використанням статистичного автомобіля, на якому увімкнуто ближнє світло фар, зі швидкістю 5 км/год здійснювався рух з боку вул. Кремлівська в напрямку статиста. Автомобіль рухався у вказаному напрямку по лівій крайній смузі, ближче до розмітки 1.3. При зближенні, в момент чіткого виявлення розташованих дорожніх знаків 5.35.1 і 5.35.2, понятими від передньої частини автомобіля до пішохода була виміряна відстань, яка склала 205.0 м. При наступному, послідовному зближенні понятими було наголошено на конкретній видимості пішохода в зоні дії дорожніх знаків 5.35.1 і 5.35.2. Проведеними замірами понятими було встановлено, що відстань від передньої частини автомобіля до виявленого пішохода складає 147.0 м. В наступному, при зближенні до розташованого пішохода на відстані 32.4 м встановлена видимість дорожньої розмітки 1.14.1. До протоколу складено схему та відповідну фото-таблицю (т. 1 а.кп. 173-177).

Згідно висновку судово-автотехнічного експерта № 58/27-139 від 26.05.2014 року, при заданих вихідних даних, в діях водія ОСОБА_7 по керуванню автомобілем «PEUGЕOT-107» вбачаються невідповідності вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з розглянутою ДТП (т. 1 а.кп. 179-181).

В судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_14 , який проводив вказане вище експертне дослідження, підтвердив висновки, викладені в експертизі та додатково повідомив, що водій ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, що пересікав проїзну частину по позначеному не регульованому пішохідному переході з моменту виявлення останнього на проїзній частині. Також зазначив, що в розрахунках зупиночний шлях автомобіля «Peugeot 107», значно в декілька разів перевищував відстань пішохода, яка завдавалася йому 147 метрів, водій міг не екстренним гальмуванням запобігти наїзд на пішохода, а плавним гальмуванням транспортного засобу, надавши, таким чином, пішоходу можливість залишити небезпечну зону.

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 10.12.2015 року, потерпілий ОСОБА_11 вказав, що погодні умови, що були під час ДТП, відповідають погодним умовам на момент проведення слідчого експерименту. Наголосив, що опадів на момент ДТП не було, проїжджа частина дороги була чистою, сухою, освітленою з електроопор, так само як і на слідчому експерименті. Після чого потерпілий в присутності понятих показав місце вчинення ДТП, а саме ділянку дороги біля зупинки громадського транспорту «Фрунзе» та напрямок, в якому він мав намір перетнути дорогу по нерегульованому пішохідному переходу. Вийшовши на проїжджу частину, потерпілий продовжив рух в темпі спокійного кроку по пішохідному переходу, перетинав дорогу прямолінійно, перпендикулярно межам дороги. В подальшому, в районі центру дороги помітив зі сторони вул. Кремлівська легковий автомобіль, який наближався. Після чого, з метою швидшого завершення перетину дороги, він пришвидшив темп руху без зміни напрямку та відчув удар в праву сторону свого тіла і впав на дорожнє покриття. Після чого потерпілий вказав місце свого виходу на дорогу, напрямок та лінію руху і місце наїзду на нього автомобілем. Проведеними замірами було встановлено, що місце виходу пішохода на дорогу розташовано на відстані 0.8 м перед розміткою 1.14.1 ПДР України. Після здолання відрізку рівного 2.0 м під певним кутом на відділення, потерпілий продовжив рух по пішохідному переходу. Місце наїзду на потерпілого розташоване на розмітці 1.14.1 ПДР України на відстані 0.5 м за електроопорою № 64 та на відстані 9.2 м від правої межі дороги за напрямком руху автомобіля. Місце падіння пішохода розташовано на проїжджій частині вул. Електрична, на відстані 3.3 м за електропорою № 64 та на відстані 7.1 м. В ході встановлення видимості з робочого місця водія було проведено експеримент, в якому в присутності понятих, з робочого місця водія, відстані не менш ніж 102,5 м безперешкодно оглядається розташування дорожніх знаків 5.35.1, 5.35.2 та детальна силуетна видимість пішохода на проїжджій частині. До протоколу додано відповідну схему та фото таблицю (т. 2 а.кп. 17-22).

