Єдиний унікальний номер 233/2293/16-к
Номер провадження 11-кп/775/641/2018

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження: 11-кп/775/641/2018 Головуючий у 1-інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний номер: 233/2293/16-к Доповідач: ОСОБА_2

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області в місті Бахмуті в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000375 від 15.03.2016 року, за апеляційними скаргами прокурора, захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 9 лютого 2018 року стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 9 лютого 2018 року

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Костянтинівка Донецької області, громадянин України, має середню спеціальну освіту, одружений, має неповнолітню дитину, не працює, раніше не судимий, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України та призначено покарання у вигляді восьми років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частки майна, яке є його власністю.

Вироком суду встановлено, що 14 березня 2016 року у денний час, точний час не встановлено, ОСОБА_8 знаходився за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де у нього виник злочинний намір направлений на напад з метою заволодіння грошима та майном, яке належить ОСОБА_9 . Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на заволодіння грошима та майном останньої, ОСОБА_8 подзвонив ОСОБА_9 та призначив зустріч біля ЗОШ І-ІІІ ступенів № 6 м. Костянтинівки, яка розташована за адресою: Донецька область, м. Костянтинівка, вул. 6-го Вересня, 59, корпус 1.

В цей же день, приблизно о 20 годині 00 хвилин, точний час не встановлено, з метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_8 прийшов до будинку АДРЕСА_2 , де подзвонив потерпілій ОСОБА_9 , та пояснив їй, щоб для зустрічі з ним вона йшла через територію ЗОШ І-ІІІ ступенів № 6 м.Костянтинівки, яка розташована за адресою: Донецька область, м.Костянтинівка, вул. 6-го Вересня, 59, корпус 1, у бік міської лікарні №5 м. Костянтинівка, тим самим намагаючись створити сприятливі умови для скоєння нападу, а саме для того щоб остання опинилась в безлюдному місці. Після дзвінка ОСОБА_9 вийшла зі свого місця мешкання, а саме з будинку АДРЕСА_2 , та попрямувала у раніше обумовленому напрямку. ОСОБА_8 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, спрямований на напад з метою заволодіння чужим майном, побачивши потерпілу ОСОБА_9 , пішов слідом за нею, та знаходячись на території ЗОШ І-ІІІ ступенів № 6 м. Костянтинівки, яка розташована за адресою: Донецька область, м. Костянтинівка, вул. 6-го Вересня, 59, корпус 1, впевнившись, що поруч не було нікого із перехожих, підійшов з заду до потерпілої ОСОБА_9 , діючи умисно, з корисливих мотивів, напав на останню, завдавши їй удар правою ногою в праву сторону голови, від чого вона впала на землю на лівий бік.

Далі ОСОБА_8 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на вчинення розбою, маючи на меті приборкати волю потерпілої до опору, яка в цей час стала кричати, взяв в руку уламок цеглини, який знаходився поруч на землі, та наніс ним ОСОБА_9 не менш чотирьох ударів по голові, від чого остання знепритомніла, таким чином опинившись в безпорадному стані.

Внаслідок дій ОСОБА_8 потерпілій ОСОБА_9 були заподіяні наступні тілесні ушкодження: підшкірна гематома лоба (синонім чоло), забиті рани потиличної області, гостра черепно-мозкова травма: забій головного мозку 2 ступеня з вогнищем геморагічного просочування лівої скроневої частки, оболонкові гематоми правої тім`яної області, лівої лобно-скроневої області, перелом правої тім`яної області, які згідно висновку експертизи №29 від 22.03.2016 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя.

Подавивши вищевказаними діями волю потерпілої ОСОБА_9 до опору, ОСОБА_8 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір направлений на вчинення розбою, перебуваючи на ділянці місцевості ліворуч від будівлі ЗОШ І-ІІІ ступенів №6 м. Костянтинівки, яка розташована за адресою: Донецька область, м. Костянтинівка, вул. 6-го Вересня, 59, корпус 1, діючи умисно, з корисливих спонукань, із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя і здоров`я потерпілої, заволодів майном останньої, а саме:

- жіночою сумкою чорного кольору, вартістю 181,67 грн.;

- фотознімками для документів у кількості 4 штуки на одному аркуші із зображенням ОСОБА_9 , які для потерпілої не становлять матеріальної цінності;

- паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , який для потерпілої не становить матеріальної цінності;

- копією паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , яка для потерпілої не становить матеріальної цінності;

- свідоцтвом про народження на ім`я ОСОБА_9 (з дівочою фамілією ОСОБА_10 ), яке для потерпілої не становить матеріальної цінності;

- карткою фізичної особи - платника податків на ім`я ОСОБА_9 , яка для потерпілої не становить матеріальної цінності;

- свідоцтвом про народження доньки ОСОБА_9 - ОСОБА_11 , яке для потерпілої не становить матеріальної цінності;

- копіями свідоцтва про народження доньки ОСОБА_9 - ОСОБА_11 , які для потерпілої не становлять матеріальної цінності;

- довідкою про взяття на облік особи переміщеної з тимчасово окупованої території України на ім`я ОСОБА_9 , яка для потерпілої не становить матеріальної цінності;

- копіями довідки про взяття на облік особи переміщеної з тимчасово окупованої території України на ім`я ОСОБА_9 , які для потерпілої не становлять матеріальної цінності;

- договором з ломбарду, який для потерпілої не становить матеріальної цінності;

