Постанова
Іменем України
16 серпня 2018 року

м. Київ
справа № 405/3236/15-к
провадження № 51-3142 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2016 року у кримінальному провадженні № 0000471 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Іваново, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Придніпровського районного суду м. Черкас від 04 квітня 2012 року за ч. 1 ст. 186, ч. 1 ст. 357 КК України на 3 роки позбавлення волі, звільненого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки; ухвалою Соснівського районного суду м. Черкас від 25 квітня 2013 року іспитовий строк скасовано та ОСОБА_7 направлено в місця позбавлення волі для відбування призначеного покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 липня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Придніпровського районного суду м. Черкас від 04 квітня 2012 року та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Зараховано у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 14 лютого 2015 року до моменту набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 7900 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 7000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_9 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2016 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та невстановлена досудовим розслідуванням особа, реалізуючи заздалегідь обумовлений план, направлений на напад з метою заволодіння майном потерпілої ОСОБА_8 , достеменно знаючи, що вона займається підприємницькою діяльністю з надання послуг оренди квартир, попередньо домовились по телефону з нею про зустріч в квартирі АДРЕСА_2 під приводом оренди. Реалізуючи свій план, 21 січня 2015 року приблизно о 18.15 год. ОСОБА_9 разом із невстановленою особою, на обличчях яких були темні маски із вирізом для очей, а на руках гумові рукавиці жовтого кольору, скориставшись тим, що двері квартири були не зачинені на замок, проникли всередину вищевказаної квартири, при цьому ОСОБА_9 направив в обличчя потерпілій ОСОБА_8 пістолет. У цей час ОСОБА_7 залишався біля вхідних дверей квартири та контролював, щоб їх злочинні дії не були виявлені сторонніми особами.
Перебуваючи в коридорі вказаної квартири, потерпіла почала чинити опір, намагалася вихопити пістолет з рук ОСОБА_9 , який разом із невстановленою особою, застосовуючи фізичну силу до потерпілої ОСОБА_8 , повалили її на підлогу, де ОСОБА_9 сів на потерпілу, стиснувши її корпус, а невстановлена особа намагалася зв`язати її ноги. Потерпіла намагалася звільнитися, відкрила ногою вхідні двері, біля яких побачила ОСОБА_7 , який виконуючи заздалегідь обумовлену роль та слідкуючи за обстановкою, закрив двері квартири, чим сприяв ОСОБА_9 та невстановленій особі у закінченні їх спільного злочинного плану.
В ході боротьби ОСОБА_9 наніс рукояткою пістолета удари по голові ОСОБА_8 , здавив її шию, застосувавши фізичне насильство, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої. Крім того, ОСОБА_9 здійснив постріл із пістолету в праве стегно потерпілій, після чого відкрито заволодів її сумкою з грошима та документами. Своїми спільними діями обвинувачені завдали потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 1800 грн.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення щодо нього та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Засуджений зазначає, що: під час досудового розслідування було порушено його право на захист, оскільки процесуальні дії проводилися за відсутності захисника, участь якого є обов`язковою; справа в суді першої інстанції розглянута незаконним складом суду, оскільки у матеріалах провадження відсутній протокол автоматизованого розподілу; вирок суду невмотивований, не відповідає вимогам ст. 374 КПК України, оскільки суд усупереч ст. 94 цього Кодексу не перевірив належним чином усіх доказів та поклав в основу вироку недопустимі докази, а його вини у вчиненні інкримінованого злочину не доведена.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_7 та його захисник у судовому засіданні підтримали доводи касаційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор у суді касаційної інстанції заперечував проти задоволення скарги.

Мотиви суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 ґрунтуються на показаннях потерпілої ОСОБА_8 , яка докладно пояснила обставини скоєного проти неї кримінального правопорушення та чітко вказала на ОСОБА_7 як на особу, яка разом з іншими особами здійснила на неї напад; показаннях свідка ОСОБА_10 , даних протоколів огляду місця події від 21 січня2015 року, 22 січня 2015 року та 14 лютого 2015 року. Наведені докази у повній мірі узгоджуються між собою та з іншими доказами, зокрема, даними протоколів проведення слідчого експерименту від 26 жовтня 2015 року за участю потерпілої та від 17 лютого 2015 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 , протоколу пред`явлення особи для впізнання від 14 лютого 2015 року, відповідно до якого потерпіла впізнала ОСОБА_7 як особу, яка скоїла відносно неї розбійний напад; висновком експерта щодо наявних у потерпілої тілесних ушкоджень, їх локалізації та механізму заподіяння.

Усім цим докази суд відповідно до ст. 94 КПК України дав оцінку з точки зору належності, допустимості, а сукупності доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку і дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_7 ознак складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України. Такий висновок повністю узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року де цей Суд зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Посилання засудженого у касаційній скарзі на недопустимість доказів є безпідставною.

Суд дотримуючись вимог ст. ст. 10, 22 КПК України, створив необхідні умови для здійснення учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і дотримання наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Всі заявлені клопотання розглянуті судом у відповідності до вимог закону. Зокрема, суд перевірив твердження сторони захисту щодо недопустимості доказів та дав їм у вироку відповідну оцінку.

Доводи засудженого про порушення під час досудового розслідування його права на захист не ґрунтуються на матеріалах провадження. Як убачається з протоколів проведення слідчих дій, усі слідчі дії з підозрюваним ОСОБА_7 проводилися за участю захисника, зокрема й слідчий експеримент від 17 лютого 2015 року.

Що ж стосується твердження засудженого про недопустимість як доказів ряду протоколів проведення слідчих дій, то ОСОБА_7 вказує на недоліки в оформленні протоколів, проте не заперечує обставин, які встановлені цими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Істотним порушенням засуджений вважає відсутність його захисника під час проведення огляду місця події та під час проведення впізнання, за участю потерпілої. Однак , дані процесуальні дії було вчинено до оголошення про підозру і КПК України не передбачено участі захисника за таких обставин.

Посилання засудженого на те, що кримінальне провадження розглянуто в місцевому суді незаконним складом суду не ґрунтується на матеріалах провадження.

Так, в матеріалах міститься протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2015 року, згідно якого визначено головуючого у справі в суді першої інстанції суддю ОСОБА_11 та склад колегії суддів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Саме в такому складі було розглянуто справу та постановлено вирок. Порушень вимог ст. 35 КПК України не встановлено.

Суд апеляційної інстанції у повному обсязі перевірив доводи апеляційних скарг та дав на них відповіді. Висновки апеляційного суду належним чином мотивовано. Вважати їх необґрунтованими чи сумнівними підстав немає. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Викладені у касаційній скарзі засудженого доводи є аналогічними тим, що наведені в апеляційних скаргах сторони захисту, вони були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який зазначив про відсутність порушень вимог КПК України при проведенні досудового розслідування і розгляді справи в суді першої інстанції. З таким висновком погоджується і суд касаційної інстанції.

Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, принципу індивідуалізації, справедливості та співмірності, є необхідним і достатнім для виправлення винного й попередження вчинення нових злочинів.

Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_14