Крім того, в ході судового розгляду за клопотанням учасників процесу судом першої інстанції було повторно проведено слідчий експеримент за участю потерпілого ОСОБА_11 . Згідно протоколу слідчого експерименту від 30.11.2016 року, потерпілий ОСОБА_11 в присутності понятих пояснив, що добре пам`ятає обставини ДТП і вказав місце виходу на проїжджу частину дороги біля зупинки громадського транспорту «Фрунзе», зазначивши, що рухався зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, прямолінійно під прямим кутом в однаковому темпі, а посередині дороги прискорив темп руху. Замірами встановлено, що місце виходу пішохода на дорогу знаходиться на межі лівого краю проїзної частини на відстані 1,3 м перед електроопорою № 64, місце в якому пішохід збільшив темп руху - на відстані 15,3 м від лівого краю дороги навпроти електроопори № 64. Довжина відрізку шляху пішохода до збільшення темпу руху склала 12,4 м., інший відрізок шляху у прискореному темпі склав довжину 2,9 м. Експериментальним шляхом проведеними замірами також встановлено швидкість темпу руху потерпілого, а саме на відрізку 12,4 м. швидкість складала 7,8 сек., на відрізку 2,9 м. швидкість склала 1,8 сек. Далі за допомогою статистичного автомобіля потерпілий вказав траєкторію його руху до моменту зіткнення, пояснивши, що вказати швидкість руху не може, а також вказав на те, що до наїзду не було застосовано екстреного гальмування чи відворота керма. До протоколу додано відповідну схему та фото таблицю (т. 2 а.кп. 196-200).

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_16 від 08.12.2016 року, останній підтвердив, що пам`ятає обставини ДТП від 07.12.2013 року, пояснив, що знаходився в цей момент на тротуарі за електроопорою № 64 біля зупинки громадського транспорту «Фрунзе» по вул. Електричній і вказав за допомогою статиста місце виходу пішохода на проїзну частину дороги, яке знаходилось в зоні дії знаку «Пішохідний перехід». Після чого свідок вказав, що пішохід рухався прямолінійно і знаходячись приблизно посередині дороги, змінив темп свого руху. Проведеними замірами експериментальним шляхом встановлено за допомогою статиста, що перший відрізок довжиною 12,6 м пішохід подолав за показами свідка за 1.3 сек, а другу частини дорогу до місця наїзду довжиною 3,2 м. пішохід подолав за 2,3 сек. За допомогою статистичного автомобіля свідок також вказав місце розташування автомобіля на дорозі в момент наїзду і зазначив, що візуально швидкість автомобіля була приблизно 80 км/год і до наїзду водій не застосовував відворотів керма чи екстреного гальмування. До протоколу додану відповідну схему та фото таблицю (т. 2 а.кп. 201-207).

Крім того, за клопотанням сторони захисту, судом першої інстанції було призначено та 30.11.2016 року проведено слідчий експеримент з обвинуваченим ОСОБА_7 , згідно якого він у присутності понятих пояснив, що через складні погодні умови (зливовий сніг) пішохода не бачив на дорозі, але зможе показати свої дії як водія під час ДТП. За допомогою статистичного автомобіля обвинувачений вказав, що рухався з боку зуп. «Піонер» в напрямку зуп. «Суха Балка», на спідометр він не дивився, тому швидкість руху не може вказати, однак вона була не більше 60 км/год. Він рухався в крайній лівій смузі з ввімкненим ближнім світлом та протитуманними фарами. Пішохідний перехід на час ДТП був нерегульованим. Проведеними замірами встановлено, що автомобіль рухався на відстані 10,3 м від його правих вісей до правого краю проїзної частини, у зв`язку з просіданням ґрунту. Рухаючись далі, обвинувачений ОСОБА_7 відчув глухий удар перед пішохідним переходом, далі увімкнув правий показник повороту, переконавшись у відсутності перешкод перестроївся у середню смугу руху, а потім припаркувався біля приватного будинку. До моменту наїзду на пішохода не застосовував відворотів керма чи екстренного гальмування у зв`язку з тим, що не виявив перешкод на дорозі.

