Справа №587/3152/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/512/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 587/3152/17 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 16 лютого 2018 року, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Біликівка Білопільського району Сумської області, мешканець АДРЕСА_1 (зареєстрований по АДРЕСА_2 ), раніше судимий

визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка та мешканка АДРЕСА_1 (зареєстрована по АДРЕСА_3 ), раніше судима

визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9

обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11

захисника адвоката ОСОБА_12 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах захисник обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_13 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та правильність кваліфікації дій обвинувачених, просить змінити вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особам обвинувачених через суворість, і призначити їм покарання не пов`язане з позбавленням чи обмеженням волі, оскільки вони повністю визнали свою вину, щиро розкаялися, активно сприяли розкриттю злочину, завдані збитки відшкодовані в повному обсязі. Також зазначає, що ОСОБА_11 має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей.

В запереченнях на вказану вище апеляційну скаргу захисника потерпілий ОСОБА_14 просить ухвалити справедливе рішення щодо відшкодування йому реального збитку, завданого вчиненим злочином.

За вироком Сумського районного суду Сумської області від 16.02.2018 ОСОБА_10 і ОСОБА_11 визнані винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, і їм призначене покарання у виді позбавлення волі на строк три роки кожному. ОСОБА_10 на підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання приєднане невідбуте покарання за вироком Зарічного районного суду м. Сум від 29.06.2017 у виді п`ятнадцяти днів позбавлення волі та призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк три роки п`ятнадцять днів. ОСОБА_11 на підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднане невідбуте покарання за вироком Сумського районного суду Сумської області від 26.08.2015 у виді трьох місяців позбавлення волі та призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк три роки три місяці.

Стягнуто з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 солідарно на користь ОСОБА_15 1000 грн. моральної шкоди та по 197,74 грн. витрат, пов`язаних з проведенням експертизи.

Відповідно до вироку суду, на початку вересня 2017 року ОСОБА_10 , проходячи по дачному кооперативу «Хорос», який розташований на території Великочернеччинської сільської ради Сумського району, помітив огороджену дачну ділянку, де знаходився металевий контейнер, який він вирішив викрасти, запропонувавши вчинити крадіжку своїй співмешканці ОСОБА_11 , яка на дану пропозицію погодилася. 18.09.2017 згідно розподілених ролей ОСОБА_10 знайшов оголошення в газеті про купівлю металу, зателефонувавши за яким, домовився про купівлю металевого контейнеру з дачної ділянки, повідомивши, що ділянку покаже його співмешканка ОСОБА_11 19.09.2017 близько 07-00 год. ОСОБА_11 зустрілася зі своїми знайомими ОСОБА_16 і ОСОБА_17 та попросила їх допомогти погрузити метал з дачної ділянки, не повідомляючи при цьому, що метал їй не належить. Після цього вони направилися на кінцеву зупинку по вул. Барановській в м. Суми, де стали чекати на чоловіка, з яким ОСОБА_10 домовився про купівлю металевого контейнера. Зустрівшись з ОСОБА_18 , водієм маніпулятора ОСОБА_19 та різником металу ОСОБА_20 , вони разом поїхали до ДК «Хорос». Коли вони приїхали до дачної ділянки ОСОБА_15 , то ОСОБА_11 запевнила, що даний контейнер належить її бабусі та наказала грузити його на причеп. Різник металу ОСОБА_20 порізав даний контейнер, а водій маніпулятора ОСОБА_19 зачепив краном контейнер та, зваживши його (вага металевого контейнера становила 1000), погрузив на причеп. Потім ОСОБА_18 розрахувався з ОСОБА_11 , заплативши їй 4000 грн. та наказав водієві відвезти даний контейнер на пункт прийому металобрухту. ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , діючи за попередньою змовою між собою, таким чином проникли у належне ОСОБА_15 сховище, звідки вчинили крадіжку майна вартістю 5000 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинувачених ОСОБА_10 і ОСОБА_11 та їх захисника ОСОБА_12 , які підтримали свої апеляційні скарги, просили змінити вирок суду та пом`якшити призначене покарання, доводи прокурора ОСОБА_9 про залишення судового рішення без змін, а апеляційних скарг захисника в інтересах обвинувачених без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги захисника задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оскаржуються.