- актом матеріально-побутових умов мешкання сім`ї ОСОБА_9 , який для потерпілої не становить матеріальної цінності;

- пластиковою пенсійною карткою банку «УКРСИББАНК», яка для потерпілої не становить матеріальної цінності;

- пластиковою карткою для виплат банку «ПРИВАТБАНК», яка для потерпілої не становить матеріальної цінності;

- пластиковою карткою «Універсальна» банку «ПРИВАТБАНК», яка для потерпілої не становить матеріальної цінності;

- пластиковою картою банку «ОЩАДБАНК», яка для потерпілої не становить матеріальної цінності;

- трьома іконками, які для потерпілої не становлять матеріальної цінності;

- жіночою помадою, яка для потерпілої не становить матеріальної цінності;

- лаком для нігтів прозорого кольору, який для потерпілої не становить матеріальної цінності;

- жіночою пудреницею, яка для потерпілої не становить матеріальної цінності;

- 4 жіночими прокладками в упаковці марки «Naturella», які для потерпілої не становлять матеріальної цінності;

- грошовими коштами у сумі 80 грн.;

- мобільним телефоном «Nomi I504» ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , вартістю 2163,89 грн.;

- силіконовим чохлом-накладкою для мобільного телефону «Nomi I504», вартістю 96,60 грн.;

- картою пам`яті мікро SD об`ємом 2 Gb, вартістю 67,67 грн.;

- сім картою мобільного оператору МТС з мобільним номером НОМЕР_3 , яка для потерпілої не становить матеріальної цінності, на рахунку якої грошові кошти були відсутні, а всього на загальну суму 2589,83 грн., після чого з місця скоєння злочину втік, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинив потерпілій матеріальний збиток на вищевказану суму.

На зазначений вирок прокурор, захисник та обвинувачений подали апеляційні скарги, які з матеріалами справи надійшли до апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, постановити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що йому належить.

Свої вимоги мотивує тим, що суд належним чином не взяв до уваги той факт, що дії обвинуваченого були направлені на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 , після чого він заволодів її майном, що є вкрай небезпечним явищем. Крім того, звертає увагу, що обвинувачений покинув місце злочину, при цьому залишив потерпілу в непритомному стані. Вважає, що суд не звернув уваги, що ОСОБА_12 - особа працездатного віку, але не працює, суспільно-корисною працею не займається, що негативно характеризує особу обвинуваченого. Також зазначає, що обвинувачений не визнає вину, що свідчить про його спробу уникнути покарання за вчинене не кримінальне правопорушення.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить зарахувати останньому у строк покарання попереднє ув`язнення, починаючи з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 21 березня 2016 року по 24 березня 2016 року та з 11 квітня 2016 року по день набрання чинності вироку суду .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що закон зворотної сили не має, що суд незаконно застосував до обвинуваченого закон, який погіршує становище останнього, чим порушив його права закріпленні в Конституції України та у Конвенції про захист прав людини.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, призначити новий розгляд справи в суді першої інстанції.

Свої вимоги мотивує тим, що вирок суду постановлено з грубим порушенням вимог матеріального та процесуального права. Так, на думку захисника, оскаржуваний вирок необхідно скасувати з будь-якої з підстав, викладених у ст. 409 КПК України, а також у ст.ст. 413-415 КПК України.

Вказує, що вирок суду не відповідає вимогам ст. 374 КПК України, а саме: у вступній частині не вказані захисники ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що приймали участь у справі, а також прокурор ОСОБА_15 , який підтримував обвинувачення.

Зазначає, що суд при призначені покарання не взяв до уваги обставини, що пом`якшують покарання: повне визнання вини, сприяння розкриттю злочину, щире каяття, надання допомоги потерпілій; не взято до уваги й свідчення потерпілої, яка зазначала, що не має претензій до обвинуваченого, що останній вибачився перед нею та відшкодував всі матеріальні та моральні витрати, в тому числі й на медичне лікування, ще до закінчення досудового розслідування. Звертає увагу, що сторона захисту просила призначити покарання на підставі ст.ст. 69,75 КК України, з урахуванням вищевикладеного, а також особи обвинуваченого, який має позитивні характеристики з місця проживання, навчання та проходження військової служби, однак, суд належним чином не мотивував з яких підстав відкинув можливість застосування ст.. ст. 69,75 КК України. Вважає, що суд необґрунтовано виключив пом`якшувальну обставину щире каяття, зазначивши, що обвинувачений недостатньо розкаявся, оскільки під час допиту хоча й визнав свою вину у вчиненому, але пояснив, що ушкодження потерпілій завдавав без застосування уламка цеглини.

Зазначає, що суд, як на докази вини ОСОБА_8 , послався на речі та документи потерпілої ОСОБА_16 , які й стали предметом розбійного нападу, проте, на думку захисника, це суперечить вимогам ст. 94 КПК України, оскільки вказані докази досліджені в судовому засіданні не були, а клопотання про їх дослідження, заявлене стороною захисту в судовому засідання від 9 лютого 2018 р., необґрунтовано відхилено з посиланням на те, що в судовому засідання від 25 квітня 2017 р. вказані речові докази не було визначено в порядку дослідження доказів. Проте зазначене не відповідає дійсності, оскільки сторони кримінального провадження прийшли згоди щодо необхідності дослідити докази у справі в повному обсязі. Вказане позбавило сторону захисту пред`явити речові докази на впізнання свідкам, потерпілій та поставити їм, а також експерту низку питань, необхідних для справедливого розгляду справи, що призвело до грубого порушення з боку суду права ОСОБА_8 на захист.