Відповідно до висновку автотехнічної експертизи № 8/10.1-122 від 13.06.2017 року для оцінки дій пішохода ОСОБА_11 та встановлення причинного зв`язку між його діями та дорожньо-транспортною пригодою не потрібно застосування спеціальних автотехнічних знань, тому суд може самостійно це зробити відповідно до вимог р. 4 Правил дорожнього руху України.

Також судом першої інстанції у порядку ст. 359 КПК України було продемонстровано відеозапис дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля марки «PEUGЕOT-107», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції, повно та всебічно оцінивши надані йому докази, прийшов до правильного висновку, що саме невиконання обвинуваченим вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Твердження в апеляційній скарзі обвинуваченого щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження з посиланням на недопустимість доказів, покладених судом першої інстанції в основу вироку, порушення судом першої інстанції норм кримінального процесуального права при розгляді відводу судді, неврахування вмотивованих підстав відводу прокурора, допиту громадянина без свідоцтва експерта як експерта в суді, дослідження відеозапису дорожньо-транспортної події без внесення фактичних даних з відеозапису до мотивувальної частини вироку, що як наслідок обвинувачений вважає порушенням його права на захист, є необґрунтованими і безпідставними.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 05 лютого 2016 року захисником ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подано заяву про відвід судді ОСОБА_1 (т. 2, а.кп. 43), яка ухвалою суду першої інстанції від 05 лютого 2016 року (т. 2, а.кп. 45), передана до канцелярії для виконання вимог ст. 35 КПК України щодо автоматичного розподілу справ, для вирішення відводу головуючому судді.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2016 року в складі головуючого судді ОСОБА_18 в задоволенні заяви захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 про відвід судді ОСОБА_1 від розгляду кримінального провадження № 0005763 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 2 ст. 286 КК України стосовно ОСОБА_7 відмовлено (т. 2, а.кп. 51-52). Своє рішення суд належним чином обґрунтував, навівши відповідні мотиви, а саме зазначивши, що у заяві про відвід не вказано жодної із зазначених у ст. 75 КПК України обставини для відводу судді ОСОБА_1

20 лютого 2018 року обвинуваченим ОСОБА_7 було повторно подано заяву про відвід судді ОСОБА_1 (т. 3, а.кп. 133-148), яка ухвалою від 22 лютого 2018 року передана до канцелярії для виконання вимог ст. 35 КПК України щодо автоматичного розподілу справ, для вирішення відводу головуючому судді (т. 3, а.кп.149).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2018 року у складі головуючого судді ОСОБА_19 відмовлено у задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_7 про відвід судді ОСОБА_1 (т. 3, а.кп. 168-170). На вищезазначену ухвалу обвинуваченим ОСОБА_7 була подана апеляційна скарга. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2018 року у відкритті апеляційного провадження було відмовлено (а. контр. пров. 74).

