Справа № 495/8268/17
№ провадження 1-кс/495/1958/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 квітня 2018 року м. Білгород - Дністровський
Слідчий суддя Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю слідчого - ОСОБА_3 ,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Білгород-Дністровському клопотання слідчого СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП України в Одеській області ОСОБА_3 про арешт майна, -

В С Т А Н О В И В:

24.04.2018 року слідчий СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП України в Одеській області ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з клопотанням про арешт майна.

В клопотанні зазначено, що 29.04.2017 року Білгород-Дністровським ВП ГУНП в Одеській області зареєстровано повідомлення ОСОБА_4 про те, що невстановлені особи, самовільно намагаються зайняти будинок АДРЕСА_1 , чим вчиняють самоправні дії.

29.04.2017 року відомості по даному факту, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001060 за ст.356 КК України.

29.04.2017 року Білгород-Дністровським ВП ГУНП в Одеській області зареєстровано заяву ОСОБА_5 , який являється законним представником інтересів ОСОБА_6 про те, що 29.04.2017 року адвокат ОСОБА_4 , який представляє інтереси ОСОБА_7 , спільно із іншими громадянами, достовірно знаючи, що в Вищому спеціалізованому суді України проводиться оспорюваність права власності на садовий будинок АДРЕСА_1 , шляхом зриву замків на вхідних воротах та вхідних дверей будівель садового будинку, всупереч установленому порядку, шахрайським шляхом заволодів вказаний садовим будинок, чим завдав велику шкоду інтересам ОСОБА_6

29.04.2017 року відомості по даному факту, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001061 за ст.190 ч.3 КК України.

В подальшому дані матеріали кримінальних проваджень, прокурором Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_8 були об`єднані в одне провадження за №0001060 за ст.190 ч.3 та ст.356 КК України.

11.05.2017 року згідно ст.55 КПК України гр. ОСОБА_6 було визнано потерпілим та вручена пам`ятка про права та обов`язки потерпілого.

В ході досудового розслідування встановлено, що 11.07.2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладено договір купівлі продажу садового будинку АДРЕСА_1 , кооператив садоводів «Лагуна» та земельної ділянки на якій розташований вказаний будинок, кадастровий номер №:02:002:003. Даний договір купівлі продажу будинку та земельної ділянки засвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_11 та зареєстровано в реєстрі №2433 та №2435. При цьому державна реєстрація права власності на садовий будинок та земельну ділянку не проводилась.

27.05.2014 року на підставі договору дарування ОСОБА_9 подарувала вищевказаний садовий будинок та земельну ділянку ОСОБА_12 .

06.06.2014 року ОСОБА_12 на підставі укладено договору купівлі-продажу, реалізувала вказаний будинок та земельну ділянку ОСОБА_13 .

09.07.2014 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 було укладено договір купівля-продажу зазначеного будинку та земельної ділянки.

Придбавши садовий будинок потерпілий ОСОБА_14 розпочав ремонті роботи, придбав будівельні матеріали, провів облаштування подвір`я, збудував новий цегляний паркан, придбав та встановив побутову техніку тощо, чим здійснив витрату грошових коштів.

За час проживання потерпілого ОСОБА_14 в даному будинку, і ніхто не оспорював його права власності, і не пред`являв ніяких претензій.

В 2016 році ОСОБА_10 звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом, де вона вважає себе єдиним власником садового будинку, і зазначає, що ОСОБА_9 на момент укладання вищевказаних договорів дарування садового будинку та земельної ділянки ОСОБА_15 , вже не була власником даного садового будинку.

В свою чергу, ОСОБА_9 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_10 третій особі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про визнання договорів купівлі продажу вказаного будинку між ОСОБА_9 в особі ОСОБА_16 та ОСОБА_10 з підстав їх фіктивності.

Своїм позовні вимоги ОСОБА_9 обґрунтовує тим, що в 2012 році вона лікувалась від онко-захворювання, у зв`язку із чим попросила свого сина ОСОБА_16 звернутися до нотаріуса із проханням підготувати доручення, в якому вона наддасть останньому повноваження обслуговувати належний їй на праві приватної власності садовий будинок, а саме сплачувати всі необхідні платежі, комунальні, кооперативні внески, за послуги охорони, податки на землі, приймати участь в зборах садоводів. Підписуючи довіреність позивач не знала, що вона надає своєму сину повноваження щодо розпорядження даним садовим будинком та земельною ділянкою на якій він розташований. Бажання на волевиявлення на відчуження спірного садового будинку та земельної ділянки ОСОБА_9 не мала, про те, що її син ОСОБА_16 уклав договір купівлі продажу зазначеного садового будинку та земельної ділянки не знала. Про наявність вказаних договорів купівлі продажу садового будинку ОСОБА_9 дізналася лише отримавши копію позовної заяви ОСОБА_10 .