Захисник наполягає, що викладені у вироку суду обставини справи не відповідають фактичним обставинам справи, і посилання на те, що обвинувачений ушкодження потерпілій завдавав за допомогою уламка цеглини, є лише припущенням суду, яке спростовується доказами у справі, а саме: поясненнями потерпілої, наданими в судовому засіданні від 25.04.2017р., показами експерта ОСОБА_17 , наданими в судовому засіданні від 05.10.2017р., протоколом огляду з місця події від14.03.2016р., протоколами слідчих експериментів за участю потерпілої ОСОБА_16 від 08.04.2016р., та від 21.02.2017р., висновками судово-медичних експертиз № 29/39 від 14.04.2016р.,№29/39/50 від 26.04.2016р., №29/39/89 від 12.10.2017р.

Крім того, захисник зазначає, що вказані докази є суперечливими та такими, що не узгоджуються між собою. Так, огляд місця події та складання відповідного протоколу здійснено слідчим в період часу з 23-30 год. по 23-46 год., тобто за 16 хвилин, що викликає у захисника сумнів щодо якості вказаної слідчої дії, та звертає увагу, що будь-яких уламків цеглини на вказаній місцевості не виявлено;

також протокол слідчого експерименту за участі потерпілої, на який посилається суд у вироку в частині визначення місця та способу вчинення злочину, викликає сумнів, оскільки сама потерпіла в судовому засіданні зазначила, що на місце проведення слідчого експерименту її привів слідчий, хоча потерпіла і зазначала, що ця ділянка місцевості також була розташована неподалік адміністративної будівлі школи, де на неї скоєно напад. Звертає увагу, що обстановка на місці проведення слідчого експерименту за участю потерпілої від 21.02.2017 р. не відповідала обстановці в момент скоєння злочину, що підтвердила сама потерпіла в судовому засіданні від 25.04.2017р., але вказане судом проігноровано.

Крім того, захисник, не оспорюючи факту нападу, ставить під сумнів правильність кваліфікації дій, вчинених обвинуваченим ОСОБА_12 саме за частиною 4 ст. 187 КК України, та зазначає, що заявляв низку клопотань про повторний допит потерпілої, проведення слідчого експерименту за участі потерпілої, обвинуваченого та його захисника, проведення додаткової судово-медичної експертизи та додаткового допиту експерта, для встановлення механізму нанесення тілесних ушкоджень, що є важливим в даному випадку для правильної кваліфікації дій та, як наслідок, призначення справедливого покарання. Вказує, що експертом до тяжкого тілесного ушкодження віднесено черепно-мозкову травму, яка могла розвитися також і від гематоми чола, яку потерпіла могла утримати від падіння з висоти свого росту, оскільки інших шляхів утворення бути не може, так як обвинувачений не наносив в цю частину голови потерпілої будь-яких ударів, що підтвердила остання в судовому засіданні, та експерт. Однак, вищевказане з`ясувати не було можливості, оскільки суд необґрунтовано відмовив у задоволенні одних клопотань, та задовольнив інші, при цьому викривив їх на власний розсуд. Звертає увагу, що експерт виказав сумнів, що ушкодження потерпілій нанесені цеглиною, та зазначив, що їх могли й нанести голими руками, також, сама потерпіла зазначала, що не бачила у обвинуваченого в руках щось, крім білого пакету.

Наполягає, що судом першої інстанції неодноразово залучались інші захисники, крім того, з яким обвинувачений уклав договір, хоча останній заперечував проти цього, чим порушувалось право ОСОБА_8 на захист. Крім того вказує, що про судові засідання, в які залучались інші захисники, не повідомлявся ані сам обвинувачений, ані його захисник за договором адвокат ОСОБА_7 . Звертає увагу, що 11.01.2018року суд обмежив право на особисте спілкування захисника та обвинуваченого, оголосивши в судовому засіданні п`ятнадцятихвилинну перерву, чим також порушив право на захист.

Зазначає, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання оголосити перерву для підготовки до судових дебатів та змозі викласти всі протиріччя у справі в письмовій формі , що теж свідчить про позбавлення права на захист обвинуваченого. На думку захисника, суд заздалегідь був переконливий у вині ОСОБА_8 , саме тому 8.02.2018 року поза робочого часу закінчив судове засідання, видалився до нарадчої кімнати, і вже вранці оголосив вирок.

Сторона захисту звертає увагу, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, призначив занадто суворе покарання, не взяв до уваги низку обставин, що пом`якшують покарання, а саме: поведінку обвинуваченого після вчинення ним злочину, добровільну компенсацію матеріальної та моральної шкоди, позитивні характеристики особи обвинуваченого, а також відсутність намагання ухилення від покарання.

Крім того, захисник ОСОБА_7 просить перевірити законність та обґрунтованість ухвали суду від 30.01.2018 року про відмову в задоволенні заяви про відвід головуючої судді ОСОБА_1 .