13 березня 2018 року, 01 червня 2018 року та 20 вересня 2018 року обвинуваченим ОСОБА_7 та його захисником ОСОБА_8 були подані заяви про відвід судді ОСОБА_1 (т. 3, а.кп. 211, т. 4, а.кп. 81-90, 91-140). Ухвалою суду першої інстанції від 24 вересня 2018 року заяви захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 від 13 березня 2018 року, 01 червня 2018 року та обвинуваченого ОСОБА_7 від 20 вересня 2018 року про відвід судді ОСОБА_1 залишено без розгляду. Своє рішення суд першої інстанції належним чином обґрунтував, навівши відповідні мотиви, а саме зазначивши, що зазначені в заяві про відвід судді доводи зводяться до їхньої незгоди з прийнятими під час розгляду кримінальної справи рішеннями судді. У заявах не зазначено обставин, які були б підтверджені відповідними доказами, що свідчать про прояв особистої упередженості судді ОСОБА_1 під час розгляду кримінальної справи. Обвинуваченим ОСОБА_7 20 лютого 2018 року було заявлено відвід головуючому судді ОСОБА_1 з аналогічних підстав. Враховуючи, що подані заяви про відвід на стадії розгляду справи та з мотивів, які вже були підставою для розгляду питання про відвід головуючому судді ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку убачається зловживання правом на відвід стороною захисту з метою затягування кримінального провадження, а тому залишив їх без розгляду.

Дана ухвала суду прийнята у відповідності до положень ст. 81 КПК України, порушень норм матеріального та процесуального закону апеляційним судом не виявлено і таких даних і доводів в апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено, а тому заперечення на вказану ухвалу суду з наведених обвинуваченим мотивів колегією суддів не приймаються.

До аналогічних висновків дійшла колегія суддів, перевіряючи доводи обвинуваченого в частині неврахування вмотивованих підстав відводу прокурору, оскільки суд першої інстанції під час вирішення питання про відвід прокурору дотримався положень ст.ст. 77, 81 КПК України, будь-яких порушень норм матеріального та процесуального закону апеляційним судом не виявлено.

Доводи обвинуваченого щодо допиту громадянина без свідоцтва експерта як експерта в суді першої інстанції, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки як убачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції було задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 від 24.10.2016 року та допитано експерта ОСОБА_14 , який пояснив, що з 07.11.2015 року не працює експертом у зв`язку з реорганізацією установи, але на момент складання висновку судової автотехнічної експертизи № 59/27-139 від 26.05.2014 року був головним експертом.

Посилання обвинуваченого на те, що судом першої інстанції досліджено відеозапис дорожньо-транспортної події без внесення фактичних даних з відеозапису до мотивувальної частини вироку є необґрунтованими та такими, що не узгоджуються з матеріалами провадження, оскільки як убачається з вироку, судом першої інстанції у порядку ст. 359 КПК України продемонстровано відеозапис дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля марки PEUGEOT-107, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_7 . Крім того, судом першої інстанції було досліджено протокол перегляду відеозапису від 10.01.2014 року, в ході якого в присутності понятих оглянуто CD диск із відеозаписом, вилученим з архіватора камери зовнішнього спостереження, встановленої на буд. АДРЕСА_2 і встановлено, що відеозапис відповідає реальному часу, даті та місцю скоєння ДТП за участю автомобіля PEUGEOT-107 д.з. НОМЕР_1 та пішохода ОСОБА_11 . До протоколу додано також фото-таблицю з роздруківкою окремих кадрів відеозапису (т. 1, а.кп. 146-151). Суд першої інстанції не знайшов підстав для визнання вказаних доказів недопустимими з підстав, передбачених ст. 87 КПК України, з чим погоджується колегія суддів, оскільки останні отримані в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, будь-яких істотних порушень прав та свобод людини під час отримання вказаних доказів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про неповноту судового розгляду, що полягала у залишенні без розгляду поданих до канцелярії суду клопотань сторони захисту та передчасним переходом до судових дебатів без вирішення по суті поданих стороною захисту клопотань, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Посилання обвинуваченого на недопустимість доказів є необґрунтованими, оскільки огляд місця події, слідчі експерименти та експертизи проведені у відповідності до вимог ст.ст. 237, 240 та відповідно до ст. 242, 243 КПК України, порушень норм процесуального закону колегією суддів не виявлено.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо неврахування судом першої інстанції, як обставини, що є причиною дорожньо-транспортної пригоди, бігу потерпілого ОСОБА_11 у стані алкогольного сп`яніння у чорному одязі вночі, взимку, під час опадів по 8-смуговій автостраді поза межами дорожньої розмітки пішохідного переходу, що є порушенням п. 4.14 (а, б, г) Правил дорожнього руху, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не узгоджуються з наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, які були безпосередньо досліджені судом першої інстанції, зокрема висновком судово-автотехнічного експерта №58/27-139 від 26.05.2014 року, згідно якого в діях водія ОСОБА_7 по керуванню автомобілем «PEUGЕOT-107» вбачаються невідповідності вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з розглянутою ДТП.

