Справа №578/771/17-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/618/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_10 на вирок Великописарівського районного суду Сумської області від 27 березня 2018 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Краснопілля Сумської області, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, працюючого контролером Краснопільського РЕС, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого:

- 21 березня 2016 року Краснопільським районним судом Сумської області за ч.1 ст. 186 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 1122 грн.;

- 19 лютого 2018 року Зарічним районним судом м. Суми за ч.1 ст. 263 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком в 2 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До апеляційного суду Сумської області надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_10 , в яких:

- прокурор просить вирок Великописарівського районного суду Сумської області від 27 березня 2018 року, відносно ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. 00 коп. без позбавлення його права керувати транспортними засобами. На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн. 00 коп. без позбавлення його права керувати транспортними засобами. Призначене вироком Зарічного районного суду м.Суми від 19 лютого 2018 року за ч.1 ст. 263 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком 2 роки та за покладенням на нього виконання передбачених ст. 76 КК України обовязків, виконувати самостійно;

- потерпілий просив вирок районного суду, в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 більш суворе покарання, у виді 2 років обмеження волі з позбавленням його права керувати транспортними засобами на строк в 2 роки. В частині вирішення цивільного позову, потерпілий просив вирок суду змінити та збільшити суму стягнутої моральної шкоди до 50 000 грн.

Однак, до початку апеляційного розгляду, 27.08.2018 року, на адресу апеляційного суду від потерпілого ОСОБА_10 надійшла заява, в якій останній просить подану ним апеляційну скаргу на вирок залишити без розгляду, а провадження по ній закрити, оскільки всі спірні питання з обвинуваченим ОСОБА_8 він узгодив та жодних претензій до нього не має (т. 2 а.с. 22).

Вказаним вироком районного суду, ОСОБА_8 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. 00 коп.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_8 призначено остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. 00 коп.

Призначене вироком Зарічного районного суду м.Суми від 19 лютого 2018 року за ч.1 ст. 263 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком 2 роки та за покладенням на нього виконання передбачених ст. 76 КК України обовязків, визначено виконувати самостійно.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 :

- 3 272 грн. витрат на правову допомогу;

- 5 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди;

- 41 410 грн. 40 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на кристь держави 4 072 грн. 90 коп. судових витрат.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги прокурор наголошує на тому, що суд безпідставно в своєму рішенні не вказав про те, чи необхідно призначати обвинуваченому ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

При цьому прокурор зазначає, що оскільки обвинувачений після вчинення ним ДТП за порушення ПДР України не притягувався, його не слід позбавляти права керування транспортними засобами, а тому, в резолютивній частині рішення поряд з призначенням обвинуваченому основного покарання у виді штрафу, необхідно зробити вказівку: «..без позбавлення ОСОБА_8 права керування транспортними засобами..».

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_8 10 грудня 2015 року близько 02 години, керуючи автомобілем ВАЗ-21061, д.н.з. НОМЕР_1 , та рухаючись по вул. Зелена в смт. Краснопілля Краснопільського району Сумської області, в порушення вимог п.п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який знаходився поряд зі своїм автомобілем марки ЗАЗ «Таврія Нова», д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті чого останній отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, що знаходиться в прямому причинному зв`язку із подією вказаної ДТП.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка підтримала подану прокурором у кримінальному провадженні апеляційну скаргу на просила її задовольнити, думки обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які не заперечували щодо задоволення вимог апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст. 394, ч.1 ст. 404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 ніким не оспорюються, висновки суду першої інстанції щодо вказаних обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, є правильною.

Щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 основного покарання то суд, врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_8 злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, особу обвинуваченого, який щиро розкаявся у вчинному, сприяв розкриттю злочину, за місцем проживання характеризується позитивно, є інвалідом ІІІ - групи, на час вчинення злочину відповідно до ст. 89 КК України не судимий та дійшов висновку про можливість призначення покарання, в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. 00 коп.

З таким висновком суду учасники кримінального провадження в кінцевому результаті погодились, потерпілий ОСОБА_10 від вимог своєї апеляційної скарги, в якій ставив питання про призначення обвинуваченому більш суворого покарння, відмовився, претензій до обвинуваченого ОСОБА_8 не має, про що свідчить його відмова від апеляційної скарги, прокурор також вважав таке покарання розумним і справедливим, а тому, у колегії суддів відсутні підстави для перегляду оcкаржуваного вироку суду в цій частині.

З тих же підстав, апеляційний суд не вдається і до аналізу стягнутих з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 сум відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому остаточного покарання не вирішив питання щодо призначення ОСОБА_8 додаткового покарання, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то колегія суддів враховує наступне.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, при призначенні обвинуваченому основного покарання, суд навів відповідні мотиви, і при цьому, колегія суддів вважає, вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, якими визначаються мета та загальні засади призначення покарання, були дотримані в повному обсязі, що в свою чергу прокурором також не оскаржується.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що ті обставини, що при призначенні основного покарання суд не визначився з додатковим покаранням у виді позбавлення права керування транспортними засобами, не свідчать про наявність підстав для скасування ухваленого вироку, оскільки, відповідно до санкції ч. 1 ст. 286 КК України, додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами не є обов`язковим, а тому, його застосування чи не застосування є правом, а не обов`язком суду.

При цьому, незважаючи на те, що, відповідно до вимог ст. 65 КК України, призначення як основного, так і додаткового покарання, має індивідуальний характер, в залежності від ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, в апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні, не наведено будь-яких переконливих доводів на підтвердження того, що без призначення ОСОБА_8 додаткового покарання не буде досягнуто мети покарання і в ході апеляційного перегляду таких обставин також встановлено не було.

Крім того, прокурор в апеляційній скарзі просить не застосовувати додаткове покарання і не позбавляти ОСОБА_8 права керування транспортними засобами, однак вказує на необхідність ухвалення нового вироку, не обґрунтовуючи, які передбачені ст. 420 КПК України підстави для цього існують.

За таких обставин, з урахуванням вищезазначеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що районним судом прийнято законне та обґрунтоване рішення, підстави для його скасування, як про це просить прокурор в апеляційній скарзі відсутні, а тому вирок суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 без задоволення.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Вирок Великописарівського районного суду Сумської області від 27 березня 2018 року відносно ОСОБА_8 залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вказаний вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4