В судовому засіданні апеляційного суду:

- прокурор підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити у повному обсязі, а апеляційні скарги обвинуваченого та захисника залишити без задоволення;

- захисник ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та обвинувачений підтримали свої апеляційні скарги, просили їх задовольнити, а проти задоволення апеляції прокурора заперечували. Обвинувачений ОСОБА_8 , крім того, підтримав доводи апеляції захисника в частині необхідності скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, дослідивши докази щодо особи обвинуваченого та перевіривши інші матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Що стосується апеляції захисника, колегія суддів вважає її такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Дійсно, відповідно до положень ст. 374 КПК України вступна частина вироку повинна містити зазначення сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження. Однак не відображення всіх учасників кримінального провадження в разі дотримання їх прав під час судового розгляду, не є істотним порушенням кримінального процесуального закону і не тягне за собою скасування вироку.

Колегія суддів зазначає, що дійсно для виключення порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів суду першої інстанції призначила для окремої процесуальної дії захисника для участі у судовому засіданні 27 жовтня 2017 року; того ж дня обвинуваченому продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою за участі захисника ОСОБА_14 , всі учасники судового засідання зазначені у вступній частині ухвали суду від 27 жовтня 2017 р., в тому числі й захисник, призначений для окремої процесуальної дії (т. 3 а.с. 122-123).

Також неспроможними є доводи захисника щодо порушення судом права на захист Маліновського, у зв`язку із призначенням 27 жовтня 2017р. останньому захисника за дорученням для окремої процесуальної дії, від якого обвинувачений відмовлявся, оскільки суд діяв на підставі вимог ч. 1 ст.52 КПК України, та був зобов`язаний залучити захисника за дорученням, оскільки в судове засідання захисник Маліновського за договором ОСОБА_7 не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового засідання і з яким дата судового засідання була узгоджена судом в судовому засіданні 5 жовтня 2017 року. Тому саме для недопущенням порушення права на захист обвинуваченого було прийнято рішення про призначення захисника для окремої процесуальної дії. Апеляційна інстанція звертає увагу, що ухвалою суду першої інстанції від 27 жовтня 2017 р. цілком обґрунтовано відмовлено обвинуваченому у задоволенні заяви про відвід захисника, з дотриманням вимог ст.ст. 54,78,81 КПК України, про що зазначено у мотивувальній частині вказаної ухвали (т. 3 а.с.119-120).

Крім того, доводи апеляційної скарги щодо порушення права на захист через ненадання достатньої кількості часу для спілкування захисника з підзахисним перед його допитом 10.01.2018 року (а.с. 164 т.3) є неспроможними, так як судом була оголошена перерва на тиждень до 30.01.2018 року. Тобто захисник мав спілкуватись з підзахисним на протязі цього часу, і тільки в судовому засіданні 8 лютого 2018 року обвинувачений був допитаний (а.с.206 т.3).

Що стосується доводів захисника щодо незаконного посилання судом першої інстанції у вироку на речові докази, які не були досліджені у судовому засіданні, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 349 КПК України, після виконання дій, передбачених статтею 348 цього Кодексу, головуючий з`ясовує думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження.

Докази зі сторони обвинувачення досліджуються в першу чергу, а зі сторони захисту - у другу.

З журналу судового засідання (т.3 а.с.20 на обороті), а також диску технічного запису судового засідання від 25 квітня 2017 року вбачається, що у зазначений день, в судовому засіданні визначено обсяг доказів та порядок їх дослідження. Так, визначено, що спочатку слід дослідити письмові докази, потім допитати свідків, потерпілу, обвинуваченого. Апеляційна інстанція звертає увагу, що саме захисник ОСОБА_7 висловлював думку про необхідність почати з дослідження письмових доказів, саме такий обсяг доказів та порядок їх дослідження погоджено з усіма сторонами кримінального провадження, проти вказаного обсягу та порядку ніхто не заперечував, в тому числі й обвинувачений та його захисник.

8 лютого 2018 року захисник заявив клопотання про дослідження речових доказів, суд в судовому засіданні перевірив технічний запис судового засідання від 25 квітня 2017 року, з`ясував думку прокурора, який заперечував проти задоволення вказаного клопотання, та зазначив, що на теперішній час речові докази передані на зберігання потерпілій ОСОБА_9 , яка проживає на тимчасово окупованій території в м. Горлівка, та не має можливості приїхати в судове засідання для пред`явлення речових доказів, крім того, прокурор звернув увагу суду, що ані обвинувачений, ані потерпіла не заперечували проти того об`єму викраденого майна, що вказаний в обвинувальному акті, тому в дослідженні речових доказів в судовому засіданні немає сенсу. Суд першої інстанції погодився з думкою сторони обвинувачення і ухвалою від 8 лютого 2018 року (т. 3 а.с.205) відмовив захиснику у задоволенні клопотання про дослідження речових доказів. Слід відзначити, що вирок суду не містить посилання на речові докази як безпосередньо досліджені в судовому засіданні, вони не містять на собі будь-яких слідів злочину, які б вимагали безпосереднього дослідження їх в судовому засіданні, а досліджених в судовому засіданні доказів в їх сукупності достатньо для висновку про винність, зробленого судом. Апеляційна скарга не містить обґрунтування яким чином дослідження речових доказів могло б виплинути на спростування висновків суду, викладених у вироку.

Щодо до доводів, пов`язаних з, начебто, суперечностями у показаннях потерпілої та експерта з фактичними обставинами справи, та доказами, наявними в матеріалах справи, апеляційна інстанція вважає, що вони є необґрунтованими та не відповідають дійсності.