Таким чином, колегія суддів вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про винність ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за наведених у вироку обставин і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України.

Інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо наявності сумнівів з приводу доведеності його вини є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Доводи обвинуваченого про неповноту судового розгляду, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозаписів судових засідань вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані потерпілий, свідки, експерти, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Судом першої інстанції були вжито всі заходи для встановлення істини в даній справі.

Доводам обвинуваченого у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок м`якості та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає їх безпідставними, а доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо необхідності призначення більш м`якого покарання, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання і через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, суд, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі не посилається на конкретні обставини, що не були враховані судом першої інстанції.

При призначенні покарання ОСОБА_7 судом першої інстанції враховано характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, а також особу обвинуваченого, який раніше не судимий (т. 1, а.кп. 161-162), на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (т. 1, а.кп. 164-165), працює і за місцем роботи характеризується позитивно (т. 1, а.кп. 163), за місцем проживання також характеризується добре (т. 1, а.кп. 168-169), одружений (т. 1, а.кп. 167), має на утриманні малолітню доньку 2010 року народження, обставини, що пом`якшують покарання, до яких суд першої інстанції правильно відніс добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілому.

Колегія суддів вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання підлягає врахуванню і вимога потерпілого ОСОБА_11 щодо не позбавлення обвинуваченого ОСОБА_7 волі, оскільки останній повністю відшкодував спричинену потерпілому матеріальну і моральну шкоду і потерпілий будь-яких претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченого не має, що підтверджується власноручною заявою та розпискою потерпілого ОСОБА_11 , відповідно до яких потерпілий ОСОБА_11 в присутності свого законного представника адвоката ОСОБА_20 отримав від обвинуваченого ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 2000 доларів США, що в еквіваленті складає 24000 грн. Та 21000 грн. в рахунок відшкодування спричиненого йому в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 07.12.2013 року, матеріальної та моральної шкоди. Будь-яких претензій до обвинуваченого ОСОБА_7 не має (т.1, а.кп. 198-199).

Крім того, на думку колегії суддів, підлягає врахуванню те, що обвинувачений має на утриманні малолітню доньку, 2010 року народження та матір похилого віку, а також те, що обвинувачений ОСОБА_7 має 20-ти річний стаж керування автомобілем і скоїв дорожньо-транспортну пригоду вперше.

Вимогами ст. 75 КК України передбачено, що якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Як вбачається за матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий (т. 1, а.кп. 161-162), на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (т. 1, а.кп. 164-165), працює і за місцем роботи характеризується позитивно (т. 1, а.кп. 163), за місцем проживання також характеризується добре (т. 1, а.кп. 168-169), одружений (т. 1, а.кп. 167), має на утриманні малолітню доньку 2010 року народження, а також матір похилого віку, добровільно відшкодував завдану злочином матеріальну та моральну шкоду потерпілому, що підтверджується власноручною розпискою та заявою (т.1, а.кп. 198-199).

Враховуючи викладене, тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого, позицію потерпілого, відношення обвинуваченого до скоєного, його поведінку під час скоєного кримінального правопорушення і після нього, колегія суддів вважає за можливе призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням вимог ст.ст. 75, 76 КК України до основного покарання, оскільки його виправлення можливе без відбування покарання, а звільнення від нього буде достатнім для виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання - зміні.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - задовольнити частково.
Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 вересня 2018 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України в частині призначеного судом покарання змінити.
Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 роки.
На підставі п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на судові рішення може бути подана до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

______________ ______________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4