АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/389/18 Справа № 183/3348/16 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши 17 травня 2018 року у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро кримінальне провадження № 0000611 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2017 року, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 11.09.2008 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 70 КК України до позбавлення волі строком 4 роки, на підставі ст. 75, 104, 76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки; 09.02.2010 року постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області скасовано іспитовий строк та направлено до виховної колонії строком на 4 роки; 17.02.2012 року звільнений умовно-достроково на 1 рік 8 місяців 29 днів;
- 13.12.2012 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України до позбавлення волі строком 4 роки, на підставі ст. 71 КК України частково приєднаний невідбутий строк 6 місяців за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.09.2008 року до позбавлення волі строком 4 роки 6 місяців; 18.02.2016 року звільнений по відбуттю строку покарання;
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
В апеляції:
- обвинувачений ОСОБА_7 , просить вирок суду скасувати та призначити нове слухання справи.
В обґрунтування апеляційної скарги, зазначає, що вирок суду не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, наявна неповнота судового розгляду та невідповідність призначеного покарання. Також, судом не прийнято показання свідків потерпілої, які давали різні покази під час досудового розслідування та судового розгляду, та не допитані всі свідки у зв`язку з чим вина не доведена повністю.
Цим вироком дії ОСОБА_7 кваліфіковані як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно та визнано винним у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст.186 КК України, призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Питання щодо речових доказів та процесуальних витрат вирішено у відповідності до закону.
Цим вироком, ОСОБА_9 , визнано винним та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.
20 лютого 2016 року приблизно о 13 годині 00 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи на узбіччі автодороги, що веде з с. Радсело Новомосковського району Дніпропетровської області до с. Новостепанівка Новомосковського району Дніпропетровської області, побачив ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка йшла йому на зустріч тримаючи в руках свій мобільний телефон марки «Samsung GT-18160». В цей момент у ОСОБА_7 виник умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, а саме мобільного телефону, який належить ОСОБА_10 . Реалізуючи свій умисел ОСОБА_7 наблизився до ОСОБА_10 , схопив її обома руками за плечі, потягнув до лісосмуги, яка знаходиться уздовж вказаної автодороги, штовхнув її на землю, спричинивши фізичний біль, внаслідок чого у ОСОБА_10 випав з карману її мобільний телефон марки «Samsung GT-18160», яким ОСОБА_7 , погрожуючи ОСОБА_10 застосуванням фізичного насильства, відкрито заволодів. Після цього ОСОБА_7 залишив місце скоєння злочину, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 1 116 гривень 00 копійок.
Заслухавши обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи та вимоги апеляції, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши і проаналізувавши доводи, які викладені в апеляції і співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доводи апеляції обвинуваченого ОСОБА_7 щодо недоведеності його вини в скоєнні інкримінованого йому злочину, колегія суддів, вважає безпідставними і необґрунтованими та такими, що спростовуються дослідженими у суді першої інстанції в їх сукупності доказами.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Обґрунтованість судового рішення, означає відповідність висновків суду у рішенні фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Зазначені у ст. 91 КПК обставини повинні бути підтвердженні показаннями, речовими доказами, документами, висновками експертів.
Дані вимоги закону судом першої інстанції були виконані.
Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази беззаперечно вказують на вину ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, що виразилися у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднане з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно.
Так, за показами свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 слідує, що усі вони впізнали в обвинуваченому ОСОБА_7 особу, яка у відповідних обставинах 20.02.2016 року з кожним із зазначених свідків контактувала або дехто із свідків бачили його за певних обставин. Свідчення зазначених осіб зійшлися і щодо особливих ознак обвинуваченого, а саме: татуювання на правій руці, темні зуби (з вадами).
Потерпіла ОСОБА_10 вказала саме на обвинуваченого ОСОБА_7 , який 20.02.2016 року ззаду напав на неї, почав кричати та погрожувати їй застосуванням насильства, штовхнув на землю і, згодом, забрав її мобільний телефон «Самсунг» білого кольору. Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання також встановлено, що потерпіла під час досудового розслідування чітко вказала на ОСОБА_7 серед представлених їй чотирьох осіб. На вказаний протокол зауважень від учасників слідчої дії не надходило.
Надані потерпілими та свідками покази у суді першої інстанції узгоджуються між собою і дослідженими доказами наявними в кримінальному провадженні та не мають суттєвих суперечностей. Наявність даних або доказів, які б свідчили про неправдивість їх показів не встановлено, що спростовує посилання ОСОБА_7 в апеляції на неправдивість показів свідків та їх суттєві розбіжності.
Стосовно доводів обвинуваченого з приводу того, що судом не допитано всіх свідків по справі, і як наслідок цього його вина не доведена повністю, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне. Висновки суду першої інстанції щодо питання прийняття відмови прокурора від допиту свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 на підставі того, що їх показання не мають значення для розгляду справи, а їх виклик до суду та допит в судовому засіданні лише призведе до затягування судового розгляду є слушними та обґрунтованими. З таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки суд першої інстанції при прийнятті саме такого рішення врахував тривалий час розгляду даної справи та перебування обвинуваченого під вартою, а також обсяг досліджених в судовому засіданні доказів. Судом мотивовано також взято до уваги те, що захисник та обвинувачений не повідомили яке доказове значення мають показання вказаних свідків, тобто які обставини вони можуть підтвердити та/або спростувати.
Таким чином, висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, його правова кваліфікація, відповідає фактичним обставинам справи і ґрунтується на зібраних у справі і досліджених в повному обсязі в судовому засіданні усіх доказах в їх сукупності, які не викликають сумнів щодо їх належності та допустимості.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів під час перевірки кримінального провадження не виявлено.

Стосовно доводів обвинуваченого щодо невідповідності призначеного покарання, то колегія суддів звертає увагу не те, що суд приймає відповідне процесуальне рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, при цьому суд керується законом та оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання і через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, суд, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Матеріалами справи підтверджено, що призначений судом вид і розмір покарання обвинуваченому в повному обсязі відповідає зазначеним вище вимогам закону.

При обранні такої міри і розміру покарання суд першої інстанції, як вбачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який є тяжким злочином, особу обвинуваченого, його характеристику, сімейний стан.
На переконання колегії суддів, покарання, його вид і розмір призначене ОСОБА_7 при вищевказаному є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування вироку та призначеннґ нового розгляду в суді пешої інстанції з мотивів, наведених в апеляційній скарзі обвинуваченого.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його законним і обґрунтованим, вирок суду ухвалений згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону і на підставі об`єктивно з`ясованих обставин в їх сукупності, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2017 року, щодо ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженому який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3