Так, в судовому засіданні 25 квітня 2017 року потерпіла ОСОБА_16 в судовому засіданні суду першої інстанції зазначила, що точно пам`ятає, що отримала три удари по голові, перший ногою в голову, коли повернулась через праве плече, і хоча не бачила, але зрозуміла, що удар нанесено саме ногою, інші два також по голові, коли потерпіла вже впала на коліна, а потім на бік, які нанесено якимось негладким предметом. Вказала, що обстановка та місце події відтворене під час слідчого експерименту повністю відповідає той, що була в день нападу на неї, за виключенням того, що в день відтворення обстановки події на землі був лід.

Зазначено повністю відповідає наявним доказам у справі.

Так, відповідно до протоколу огляду місця події від 14 березня 2016 року, проведеного в період часу з 23-30 год. по 23-46 год. цього ж дня, встановлено, що місцем скоєння злочину є ділянка місцевості ліворуч від адміністративної будівлі ЗОШ №6 м. Костянтинівка по вул. 6-го Вересня в м. Костянтинівка (т. 1 а.с. 37-39). Доводи апеляції в частині того, що огляд місця події та складення протоколу цієї слідчої дії займає короткий проміжок часу, ніяким чином не спростовують сам факт її проведення, крім того, протокол є коротким за змістом, тому підстави сумніватись в допустимості цього доказу у колегії суддів відсутні.

Під час огляду 16 березня 2016 року ділянки місцевості, розташованої між 3-м та 4-м гаражами напроти буд. АДРЕСА_3 , виявлено жіночу шкіряну сумку чорного кольору розмірами 30х30 см з двома ручками, на передній частині якої мається гравірування у вигляді квітки з жовтого металу, в якій знаходилось: чотири фотографії дівчини, копії паспорту на ім`я ОСОБА_9 , копія та оригінал свідоцтва про народження, копії довідок переселенця, договір з ломбарду, жіноча помада, іконка. Також біля виявленої сумки під кутом 90о на відстані 80 см на ґрунтовій дорозі виявлено грошові кошти в сумі 1,90 грн. (монетами), пластикова іконка, лак для нігтів прозорого кольору, відкрита пачка жіночих прокладок з 4-ма штуками всередині марки «Naturella», жіноча пудрениця (відкрита). Крім того, на сумці зверху біля ручок виявлено сухі плями бурого кольору, з яких було зроблено змиви (т. 1 а.с. 44-48).

Відповідно до протоколу огляду місця події від 21 лютого 2017 року, проведеного в період часу з 15-01год.по 15-39 год. потерпіла ОСОБА_9 вказала на місце, розташоване на стежці через земельну ділянку (поле), яка знаходиться ліворуч від будівлі школи № 6 по вул. 6-го Вересня м. Костянтинівки, на відстані 25 метрів від початку стежки від бордюрного каменю. Пояснила, що саме в даному місці 14 березня 2016 року хлопець, якого впізнала як ОСОБА_18 , спричинив їй тілесні ушкодження та заволодів її майном, а саме жіночою сумкою. Також потерпіла ОСОБА_9 пояснила, що саме на це ж місце вона вказувала як на місце скоєння відносно неї злочину під час проведення слідчого експерименту з її участю в квітні 2016 року ( т.3 а.с.10-12).

Протоколом огляду від 30 березня 2016 року був зафіксований огляд карти пам`яті мікро SD об`ємом 2 Gb, виконана з пластику чорного кольору. Під час перегляду вмісту карти на комп`ютері були виявлені три фотографії із зображенням жінки ( візуально схожої на потерпілу ОСОБА_16 ) із дівчиною. Присутній при огляді ОСОБА_19 пояснив, що дану карту пам`яті він забув повернути своєму знайомому ОСОБА_8 який 16.03.2016 року приносив йому мобільний телефон «Номі» разом із цією картою, а пізніше забрав лише телефон (т. 1 а.с. 75-79).

Під час слідчого експерименту від 21 березня 2016 року ОСОБА_8 в присутності захисника ОСОБА_20 розказав та показав на місці про обставини скоєння ним розбійного нападу на ОСОБА_9 , які узгоджуються з поясненнями потерпілої. В тому числі ОСОБА_8 розповів та показав на місці, що удари по голові він наніс уламком цегли, а також показав місце, де він викинув сумку потерпілої, а саме між гаражами № НОМЕР_4 та АДРЕСА_4 . Крім того, ОСОБА_8 видав за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , мобільний телефон без сім картки та картки пам`яті, які належать потерпілій, а також за адресою: АДРЕСА_5 , видав паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , свідоцтво про народження ОСОБА_21 , ксерокопію свідоцтва про народження ОСОБА_11 , акт соціального інспектування матеріально-побутових умов проживання родини ОСОБА_9 , картку фізичної особи платника податків на ім`я ОСОБА_9 , довідку тимчасово переміщеної особи на ім`я ОСОБА_9 та чотири банківські картки (т. 1 а.с. 52-69).

Свої показання потерпіла ОСОБА_9 підтвердила та на місці відтворила свої дії та дії ОСОБА_8 під час слідчого експерименту 14 березня 2016 року (т. 1 а.с. 103-111).

