Справа № 181/145/19
Провадження № 1-кп/0186/56/19
У Х В А Л А
01 березня 2019 року м.Першотравенськ.

Суддя Першотравенського міського суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , ознайомившись з обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000426 від 30 вересня 2018 року, по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:
28 лютого 2019 року в провадження судді Першотравенського міського суду Дніпропетровської області - ОСОБА_1 , надійшла справа №181/145/19 з обвинувальним актом по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000426 від 30 вересня 2018 року, по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі статтею 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим з`їздом суддів України 22 лютого 2013 року, неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством, у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи у разі неможливості ухвалення ним об`єктивного рішення у справі.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) від 20 липня 2006 року зазначив, що суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Занд проти Австрії» (заява №7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року) комісія звернула увагу на те, що стаття 6 Конвенції передбачає: «всю організаційну систему судів, включаючи не тільки питання, які підпадають під юрисдикцію певних видів судів, але також встановлення окремих судів та визначення їх місцевої юрисдикції».

Окрім того, у рішеннях у справі «Посохов проти Росії» (заява № 63486/00) від 04 березня 2003 року та у справі «Федотова проти Росії» (заява № 73225/01) від 13 квітня 2006 року Європейський суд з прав людини також вказав, що суд не є встановленим законом у разі, якщо правила, які регламентують склад суду, не були додержані.

Таким чином, можна стверджувати, що «судом, встановленим законом» (пункт 1 ст. 6 Конвенції) не вважається суд, який розглядає справу, не дивлячись на наявність підстав для заявлення самовідводу.

Отже, самовідвід це обов`язок, зокрема судді, метою якого є гарантування неупередженості та об`єктивності здійснення правосуддя, який попереджає можливість скасування рішення з мотивів незаконності складу суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні по справі "Білуха проти України" від 09 листопада 2006 року в п. 53 зазначив, що навіть зовнішні прояви можуть мати певну важливість або, іншими словами, "правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться" ( рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" від 26 жовтня 1984 року, п. 26). Важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві (вищевказане рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" та рішення у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, п. 45).

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, для визначення неупередженості суду належить виходити не тільки з суб`єктивного критерію, але й об`єктивного підходу, який визначає, чи були забезпечені достатні гарантії, аби виключити будь-які законні сумніви з цього приводу (Рішення у справі Ferrantelli et Santangelo).

Статтею 80 КПК України передбачено, що при наявності обставин, зазначених у статтях 75-79 КПК України, суддя зобов`язаний заявити самовідвід.

Згідно до вимог п.п.3, 4 ч.1 ст.75 КПК України суддя не може брати участь у кримінальному провадженні, якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження та за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Обвинувачений ОСОБА_2 являється троюрідним братом мого сина по батьківській лінії.

В діях судді немає упередженого ставлення до сторін по кримінальному провадженню та прямої чи побічної заінтересованості у результаті її розгляду. Однак, за для недопущення порушення п. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», для забезпечення повного, об`єктивного, справедливого, неупередженого розгляду вказаного кримінального провадження, відповідно до вимог КПК України, для встановлення істини по справі, вважаю за необхідне задовільнити самовідвід та повернути справу до канцелярії Першотравенського міського суду Дніпропетровської області для її перерозподілу у відповідність до ч.3 ст.35 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 75, 80, 81 КПК України, - суддя

ПОСТАНОВИЛА:
Задовільнити самовідвід по справі №181/145/19 з обвинувальним актом по у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000426 від 30 вересня 2018 року, по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, повернути до канцелярії Першотравенського міського суду Дніпропетровської області для його перерозподілу у відповідність до ч.3 ст.35 КПК України.

Суддя: ОСОБА_1 .