Встановлено, що в 2009 році ОСОБА_16 позичив у ОСОБА_7 велику суму коштів від 60 % річних. В зв`язку з тим, що ОСОБА_16 не повернув вчасно позичені кошти, розмір боргу збільшився в декілька разів за рахунок відсотків. Тому, в якості гарантій повернення боргу ОСОБА_16 уклав договір купівлі-продажу зазначеного садового будинку, в якості застави. Сторони при укладанні договір домовились, що ОСОБА_10 не буде реєструвати право власності на майно, розпоряджатися майном буде сім`я ОСОБА_17 . Договори були укладені, але фактично будинок і земельна ділянка не передавалася, кошти від продажу садового будинку та земельної ділянки ОСОБА_9 не отримувала.

Розглянувши позовні заяви 14.03.2016 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом у позові ОСОБА_10 відмовлено, а позов ОСОБА_9 задоволено, де визнано недійсний договір купівлі-продажу вказаного садового будинку та земельної ділянки між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з підстав його фіктивності.

Будучи не згодним, із даним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду, ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати дане рішення та постановити нове рішення, яким її первісний позов задовільнити в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

31.08.2016 року рішенням апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_10 задоволено, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 14.03.2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_10 задоволено, а саме визнано недійсним договори дарування садового будинку та земельної ділянки ОСОБА_12 від 27.05.2014 року; витребувати із незаконного володіння потерпілого ОСОБА_14 вказаний садовий будинок та земельну ділянку; задоволення зустрічного позові ОСОБА_9 про визнання договору купівлі-продажу між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 11.07.2012 року відмовити.

05.09.2016 року ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області накладено арешт на вказаний садовий будинок та на земельну зелінку.

20.10.2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України відкрито касаційне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_9 , ОСОБА_14

22.11.2016 року на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від 31.08.2016 року, державним реєстратором Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» ОСОБА_18 , проведено державну реєстрації права власності на вказаний садовий будинок за ОСОБА_19

17.05.2017 року касаційну скаргу на рішення апеляційного суду в Одеській області від 31.08.201016 року відшилено.

15.05.2017 року ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду ОСОБА_20 накладено арешт на земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий номер :02:002:0033, площею 0,0632 на кооперативу садоводів та індивідуального дачного будівництва «Лагуна» в смт.Затока м.Білгород-Дністровський Одеської області, а також розташованого на даній земельній ділянці будинку площею 145,9 кв.метра, що згідно інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_10 ..

03.07.2017 року апеляційним судом Одеської області було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_10 на ухвалу слідчого суді Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 15.05.2017 року та сказовано арешт майна.

У апеляційній скарзі зазначено, що будинок та земельна ділянка не визнана речовими доказами у кримінального му провадженні і не мають статусу вилучених речових доказів, а також на земельній ділянці і в будинку не проводився огляд місця події.

13.10.2017 року винесено постанову про приєднання до справи речових доказів, а саме земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий номер :02:002:0033, площею 0,0632 га у кооперативі садоводів та індивідуального дачного будівництва «Лагуна» в смт.Затока м.Білгород-Дністровський Одеської області та на розташований на земельній ділянці будинок площею 145,9 кв.метра.

01.12.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 було зареєстровано договір купівлі-продажу вказаного садового будинку та земельної ділянки між ОСОБА_21 та ОСОБА_22 .

Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги, що завданням кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування кримінального правопорушення тощо, а також зважаючи на те, що зазначене у клопотанні майно в подальшому може бути використано як докази, слідчий звернувся до суду з даним клопотанням.
Слідчий в судовому засіданні клопотання підтримав.

Вивчивши матеріали клопотання, вважаю, що у його задоволенні необхідно відмовити виходячи с з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, що підтверджують право власності на майно, що належить арештувати.

Частиною 1 ст. 172 КПК України визначено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Відповідно до ч.1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала не доведе необхідність такого арешту, а згідно ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини субєктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

При цьому, ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права».

Вирішуючи питання про арешт, слідчий суддя, відповідно до ст.173 КПК України, повинен врахувати наслідки арешту майна для інших осіб.

Застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна є видом втручання у право на мирне володіння майном, що закріплено у ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини втручання у це право має мати законні підстави та мету, а також бути пропорційним публічному інтересу, а матеріалами провадження не визначено статус субєкта, майно якого підлягає арешту в даному провадженні та не доведено мету здійснення такого обмеження відповідного права.

В своєму клопотанні слідчий не довів необхідність застосування арешту, а також наявність ризиків можливості відчуження зазначеної ділянки та будинку, та наявність достатніх підстав для арешту майна, не врахував, яким чином зазначена земельна ділянка та будинок можуть бути речовими доказами у кримінальному провадженні із правовою кваліфікацією за ст. 356 КК України.

Отже, судом встановлено, що відсутні правові підстави для арешту майна, передбачені ч.2 ст.173 КПК України, по справі відсутні особи, яким повідомлено про підозру та не доведено, що незастосування заходу забезпечення у вигляді арешту може призвести до зникнення, втрати або пошкодження майна, або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні даного клопотання про арешт майна в кримінальному проваджені № 0001060 від 29.04.2017 року, - слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 170, 172, 173 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання слідчого СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП України в Одеській області ОСОБА_3 про арешт майна відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області протягом п`яти діб з дня проголошення.

Слідчий суддя