Крім того, в ході слідчого експерименту від 21 лютого 2017 року потерпіла ОСОБА_9 , перебуваючи на ділянці місцевості стежці через поле ліворуч від будівлі школи № 6 пояснила, що 14 березня 2016 року, коли вона йшла, то помітила, що до неї ззаду хтось підходить. У зв`язку з чим вона стала трохи обертатися через праву сторону, коли відчула сильний удар по голові з правої сторони. При цьому потерпіла ОСОБА_9 показала на статисті як саме (куди) було нанесено удар. Після цього потерпіла пояснила, що вона впала вперед на коліна від даного удару. Після чого відчула другий сильний удар по голові зверху (ззаду), при цьому показала на статисті, куди саме їй було завдано удари та далі пояснила, що вона впала на землю на лівий бік та почала кричати. При цьому побачила нападника, яким виявився ОСОБА_22 , риси обличчя якого запам`ятала. Після цього потерпіла ОСОБА_9 показала на статисті, як ОСОБА_12 , прикриваючи їй рота своєю правою рукою, наніс удар їй по голові ззаду по потилиці. Від нього вона втратила свідомість та не може пояснити, чи наносив їй хлопець ще будь-які удари. Коли прийшла до тями, то виявила відсутність своєї сумки. Також в ході проведення слідчого експерименту потерпіла ОСОБА_9 вказала точне місце, де було здійснено напад на неї (т.3 а.с.13-15).

Ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, їх локалізація, механізм та час нанесення підтверджуються висновками судово медичних експертиз, які узгоджуються між собою:

- експертизи №29 від 22 березня 2016 року, відповідно до якої виявлені у ОСОБА_9 підшкірна гематома лоба, забиті рани потиличної області, тім`яної області /2/, гостра черепно-мозкова травма: забій головного мозку 2-го ступеня с вогнищем геморагічного просочування лівої скроневої долі, оболонковими гематомами правої тім`яної області, лівої лобно-скроневої області, перелом правої тім`яної області, утворились від дії тупого предмета, можливо 14 березня 2016 року о 20-00 год., та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя. Відповідно до описання тілесних ушкоджень в наданій історії хвороби зробити висновок про індивідуальні конструктивні особливості травмуючого предмета та їх кількості не уявляється можливим. Вищеописані тілесні ушкодження утворились не менше ніж від чотирьох впливів тупого предмета (т. 1 а.с. 42-43).

- експертизи №29/39 від 14 квітня 2016 року, яка свідчить, що виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження (за виключенням підшкірної гематоми лоба) могли утворитися від впливу тупого предмету на область правої бокової половини голови, голови зверху, голови ззаду. Підшкірна гематома лоба могла утворитись як в результаті удару об тверду, так і об ґрунтову поверхню (т. 1 а.с. 115).

- експертизи №29/39/50 від 26 квітня 2016 року, відповідно до якої з урахуванням різносторонньої локалізації, характеру та тяжкості тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_9 , виключена можливість їх утворення при падінні з висоти власного зросту, а також від впливу кулака руки; не виключена можливість їх утворення при обставинах, зазначених ОСОБА_9 при проведенні слідчого експерименту за її участю; не виключена можливість їх утворення від удару цеглиною (т. 1 а.с. 119).

- експертизи № 29/39/50/89 від 12 жовтня 2017 року, відповідно до якої тілесні ушкодження в області голови необхідно розглядати лише в сукупності, оскільки будь-яке з пошкоджень могло привести до утворення виявленої черепно-мозкової травми. З урахуванням характеру та локалізації тілесних ушкоджень не виключена можливість їх утворення при обставинах, вказаних ОСОБА_23 в судовому засіданні і при проведенні слідчого експерименту від 21.02.2017 року. Не виключено, що виявлена у потерпілої гематома лоба (синонім чола) могла утворитися в результаті удару твердим предметом. Не виключено, що підшкірна гематома лоба могла утворитися від дії голої руки (кулака) людини. Виключено утворення інших тілесних ушкоджень від дії голої руки людини. В наданому протоколі слідчого експерименту від 21.02.2017 року відсутні відомості про неодноразове падіння потерпілої з прискоренням на нерівну поверхню чи виступаючі тверді предмети. Також характер і різнобічна локалізація тілесних ушкоджень виключає можливість їх утворення при неодноразовому падінні з прискоренням з висоти власного зросту з подальшим ударом о виступаючі тверді предмети (т.3 а.с.113-114).

Допитаний в судовому засіданні 5 жовтня 2017 року судово - медичний експерт ОСОБА_24 пояснив, що розмежувати тілесні ушкодження у потерпілої (черепно-мозкова травма), які ним були виявлені під час проведення судово - медичної експертизи не можливо і їх потрібно розглядати в сукупності. Експерт наголосив, що розмежувати тілесні ушкодження у потерпілої, які ним були виявлені під час проведення судово-медичної експертизи, не можливо і їх потрібно розглядати в сукупності. Експерт зазначив, що гематома чола могла бути наслідком падіння з висоти свого росту, але в даному випадку у потерпілої черепно-мозкова травма, що складається з сукупності різних внутрішніх та зовнішніх ушкодженнях, які не могли утворитися при падінні з висоти свого росту.

На підставі викладеного, у колегії суддів не має підстав ставити під сумнів узгодженість та відповідність фактичним обставинам справи пояснень потерпілої, даних, зафіксованих в протоколах відтворення обставин та місця події, а також висновків експерта, на які посилається захисник в апеляційній скарзі. Такий висновок дає колегії суддів впевненість у вірній кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.4 ст. 187 КК України.

