УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2019 року

м. Київ
справа № 756/14586/17-к
провадження № 51-867ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року в межах кримінального провадження за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що немає судимості,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК.
Суть питання
За вироком Оболонського районного суду від 04 липня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна. На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_4 зараховано в строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з 08 червня 2015 року по 20 червня 2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два позбавлення волі.
Вказаним вироком також засуджено ОСОБА_5 , законність і обґрунтованість судових рішень щодо якого в цій касаційній скарзі не порушується.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винними і засуджено за те, що він 13 вересня 2014 року приблизно о 03:00, перебуваючи на проспекті Героїв Сталінграду у м. Києві, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , який засуджений за ч. 3 ст. 289 КК вироком Подільського районного суду м. Києва від 20 липня 2015 року, розподіливши ролі між собою, застосовуючи насильство, що не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, незаконно заволоділи автомобілем «Hyundai Santa Fe», (державний номерний знак НОМЕР_1 ), що належить ОСОБА_7 .
Так, згідно з розподіленими ролями, ОСОБА_6 підійшов до автомобіля ОСОБА_7 та попросив підвезти їх під приводом зустрічі зі знайомими дівчатами на АДРЕСА_2 . ОСОБА_6 сів на переднє сидіння, а ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на задні пасажирські сидіння, ОСОБА_7 повіз їх за вказаною ними адресою. Прибувши до будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 зупинив автомобіль, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вийшли з машини на вулицю, де, постоявши хвилину, повернулися до автомобіля. В цей час ОСОБА_4 , який знаходився на задньому пасажирському сидінні за водієм, накинув на шию ОСОБА_7 мотузку та почав її стягувати, а ОСОБА_6 , пригрозивши останньому позбавленням життя та схопивши потерпілого за обидві руки, почав їх утримувати, позбавивши його можливості звільнитися від зашморгу. ОСОБА_5 паском безпеки, яким був пристебнутий ОСОБА_7 , з метою подолання опору останнього почав стискати його тулуб. Спромігшись відчинити дверцята автівки, ОСОБА_7 вистрибнув на вулицю та почав кликати на допомогу, а ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , маючи умисел на заволодіння автомобілем ОСОБА_7 , запустивши його двигун, поїхали у напрямку просп. Г. Гонгадзе у м. Києві. Під час руху машини ОСОБА_6 , не впоравшись із керуванням, допустив зіткнення з іншим автомобілем.
У результаті дій ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_7 були заподіяні легкі тілесні ушкодження.
Київський апеляційний суд ухвалою від 27 листопада 2018 року змінив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині застосування положень ст. 72 КК. На підставі ч. 5 ст.72 КК ОСОБА_4 зарахував у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 08 червня 2015 року по 27 листопада 2018 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. На підставі ч. 5 ст.72 КК ОСОБА_5 зарахував у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 15 червня 2015 року по 27 листопада 2018 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У решті вирок місцевого суду залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що судом першої інстанції не наведено жодного доводу щодо не призначення засудженому ОСОБА_4 додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 289 КК, у виді конфіскації майна. Так, прокурор зазначає, що дані про особу засудженого, а саме те, що він не працює, не одружений, свідчать про вчинення ним злочину з метою особистого збагачення, а тому призначення йому додаткового покарання відповідало б меті покарання та загальним засадам його призначення. При цьому місцевим судом, на думку прокурора, не повною мірою враховано обставини вчинення злочину, а саме того, що ОСОБА_4 вчинив особливо тяжкий злочин за попередньою змовою групою осіб, відповідно до розподілених ролей брав найактивнішу роль у вчиненні злочину, а підготовка та спланованість дій засудженого свідчать про суспільну небезпечність особи засудженого. Також прокурор указує, що суд апеляційної інстанції при перевірці рішення місцевого суду за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва не зазначив належних, достатніх та переконливих мотивів для відмови в задоволенні апеляційної скарги останнього в частині безпідставного не призначення ОСОБА_4 покарання у виді конфіскації майна, чим, на думку прокурора, порушив вимоги ст. 419 КПК.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за обставин встановлених і перевірених судом, правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 289 КК, колегія суддів Верховного Суду не перевіряла, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень в цій частині прокурором не оскаржується.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Санкція ч. 3 ст. 289 КК, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді конфіскації майна, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і є правом суду.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 основного покарання і вирішені питання щодо не призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, котрий за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку лікаря нарколога та психіатра не перебуває, не працює, неодружений, раніше не судимий. При цьому суд відніс часткове відшкодування завданої злочином шкоди до обставини, що пом`якшує покарання, та не встановив обставин, що його обтяжують.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про призначення ОСОБА_4 основного мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено, а також можливість не призначення додаткового покарання. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним злочину через м`якість, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, встановив, що матеріали кримінального провадження не містять даних про наявність у ОСОБА_4 будь якого майна, яке є його власністю не знайшов підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Висновок апеляційного суду в частині зміни вироку місцевого суду щодо зарахування засудженим у строк покарання терміну попереднього ув`язнення відповідно до ч. 5 ст. 72 КК, в редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838- VIII є правильним.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками місцевого та апеляційного судів в частині не призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді конфіскації майна. Призначене засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
З огляду на викладене переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3