провадження 1-кс/760/6208/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року м. Київ

Слідчий суддя Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , із участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання адвоката ОСОБА_3 , поданого в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту на майно у кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000166 від 09 березня 2017 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 27, частиною 5 статті 191, частиною 3 статті 369 Кримінального кодексу України,

в с т а н о в и в:

До Солом`янського районного суду м. Києва подано клопотання адвоката ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту накладеного ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року на майно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке належить йому на праві власності, а саме: на частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІС-Міндобрива» () в розмірі 51 875 049, 00 грн..

Відповідно до матеріалів клопотання адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , зазначає, що висновки Апеляційного суду м. Києва з приводу того, що наявні праві підстави для арешту майна, а саме те, що ОСОБА_4 у передбаченому КПК України порядку нібито набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, не відповідають фактичним обставинам справи, суперечить КПК України та усталеній практиці Європейського суду з прав людини та є не обґрунтованими.

Також, в матеріалах клопотання адвокат посилався на те, що в цьому кримінальному провадженні не було вручено повідомлення про підозру ОСОБА_4 в порядку, передбаченому КПК України, а факт складення повідомлення про підозру, без належного її вручення, свідчить про те, що ОСОБА_4 не набув статусу підозрюваного в цьому кримінальному провадженні, у зв`язку із чим актор клопотання просить скасувати арешт на майно накладений ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 підтримав подане клопотання, з наведених у ньому обставин та просив його задовольнити.

Детектив Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, до суду ним були подані письмові заперечення, у яких він також просить розгляд клопотання проводити у його відсутність.

Слідчим суддею з урахуванням принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб визначений законом, визнано можливим проводити розгляд вказаного клопотання у відсутність представника органу досудового розслідування.
Слідчий суддя, заслухавши доводи адвоката, прийнявши до уваги заперечення детектива, дослідивши клопотання та додані до нього документи встановив наступне.

23 червня 2017 року детектив Національного бюро Другого відділу детективів Другого підрозділу детективів Головного Підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_6 , за погодженням з начальником першого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 , звернувся до слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна підозрюваного ОСОБА_4 , яке належить йому на праві власності, а саме частку у статутному капіталі ТОВ «Тіс-міндобрива» () в розмірі 51 875 049,00 гривень, посилаючись на наявність правових підстав, передбачених частиною 2, 5 статті 170 КПК України.

17 жовтня 2017 року Апеляційним судом м. Києва у справі № 760/11020/17, провадження № 11-сс/796/3758/2017, було постановлено ухвалу, якою накладено арешт на майно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке належить йому на праві власності, а саме на частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІС-Міндобрива» () в розмірі 51 875 049, 00 грн..

Арешт був накладений в зв`язку зі здійсненнями досудового розслідування Національним антикорупційним бюро України кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000166 від 09 березня 2017 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 27, частиною 5 статті 191, частиною 3 статті 369 Кримінального кодексу України.

В ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 17 жовтня 2017 року якою накладений арешт зазначається, що доводи прокурора про те, що вимоги закону в частині вжиття заходів щодо вручення повідомлення про підозру ОСОБА_4 органом досудового розслідування виконанні в повному обсязі та не суперечать вимогам закону, отже, він є підозрюваним в розумінні чинного КПК України.

Підставою для накладення арешту стала обґрунтована підозра ОСОБА_4 у інкримінованих йому у провину кримінальних правопорушень, а також те, що арешт майна здійснюється з метою забезпечення конфіскації як виду покарання у кримінальному провадженні, відшкодування можливого розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та цивільного позову.

З клопотанням про скасування арешту до суду звернувся адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 ..

Згідно частини 1 статті 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно частини 2 статті 132 КПК України клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого загального суду, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Таким чином, виходячи з наведених положень статті 174 КПК України, питання про скасування арешту розглядається слідчим суддею за відповідним зверненням осіб, визначених частиною 1, 2 цієї статті, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

При розгляді клопотання, поданого в порядку статті 174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали Апеляційним судом міста Києва від 17 жовтня 2017 року про арешт майна та її законності, а лише оцінює доводи клопотання в частині обґрунтованості нових підстав для скасування вжитих заходів забезпечення кримінального провадження, в даному випадку раніше накладеного арешту, які раніше не були предметом дослідження у судовому засіданні.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини 1 статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Слідчий суддя, перевіривши матеріали поданого клопотання, дійшов висновку про скасування арешту на майно накладеного Апеляційним судом міста Києва від 17 жовтня 2017 року у справі № 760/11020/17, з огляду на наступне.