Доводи захисника щодо порушення судом його права на підготовку до судових дебатів не знаходять свого підтвердження. Так, розгляд кримінального провадження судом 1 інстанції під головуванням судді ОСОБА_1 тривав з 14 лютого 2017 року, тобто на протязі майже одного року. Судові засідання неодноразово відкладались, більше всього - (8разів) за заявами захисника про неможливість прибуття в судове засідання, дати яких були з ним узгоджені завчасно. 10 січня 2018 року за заявою захисника (а.с.163 т.3) в судовому засіданні було оголошено перерву до 30.01.2018 року саме для ознайомлення з матеріалами справи, журналом судового засідання, технічним записом для підготовки до допиту обвинуваченого та судових дебатів. Таким чином, до 8 лютого 2018 року захисник мав достатньо часу для підготовки до судових дебатів.

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник на обґрунтування доводів апеляційної скарги додав, що в матеріалах справи відсутні звукозапис судового засідання 28 березня 2017 року, 22 вересня 2017 року відсутні журнал та звукозапис судового засідання, 5 жовтня 2017 року запис проведений не повно.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що вони містять журнали всіх зазначених судових засідань, також наявні носії інформації, на яких повністю зафіксовані судові засідання 22.09.2017 року та 5.10.2017 року. В матеріалах також міститься носій інформації, на якому зафіксовано підготовче судове засідання 28.03.2017 року, але він має низьку якість проведеного звукозапису. Разом з тим, з долученого журналу судового засідання, ухвал суду вбачається, що судом було дотримано під час його проведення всіх вимог кримінального процесуального закону, вислухано сторони, вирішені клопотання сторін: про відвід головуючої судді, про повернення прокурору обвинувального акту, про зміну запобіжного заходу, про продовження запобіжного заходу та призначення кримінального провадження до розгляду. В судовому засіданні захисник заявив, що він не оспорює цю процесуальну дію суду, її результатів, від інших учасників судового розгляду також не надійшло будь-яких заперечень щодо визнання цієї дії суду.

Відповідно до ч.6 ст. 108 КПК України незастосування технічних засобів фіксування кримінального провадження у випадках, якщо воно є обов`язковим, тягне за собою недійсність відповідної процесуальної дії та отриманих внаслідок її вчинення результатів, за винятком випадків, якщо сторони не заперечують проти визнання такої дії та результатів її здійснення чинними.

Крім того, на думку колегії суддів, погана якість звукозапису цього судового засідання жодним чином не позбавляє її можливості перевірити всі доводи апеляційних скарг та прийняти рішення, яке відповідає вимогам ст.370 КПК України. Тому, зважаючи на викладене, колегія суддів не вбачає в поганій якості звукозапису судового засідання 28.03.2017 року істотного порушення кримінального процесуального закону, яке б потягло неможливість ухвалення судом законного та обґрунтованого рішення. Зважає колегія суддів також і на тривалість кримінального провадження понад два роки.

Апеляційна інстанція не може погодитись з доводами захисника про безпідставне невизнання щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання. Фактичні обставини справи, а саме: позиція обвинуваченого, який заперечував проти встановленого судом способу нанесення тілесних ушкоджень потерпілій, зазначав, що не мав наміру наносити ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, в той час як пояснення потерпілої, експертизи, наявні в матеріалах справи, свідчать про протилежне; тяжкість тілесних ушкоджень, застосування сторонніх предметів для нанесення ударів по голові потерпілої говорить про наявність умислу у обвинуваченого, направленого на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій з метою заволодіння майном останньої, і заперечення обвинуваченого проти вказаних встановлених обставин справи свідчить про його спробу всіляко применшити протиправність своїх дій.

Призначаючи покарання, суд взяв до уваги особу обвинуваченого та наявність обставини, що пом`якшує покарання, а саме: добровільне відшкодування завданої шкоди, згідно з приписами ст. 66 КК України. Судом обґрунтовано встановлено відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Також, апеляційна інстанція приходить до висновку, що суд обґрунтовано не знайшов підстав для застосування положень ст.ст. 69,75 КК України.

Так, закон, а саме ст. 75 КК України,передбачає можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, крім засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання в виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Положеннями п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», (щодо призначення покарання з застосуванням ст. 69 КК України), передбачено,що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

На підставі викладеного, у зв`язку із відсутністю декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині неможливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 положень ст.ст.69,75 КК України ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Санкція ч. 4 ст. 187 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років із конфіскацією майна, суд призначаючи найм`якіше, а саме 8 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частки майна, яке є власністю ОСОБА_8 , взяв до уваги всі вищевказані обставини, та думку потерпілої ОСОБА_16 , яка просила призначити покарання на розсуд суду, тому доводи захисника щодо необґрунтованої міри покарання, на думку колегії суддів, також є неспроможними.

Обговорюючи доводи апеляції щодо незаконності ухвали суду від 30.01.2018 року про відмову в задоволенні заяви про відвід головуючої судді, колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, в судовому засіданні 30 січня 2018 року захисником ОСОБА_7 був заявлений відвід головуючому судді, правовою підставою якого зазначений п.4 ч.1 ст. 75 КПК України - суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його упередженості, фактичною - незгода з прийнятими судом процесуальними рішеннями. Колегія суддів суду першої інстанції з дотриманням приписів кримінального процесуального закону розглянула заяву про відвід та, на думку колегії суддів апеляційного суду, прийняла законне рішення, належним чином його мотивувавши. Тому підстав вважати, що провадження розглянуто незаконним складом суду, не вбачається.