Що стосується доводів захисника про пом`якшення призначеного ОСОБА_10 та ОСОБА_11 судом першої інстанції покарання, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, у відповідності до вимог ст.ст.50 і 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, і при його призначенні суд повинен враховувати як ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу винуватого, так і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, призначаючи обвинуваченим покарання, суд першої інстанції врахував як ступінь тяжкості вчинених останніми злочину, який згідно ст.12 КК України є тяжким, так і обставини, які його (покарання) пом`якшують, зокрема, повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування шкоди в розмірі 5000 грн., а також наявність у ОСОБА_10 двох неповнолітніх дітей та у ОСОБА_11 чотирьох малолітніх дітей. Обставин, які обтяжують покарання, судом першої інстанції встановлено не було.

Крім того, судом першої інстанції були враховані дані про особи обвинувачених, зокрема те, що вони посередньо характеризуються.

Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність призначення обвинуваченим остаточного покарання за сукупністю вироків, оскільки ОСОБА_10 вчинив злочин до повного відбуття покарання за попереднім вироком суду, а ОСОБА_11 вчинила злочин протягом іспитового строку, встановленого попереднім вироком, яким вона була звільнена від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів, вирішуючи питання про обґрунтованість визначення судом першої інстанції виду і розміру кримінального покарання, враховує те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «nulla poena sine lege» (ніякого покарання без закону), закріплений у ч.1 ст.7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 «не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення», а також принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12).

Крім того, згідно прецедентної судової практики ЄСПЛ «тяжкість вчиненого злочину не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання, а щодо ув`язнення та його строків акценти треба зміщувати в бік досягнення ресоціалізації», тобто незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства. При цьому, «суворість покарання сама по собі також не є вирішальною. Характер та ступінь суворості покарання визначається з урахуванням максимально можливого покарання, передбаченого законом. Покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Як зазначено у правовій позиції рішення Верховного Суду України у справі стосовно К., норми Особливої частини КК мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначено законодавцем у ст.65 КК України, в якій установлено загальні засади призначення покарання.

У відповідності до ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Колегією суддів також враховуються і положення ч.1 і ч.4 ст.71 КК України, згідно яких, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Таким чином, враховуючи вказані вище обставини даного кримінального провадження та вимоги ст.65 КК України, колегія суддів вважає, що при визначенні обвинуваченим виду та розміру покарання, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, в повній мірі врахував положення ст.ст.65, 66 і 71 КК України, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів, тому призначене ОСОБА_10 та ОСОБА_11 покарання відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, характеру й тяжкості вчиненого ними діяння, є справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг захисника про те, що завдані збитки відшкодовані в повному обсязі, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілим ОСОБА_15 був заявлений цивільний позов про стягнення з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 майнової шкоди в розмірі 25000 грн. та моральної шкоди в розмірі 15000 грн., який він обґрунтовував тим, що викрадений металевий контейнер використовувався ним фактично як дачний будинок. Однак, внаслідок пошкоджень, використання контейнеру у вказаний спосіб стало не можливим, а для його відновлення у попередній стан потрібні значні кошти. Крім того, внаслідок вчинення злочину потерпілий зазнав моральних страждань. В той же час, обвинувачені відшкодували йому лише 5000 грн. суму, яку визначив експерт при оцінці контейнера як металобрухту на вагу, а не як виробу, що на думку колегії суддів свідчить лише про часткове відшкодування завданої шкоди.

Що стосується заперечень потерпілого на апеляційні скарги про ухвалення справедливого рішення щодо відшкодування йому реального збитку, завданого вчиненням злочину, то вони не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки даний вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційних скарг лише одного захисника, в яких зазначені потерпілим питання не порушуються, а тому апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості їх досліджувати (ч.1 ст.404 КПК).

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для зміни вироку суду, як про це поставлене питання в апеляційних скаргах захисником, оскаржене судове рішення в цій частині є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Сумського районного суду Сумської області від 16 лютого 2018 року відносно ОСОБА_21 та ОСОБА_22 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4