Згідно статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів часників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та упередженого розслідування і судового розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно частини 1 статті 16 КПК України передбачено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до приписів частини 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений нього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до Рішення Європейського Суду з прав людини від 09 червня 2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Рішення Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадженні слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Приписами частини 2 статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Положенням частини 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З матеріалів клопотання вбачається, що під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно ОСОБА_4 , орган досудового розслідування посилався на те, що останній є підозрюваним у кримінальному упровадженні № 0000166 від 09 березня 2017 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 27, частиною 5 статті 191, частиною 3 статті 369 Кримінального кодексу України і що у разі визнання винуватості ОСОБА_4 до нього може бути застосовано як вид покарання конфіскація майна, яке належить останньому на праві власності, що і стало підставою для накладення арешту на майно ОСОБА_4 на підставі ухвали Апеляційного суду міста Києва від 17 жовтня 2017 року, оскільки було констатовано, йому було вручено підозру у вчиненні кримінальних правопорушень у передбачений законодавством спосіб на підставі статті 545 КПК України.
Так, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Як вбачається з письмових пояснень детектива, Національним антикорупційним бюро України проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000166 від 09 березня 2017 року за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191; ч. 3 ст. 369 КК України, яке було виділено з матеріалів кримінального провадження № 0000215 від 23 грудня 2014 року, в рамках якого органом досудового розслідування і направлялося повідомлення про підозру ОСОБА_8 .

Тобто, досудове розслідування вказаного кримінального провадження, як вказує детектив здійснюється з грудня 2014 року і вже 8 особам повідомлено про підозру.

Разом із цим, слідчому судді при розгляді клопотання про скасування арешту на майно не надано жодного документу, який би підтверджував необхідність продовження строку дії даного виду заходу забезпечення кримінального провадження, незважаючи на принцип змагальності кримінального провадження.

Натомість в матеріалах доданих до клопотання міститься велика кількість ухвал слідчих суддів, як суду першої, так і апеляційної інстанції про скасування арешту на майно ОСОБА_4 накладеного в межах досудового розслідування вказаного кримінального провадження.

Однак, детектив не з`явившись в судове засідання, обмежився лише наданням письмових заперечень на клопотання, без додаткового надання документів слідчому судді для спростування доводів адвоката та з`ясування обставин, які були предметом дослідження у судовому засіданні.

Слідчий суддя зазначає, що при розгляді вказаного клопотання, органом досудового розслідування не надано підтверджуючих відомостей стосовно того, що відносно громадянина ОСОБА_4 проводяться слідчі дії, навіть з урахуванням тієї обставини, що як вказує його адвокат він перебуває в Князівстві Монако і йому не було пред`явлено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення в порядку передбаченому чинним законодавством України та міжнародними договорами, однак орган досудового розслідування вважає інакше.
Слідчий суддя вважає, що якщо громадянину ОСОБА_4 і було пред`явлено підозру у вчиненні злочину, яка погоджена 02 лютого 2017 року та направлена 07 лютого 2017 року, то повинно відбуватися розслідування даного злочину, що передбачає те, що органом досудового розслідування вчиняються активні дії по його розкриттю і притягненню винних осіб до відповідальності, а не створюється уявлення проте, що досудове розслідування перебуває в активній формі розслідування.
Однак, слідчому судді при розгляді вказаного клопотання не надано доказів, які б свідчили про наявність незаконної кримінально-караної діяльності власника майна ОСОБА_4 , навіть з іншими 8 (восьми) особами, яким як вказує детектив повідомлено про підозру.
При цьому, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Окрему увагу слідчий суддя звертає і на наступне, так ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року у справі № 760/7244/18 (провадження № 1-кс/760/4378/18) постановленої за наслідками розгляду скарги адвоката ОСОБА_3 , поданої в інтересах ОСОБА_4 , на бездіяльність детектива Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_9 , яка полягає у нездійсненні процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000166 від 09.03.2017р. щодо належного повідомлення ОСОБА_4 про підозру та зобов`язання уповноваженого детектива Національного антикорупційного бюро України вчинити дії щодо виключення з ЄРДР відомостей про вручення повідомлення про підозру ОСОБА_10 було встановлено, що 24.03.2017р., 10.04.2017р., 08.06.2017р., 19.01.2018р., 14.03.2018р. постановами детектива Національного антикорупційного бюро України було прийнято рішення про зупинення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000166 від 09.03.2017р. за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 369 КК України, у зв`язку з необхідністю виконання процесуальних дій на території Князівства Монако виконання міжнародно-правового запиту щодо вручення ОСОБА_10 повідомлення про підозру. На час постановлення ухвали від 19 квітня 2018 року від компетентного органу Князівства Монако, відповідь про виконання запиту про міжнародно-правову допомогу, у передбаченому Конвенцією порядку не надійшла.
Крім того, як вбачається із зазначеної вище ухвали, в ході судового розгляду скарги, знайшли своє підтвердження доводи адвоката ОСОБА_3 стосовно того, що погоджений прокурором запит до ОСОБА_11 не містить назви компетентного органу запитуваної сторони. Назва компетентного органу запитуваної сторони зазначена лише у супровідному листі від 07.02.2017р. № 10-145/4580 до Генеральної прокуратури Князівства Монако.
Також, слідчим суддею при постановлені вказаної вище ухвали було встановлено, що запиту про міжнародну правову допомогу до компетентного органу Князівства Монако, направлені Національним антикорупційним бюро України з порушенням положень Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти корупції та Європейської конвенції про взаємну допомогу у кримінальних справах, оскільки Національне антикорупційне бюро України не є центральним органом на якого, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти корупції» покладаються повноваження на право звернення із запитами про міжнародно-правову допомогу, а є лише органом, який має право направляти запити про міжнародну правову допомогу безпосередньо судовим органам запитуваної сторони.
Як вбачається, з ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року у справі № 760/7244/18 (провадження № 1-кс/760/4378/18) у вказаному кримінальному провадженні від компетентного органу Князівства Монако надійшла відповідь про зупинення виконання запиту про міжнародну правову допомогу, з метою з`ясування компетенції Національного антикорупційного бюро України, як центрального органу України, уповноваженого направляти запити про міжнародну правову допомогу у кримінальному провадженні.
Із зазначеної вище ухвали вбачається, що доводи адвоката щодо невручення ОСОБА_10 повідомлення про підозру, в передбачений вимогами КПК України спосіб, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду скарги, оскільки направлені НАБ України запити не відповідають вимогам положень Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти корупції, Європейської конвенції про взаємну допомогу у кримінальних справах та вимогам діючого кримінально-процесуального кодексу України щодо форми та порядку здійснення запитів про міжнародну правову допомогу. Доведеними є ті обставини, що повідомлення ОСОБА_10 про підозру, шляхом його вручення через захисника ОСОБА_12 , не передбачено вимогами КПК України, тобто, відбулося не у спосіб, передбачений діючим законодавством, тим більше, що слідчому судді були надані нотаріально завірені документи, в яких ОСОБА_13 повідомив, що з адвокатом ОСОБА_12 угод не укладав, а також експертне дослідження № 11 від 05.04.2018р., з якого слідує, що підпис в угоді з цим адвокатом, виконаний не ОСОБА_14 , а іншою особою.
Як вбачається ухвала Апеляційного суду міста Києва якою був накладений арешт на майно ОСОБА_4 була постановлена 17 жовтня 2017 року.
Отже, з урахуванням встановлених вище обставин при розгляді справи № 760/7244/18 (провадження № 1-кс/760/4378/18, які не були предметом ретельного дослідження та перевірки в судовому засіданні при постановленні ухвали Апеляційним судом міста Києва від 17 жовтня 2017 року, слідчий суддя приходить до висновку проте, що на час розгляду вказаного клопотання про скасування арешту на майно ОСОБА_15 не повідомлено про підозру в порядку передбаченому статтями 276-279 КПК України, а тому останній не набув статусу підозрюваного в цьому кримінальному провадженні, тому твердження органу досудового розслідування, що майно ОСОБА_15 підлягає арешту з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, забезпечення відшкодування збитків та цивільного позову є передчасним.
Як встановлено пунктом 2 частини 1 статті 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Зазначені вище обставини у своїй сукупності, враховуючи тривалість досудового розслідування, а також ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, дають слідчому судді достатні підстави дійти до висновку про необхідність задоволення клопотання адвоката ОСОБА_3 та скасування арешту, накладеного ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_10 частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІС-Міндобрива» () в розмірі 51 875 049, 00 грн..

На підставі викладеного, керуючись статтями 174, 309, 369, 372, 395КПК України, слідчий суддя,

п о с т а н о в и в:

Клопотання задовольнити.
Скасувати арешт майна, накладений ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 жовтня 2017 року, в межах досудового розслідування кримінального провадження внесенного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000166 від 09 березня 2017 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 27, частиною 5 статті 191, частиною 3 статті 369 Кримінального кодексу України, а саме на:
- майно, яке належить на праві власності ОСОБА_10 частка у статутному капіталі ТОВ «Тіс-міндобрива» () в розмірі 51 875 049,00 гривень.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1