Розмірковуючи над доводами прокурора щодо призначення обвинуваченому занадто м`якого покарання, колегія суддів зробила такий висновок.

Відповідно до вимог ст.65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, вирішуючи питання про вид та розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, суди зобов`язані дотримуватися загальних засад призначення покарання, бо через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; приймати до уваги ступінь тяжкості вчиненого винною особою злочину, дані про його особу та обставини справи, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Як убачається з вироку, ці вимоги кримінального закону судом враховані в повній мірі.

Міра покарання обвинуваченому ОСОБА_8 судом першої інстанції призначена у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, у межах установлених санкцією статті, з урахуванням тяжкості злочину, яки відноситься, відповідно до ст.12 КК України, до категорії особливо тяжкого, конкретних обставин справи, даних про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, в диспансерах на медичних обліках не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, під час навчання та проходження строкової військової служби характеризувався позитивно, суспільно-корисливою працею не займається, одружений, має малолітню дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Суд також врахував і суб`єктивне ставлення обвинуваченого ОСОБА_8 до вчиненого, який критику до своєї протиправної поведінки не висловлював.

Судом взято до уваги відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також наявність обставини, що пом`якшує покарання, а саме : добровільне відшкодування завданої шкоди.

Крім того, при обранні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд взяв до уваги думку потерпілої, яка зазначила, що покарання слід призначити на розсуд суду.

Також, судом першої інстанції визначено необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частки майна, яке є його власністю, в межах санкції ч.4 ст.187 КК України, оскільки саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

На підставі викладеного, апеляційна інстанція не може погодитись з доводами апеляційної скарги прокурора, та вважає за необхідне залишити її без задоволення.

Що стосується апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , то вона підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Зворотна дія закону означає, що новий закон застосовується як до тих фактів і правовідносин, як виникли чи продовжують існувати після набрання цим актом законної сили, так і тих, що існували до цього. Водночас цей принцип не може тлумачитися як такий, що забороняє пряму дію закону, тобто дію або застосування цього закону до фактів і правовідносин, які виникли або тривають після набрання законом чинності.

Оскільки попереднє ув`язнення має триваючий у часі характер і застосовувалося щодо обвинуваченого ОСОБА_8 як до 20 червня 2017 року включно (тобто під час дії ч. 5

ст. 72 КК у редакції Закону України № 838-VIII, який визначав правило зарахування попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі), так і після того, починаючи з 21 червня 2017 року (коли набрав чинності Закон України № 2046-VIII, яким ч. 5 ст. 72 КК викладена в новій редакції, що передбачає зарахування попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі), судом з урахуванням положень ч. 2 ст. 5 КК було прийнято рішення про зарахування засудженому періоду попереднього ув`язнення, який мав місце до 20 червня 2017 року включно, за правилами ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України № 838-VIII (з урахування принципу заборони зворотної дії закону, який «іншим чином погіршує становище особи»), а періоду попереднього ув`язнення, який тривав, починаючи з 21 червня 2017 року, - за правилами ч. 5ст. 72 КК у редакції Закону України № 2046-VIII (відповідно до принципу прямої дії закону).

Приймаючи таке рішення, колегія суддів враховує висновки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладені в постанові від 6 червня 2018 року, відповідно до якого при зарахуванні попереднього ув`язнення у строк покарання у виді позбавлення волі або у строк іншого покарання, передбаченого ч.1 ст. 72 КК у редакції Закону від 26.11.2015р. №838-У111 підлягає застосуванню стосовно періодів попереднього ув`язнення, які тривали до 20 червня 2017 року включно, у тому числі до набрання чинності вказаним Законом, а в редакції Закону від 18.95.2017 року № 2046-У111 до періодів, які мали місце, починаючи з 21 червня 2017 року, незалежно від того, коли було вчинено злочин, за фактом якого здійснюється відповідне кримінальне провадження.

З огляду на це суд першої інстанції правильно застосував положення ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувавши у строк покарання попереднє ув`язнення, починаючи з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 21 березня 2016 року по 24 березня 2016 року та з 11 квітня 2016 року по 20 червня 2017 року (включно), а з 21 червня 2017 року по день набрання чинності вироку суду із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі включно.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду в частині розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 21 березня 2016 року по 24 березня 2016 року, та для виключення непорозумінь зазначити, що в строк покарання зарахувати попереднє ув`язнення, починаючи з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 21 березня 2016 року по 24 березня 2016 року, включно, так як, відповідно до ухвали слідчого судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 березня 2016 року саме в цей день було відмовлено органу досудового розслідування в задоволенні клопотання про застосування до ОСОБА_8 , який утримувався під вартою, запобіжного заходу у виді взяття під варту, тобто день 24 березня 2016 року повинен бути включений в день відбуття покарання, що не зазначено судом першої інстанції.

Під час апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції будь-яких порушень норм процесуального чи матеріального права, які б свідчили про безумовне скасування рішення суду першої інстанції, не встановлено, у зв`язку з чим вирок слід змінити лише з підстав, зазначених вище.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 407,409 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково: вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 9 лютого 2018 року стосовно ОСОБА_8 змінити: На підставі ч.5 ст. 72 КК України зарахувати в строк відбуття покарання період утримання його під вартою з 21 по 24 березня 2016 року включно із розрахунку один день утримання під вартою за два дні позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду вступає в законну силу негайно. Ухвала може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, що утримується під вартою у той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді: