Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

6 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0006079 щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженки м. Києва, громадянки України,

що зареєстрована та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимої,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2018 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 23.01.2018 року ОСОБА_9 визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України і їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

_______________________________

Справа № 11-кп/796/1091/2018
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_10
Доповідач: ОСОБА_1 .
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік і на неї покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Судом прийнято рішення про відшкодування процесуальних витрат.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої вимоги обґрунтовує невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки суд без належного мотивування відхилив його клопотання про визнання доказів недопустимими і всупереч положенням ст.62 Конституції України поклав в основу вироку докази, одержані незаконним шляхом.

За твердженням захисника, протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 25.10.2014 є недопустимим доказом, оскільки після проведення цієї слідчої дії слідчим Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_11 відомості про кримінальне правопорушення не були негайно внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР), як це передбачено ч.ч.1, 3 ст.214 КПК України, а це було здійснено лише 01.11.2014 слідчим Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_12 . Оскільки обов`язок з негайного внесення відомостей до ЄРДР закон покладає на слідчого, який проводив огляд місця події, то саме слідчий ОСОБА_11 повинен був внести відповідні відомості, повідомити прокурора про непідслідність кримінального провадження, вчиненого у Печерському районі м. Києва, а, прокурор, у свою чергу, винести постанову про визначення підслідності та органу досудового розслідування Печерському РУ ГУ МВС України, чого здійснено не було. За таких обставин, на думку сторони захисту, всі подальші процесуальні дії слідчого ОСОБА_12 є незаконними.

Що стосується схеми пригоди, то вона складена інспектором ВДАІ ОСОБА_13 , який не є спеціалістом у розумінні положень ч.1 ст.71, ч.7 ст.237 КПК України, тобто доказ отриманий не в порядку, передбаченому КПК України. До того ж, місце зіткнення на схемі позначено чорнилом іншого кольору, відстань 2,9 метри відсутня у поясненнях свідків, потерпілого, обвинуваченої і, як встановив суд, учасники ДТП та свідки місце зіткнення не показували. Фототаблиця до протоколу огляду місця ДТП складена слідчим ОСОБА_12 , який на місці події присутнім не був, і проведення досудового розслідування було йому доручено 03.11.2014. Оскільки фототаблиця визнана судом недопустимим доказом, вважає, що доказів спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень автомобілем ОСОБА_9 немає.

Висновок автотехнічної експертизи № 617ат від 15.12.2014 складений на підставі наданих слідчим вихідних даних, в тому числі показань допитаної як свідка ОСОБА_9 , яка була ознайомлена з правами, передбаченими ст.63 Конституції України, попереджена про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, що захисник розцінює як фактор залякування з огляду на вік його підзахисної та істотне порушення прав людини і основоположних свобод у контексті п.6 ч.2 ст.87 КПК України в редакції від 13.04.2012, адже на час отримання показань від свідка існували дані, що її буде визнаною підозрюваною чи обвинуваченою. Ці обставини, відсутність відомостей про допит ОСОБА_9 як свідка у реєстрі матеріалів досудового розслідування, а відтак, невідкриття його стороні захисту, свідчать про недопустимість протоколу допиту свідка і, як наслідок, висновку експерта. Додатковими підставами для визнання цього висновку недопустимим є використання експертом нормативно-правових актів, які не набули чинності у встановленому законом порядку, якими захисник вважає методики проведення експертних досліджень, які не зареєстровані Міністерством юстиції України, і проведення експертизи без письмової вказівки керівника (заступника керівника) експертної установи, що згідно з п.2.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998, заборонено.

Вказує захисник і на недопустимість висновку судово-медичної експертизи № 2137/Е від 25.12.2014, оскільки у справі відсутні докази отримання органом досудового розслідування доступу до наданих експерту медичної карти стаціонарного хворого, 2-ох КТ-знімків, CD-диску, або про згоду власника цієї інформації, тобто потерпілого, на її розповсюдження, а також письмова вказівка керівника (заступника керівника) експертної установи на проведення експертизи.

Крім того, захисник акцентує увагу на порушенні права ОСОБА_9 на захист при проведенні експертиз, адже вона штучно перебувала в статусі свідка, про їх проведення дізналася після закінчення досудового розслідування, а тому була позбавлена права заявити відвід експерту, бути присутньою під час проведення судової експертизи для забезпечення правильності висновку, ставити на вирішення експерта питання, висловлювати зауваження, тощо. І ненадання стороною обвинувачення документів на підтвердження кваліфікації, права на проведення експертизи, зокрема, копій свідоцтв, сертифікатів, витягу з Реєстру атестованих судових експертів, а також даних на спростування передбачених ст.11 Закону України Про судову експертизу заборон і обставин, які виключають можливість брати участь у проведенні експертиз і можуть бути підставою для відводу, на переконання захисника, свідчать, що експертизи проведено не уповноваженими особами. Що стосується експерта ОСОБА_14 , який проводив судову автотехнічну експертизу, то згідно з листом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 19/11/3750 від 25.0.2017 він не працює і ніколи не працював в експертній установі, якій було доручено проведення експертизи.

Що стосується інших доказів, то показання потерпілого і свідків доводять лише факт ДТП, а не наявність у потерпілого тілесних ушкоджень та винуватість ОСОБА_9 в їх спричиненні. До того ж, суд не дав оцінку діям потерпілого, який всупереч вимогам Правил дорожнього руху України переходив проїзну частину у недозволеному місці і не переконався у відсутності транспортних засобів.

Під час надання доступу ОСОБА_9 до матеріалів кримінального провадження в кількості 81 аркуш сторона обвинувачення всупереч вимогам ч.9 ст.290 КПК України не зазначила найменування таких матеріалів, в той час як згідно з описом у матеріалах кримінального провадження 82 аркуші. Тому вважає, що згідно з ч.12 ст.290 КПК України всі зібрані під час досудового розслідування докази суд не мав права допускати. На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув і, відмовляючи у задоволенні клопотань про визнання доказів недопустимими, зазначив у вироку, що сторонами не заявлено клопотань про допит інших свідків, призначення експертиз чи проведення слідчих дій, що, на переконання сторони захисту, суперечить загальним засадам кримінального провадження, зокрема, презумпції невинуватості та вимогам ст.92 КПК України, згідно з якими обов`язок доказування обставин у кримінальному провадженні покладається на слідчого, прокурора або потерпілого.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу і просив у разі, якщо суд апеляційної інстанції погодиться з його доводами, згідно з ч.2 ст.404 КПК України вийти за межі апеляційних вимог, скасувати вирок і закрити кримінальне провадження у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати, тобто у спосіб, який не передбачений ст.403 КПК України, змінив апеляційні вимоги; доводи обвинуваченої ОСОБА_9 , яка погодилася із захисником; доводи потерпілого ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7 і прокурора, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить залишити без задоволення, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_9 порушила правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження, за наступних обставин.

5 жовтня 2014 року близько 12 години 40 хвилин ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем BMW X3 д/н НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Драгомирова в м. Києві зі сторони вул. Підвисоцького в напрямку ЖК Новопечерські липки зі швидкістю 20-25 км/год., порушила вимоги п.п.2.3 б, 12.3 Правил дорожнього руху України (далі ПДР).

Порушення ОСОБА_9 вказаних вимог ПДР виразилось у тому, що вона, наближаючись до будинку № 2 на вул. Драгомирова, проявила неуважність, через що своєчасно не зреагувала на зміну дорожньої обстановки, і при виникненні небезпеки для руху, чим для неї являвся пішохід ОСОБА_6 , який в цей час рухався справа наліво відносно напрямку руху автомобіля BMW X3, якого вона об`єктивно спроможна була виявити, не вжила заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснила наїзд на ОСОБА_6 , спричинивши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження закриту травму хребта у вигляді перелому-вивиху зубовидного відростка, перелому бокової маси та суглобового відростка зліва другого шийного хребця.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, підтверджуються сукупністю наведених у ньому доказів, яким суд дав належну оцінку.

Такими доказами є фактичні дані, які містяться в показаннях потерпілого ОСОБА_6 , який не міг точно зазначити місце ДТП, однак дав вичерпні свідчення про напрямок і темп свого руху, які передували наїзду на нього автомобілем під керуванням обвинуваченої, внаслідок чого йому було спричинено тяжкі тілесні ушкодження у виді перелому шийного хребця; показаннях свідка ОСОБА_15 , який бачив, як потерпілий переходив проїзну частину вул. Драгомирова у спокійному темпі поза межами пішохідного переходу на відстані 5-6 метрів від нього і був збитий автомобілем переднім правим крилом, після чого від удару підлетів вверх та впав, а автомобіль проїхав уперед та зупинився.

Ці показання об`єктивно узгоджуються між собою та з іншими доказами в справі, зокрема, даними, що містяться в:

- протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 25.10.2014 з долученою до нього схемою пригоди, якими зафіксовано наїзд на пішохода ОСОБА_6 автомобілем BMW X3 д/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_9 на вул. Драгомирова, 1 в м. Києві, дорожню розмітку на ділянці дороги, де відбулась ДТП, пошкодження транспортного засобу (деформація правого переднього крила, деформація та потертість з нашаруваннями речовини кришки капоту з правого боку), розташування транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди (т.1 а.с.53-57, 58), які підписані понятими і ОСОБА_9 без зауважень;

- висновку судово-медичної експертизи № 2137/Е від 25.12.2014, яким встановлено, що при зверненні за медичною допомогою 25.10.2014 о 12:47 годині у ОСОБА_6 мали місце тілесні ушкодження: садна м`яких тканин лобної ділянки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень; закрита травма хребта у вигляді перелому-вивиху зубовидного відростка, перелому бокової маси та суглобового відростка зліва другого шийного хребця, яка відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя. Локалізація, морфологія вищевказаних ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричинені вони тупим предметом(ми), могли утворитись 25.10.2014 при транспортній травмі (травма внаслідок зіткнення автомобіля, що рухався, з пішоходом) (т.1 а.с.85-88);

- висновку судової автотехнічної експертизи № 617ат від 15.12.2014, у відповідності з яким за варіантом № 1 (згідно свідчень водія ОСОБА_9 ) в даній дорожній ситуації водій автомобіля BMW X3 д/н НОМЕР_1 ОСОБА_9 повинна була керуватись вимогами п.12.3 ПДР, і в її діях експертом з технічної точки зору вбачаються невідповідності вимогам вказаного пункту. Причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди з технічної точки зору є невідповідність дій водія ОСОБА_9 вимогам п.12.3 ПДР (т.1 а.с.94-102).

Показанням обвинуваченої, яка не оспорювала, що між керованим нею автомобілем та потерпілим відбувся контакт, однак заперечила свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_6 різко та несподівано вийшов на проїзну частину в недозволеному місці з-за припаркованого автомобіля, а тому вона не мала можливості уникнути зіткнення, яке прийшлося на праву частину переднього бампера та праве крило, після чого одразу зупинила автомобіль, суд першої інстанції дав належну оцінку і правильно не взяв їх до уваги, про що навів у вироку обґрунтовані мотиви.

І колегія суддів погоджується з тим, що наявними у справі доказами, які містять дані про місце наїзду на пішохода, від якого автомобіль BMW X3 знаходиться на відстані близько 7,7 метрів, пошкодження переднього правого крила та кришки капоту з правої сторони, темп та параметри руху потерпілого ОСОБА_6 , який спокійним темпом встиг перетнути велосипедну доріжку і вийшов на проїзну частину, беззаперечно доведено, що, не зважаючи на порушення ним вимог ПДР під час переходу проїзної частини, ОСОБА_9 мала технічну можливість запобігти наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування, а її показання про обставини пригоди не відповідають дійсності.

Таким чином суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, і навів у вироку сукупність доказів на підтвердження встановлених обставин, якими повністю доведено винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, і які з точки зору достатності та взаємозв`язку правильно покладено в обґрунтування висновків, у тому числі щодо правової кваліфікації дій обвинуваченої за ч.2 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Показання обвинуваченої та доводи захисника про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час досудового розслідування, у зв`язку з чим зібрані стороною обвинувачення докази є недопустимими, були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції, який дійшов висновку про їх необґрунтованість. Колегія суддів погоджується з цими висновками і вважає, що, покладаючи в основу вироку вказані раніше докази, порушень вимог кримінального процесуального закону судом допущено не було.

Доводи захисника про недопустимість протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 25.10.2014, оскільки після проведення цієї слідчої дії слідчим Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_11 відомості про кримінальне правопорушення не були негайно внесені до ЄРДР, а це було здійснено лише 01.11.2014 слідчим Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_12 за рапортом інспектора ДАІ і за відсутності постанови прокурора про визначення підслідності, не ґрунтуються на вимогах закону. Надуманими є і твердження, що обов`язок з негайного внесення відомостей до ЄРДР закон покладає саме на слідчого, який проводив огляд місця події, тобто слідчого ОСОБА_11 , який повинен був після внесення відомостей до ЄРДР повідомити про непідслідність кримінального провадження прокурора, а прокурор винести постанову про визначення підслідності та органу досудового розслідування Печерському РУ ГУ МВС України.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.
Огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення огляду.

Як вбачається з матеріалів справи, огляд місця дорожньо-транспортної пригоди проведений слідчим Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_11 після повідомлення від чергового по УДАІ ГУ МВС України в м. Києві про дорожньо-транспортну пригоду наїзд на пішохода, а не отримання відомостей про вчинення кримінального правопорушення, як про це вказує захисник. Огляд проведено з дотриманням вимог ст.ст.223, 237 КПК України за участю інспектора ВДАІ ОСОБА_13 , понятих і ОСОБА_9 .

Ці матеріали за рапортом інспектора ДПС ВДАІ з обслуговування Печерського району ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_16 були зареєстровані того ж дня в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві (т.1 а.с.51), і 01.11.2014 відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР за № 0006079 слідчим Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_12 за попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.286 КК України (т.1 а.с.45).

Положення вказаної раніше норми не свідчать про те, що саме слідчий, який проводив огляд, зобов`язаний вносити до ЄРДР відповідні відомості. До того ж, на момент огляду у слідчого ОСОБА_11 була наявна лише інформація про госпіталізацію потерпілого, а не характер отриманих ним тілесних ушкоджень, що є обов`язковим елементом об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України, отже були відсутні дані про вчинення кримінального правопорушення.

Пояснення ОСОБА_6 про обставини події та довідка Київської міської клінічної лікарні № 17 про наявні у нього тілесні ушкодження, тобто достатні дані, які свідчили про наявність ознак кримінального правопорушення, були отримані 30.10.2014, 31.10.2014 зареєстровані в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві за рапортом інспектора ДПС ВДАІ з обслуговування Печерського району ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_17 і 01.11.2014 передані слідчому ОСОБА_12 , який у відповідності з ч.1 ст.214 КПК України вніс відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР (т.1 а.с.45, 50, 64, 65).

Враховуючи те, що порушень вимог кримінального процесуального закону під час внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР допущено не було, досудове розслідування здійснювалося уповноваженим слідчим, якому керівником органу досудового розслідування відповідно до вимог ст.ст.39, 214 КПК України було доручено здійснення досудового розслідування, і місце проведення досудового розслідування відповідало вимогам ч.1 ст.218 КПК України, тобто у прокурора не було необхідності визначати іншу підслідність (т.1 а.с.46), колегія суддів не погоджується і з твердженнями захисника про те, що всі подальші процесуальні дії слідчого ОСОБА_12 були незаконними.
Схема пригоди, яка є додатком до протоколу і підписана всіма учасниками огляду, складена за дорученням слідчого інспектором ВДАІ ОСОБА_13 , який згідно п.п.22 п.4, п.7 Положення про Державну автомобільну інспекцію Міністерства внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 341 від 14.04.1997, у взаємодії зі слідчим відповідно до покладених на нього завдань провадив невідкладні дії на місці дорожньо-транспортної пригоди, і відповідно до п.п.21 п.5 вказаного Положення мав право забезпечувати відповідно до законодавства оформлення адміністративних правопорушень, оскільки достовірної інформації про вчинення саме кримінального правопорушення, як зазначено раніше, на момент оформлення цих матеріалів не було.

Позначення на схемі місця зіткнення та розмірів чорнилом іншого кольору не свідчить про отримання доказу з порушенням вимог закону. І, враховуючи коло учасників огляду місця ДТП, місце зіткнення могло бути встановлено лише зі слів ОСОБА_9 . Відсутність же розмірів у показаннях потерпілого та свідків об`єктивно пояснюється тим, що при проведені огляду вони участі не приймали, а обвинувачена змінила свою позицію.
Також на спростування доводів сторони захисту стосовно отримання матеріалів слідчим від інспектора ВДАІ слід зазначити, що відповідно до п.п.30 п.5 Положення підрозділи Державної автомобільної інспекції мають право передавати в установленому порядку матеріали на осіб, які порушили вимоги законодавства щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, на розгляд інших державних органів.
Посилання захисника на недопустимість фототаблиці до протоколу огляду місця ДТП є зайвими, оскільки суд першої інстанції погодився з тим, що цей доказ є недопустимим і не посилався на нього у вироку.

Разом з тим колегія суддів зауважує, що дані про пошкодження автомобіля BMW X3 зафіксовані в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, що спростовує доводи про відсутність доказів спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень автомобілем ОСОБА_9 .

Що стосується висновку судової автотехнічної експертизи № 617ат від 15.12.2014 року, то при його проведенні експертом використовувалися нормативні акти та рекомендована науково-технічна та довідкова література відповідно до додатку № 11 Перелік науково-технічної та довідкової літератури, що використовується при проведенні інженерно-технічної експертизи за спеціальністю - 10.1 Дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди Переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури, що використовується під час проведення судових експертиз, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1722/5 від 30.07.2010. Які саме інформаційні джерела, наведені у висновку експерта, не могли бути використані, і чому захисник вважає їх нормативно-правовими актами, він не конкретизує.

Письмова вказівка керівника (заступника керівника) експертної установи експерту на проведення експертизи, як це вбачається зі змісту п.2.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998, є внутрішнім документом експертної установи, а не процесуальним документом, який долучається до кримінального провадження. А тому її відсутність не доводить порушення експертом вимог Інструкції.

Експертиза проведена особою належної кваліфікації, яка має тривалий експертний стаж і надала відповіді на всі поставлені питання. Висновок експерта має належне мотивування, його структура відповідає вимогам вказаної раніше Інструкції і не викликає сумнівів у його правильності чи повноті.

Експерт ОСОБА_14 включений до державного Реєстру атестованих судових експертів, на час проведення експертизи рахувався працівником Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в м. Києві, отримав свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта і мав право проводити інженерно-технічні та інженерно-транспортні експертизи за спеціальністю 10.1 Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується інформацією з Реєстру атестованих судових експертів, яка є загальнодоступною. Висновок експерта завірений печаткою НДЕКЦ при ГУМВС України в м. Києві.

А тому суд першої інстанції правильно не взяв до уваги лист т.в.о. директора Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 19/11/3750 від 25.0.2017, згідно з яким експерт ОСОБА_14 на обліках вказаної установи не перебував і не перебуває (т.3 а.с.152).

Не погоджується колегія суддів і з думкою захисника про недопустимість висновку судово-медичної експертизи № 2137/Е від 25.12.2014.

На дослідження експерту надавалися медична карта стаціонарного хворого № 1599 Київської міської клінічної лікарні № 17 на ім`я ОСОБА_6 , 2 КТ-знімки, CD-диск.

Дійсно, у відповідності з вимогами ч.2 ст.159, п.2 ч.1 ст.162 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю, і до яких належать відомості, які можуть становити лікарську таємницю, здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, суду за наслідками розгляду відповідного клопотання слідчого, з яким останній не звертався.
Разом з тим, відсутність у кримінальному провадженні заяв потерпілого про приєднання цих документів не свідчить на користь доводів захисника про їх отримання без згоди власника інформації, тобто потерпілого ОСОБА_6 .

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції потерпілий пояснив, що медичну документацію слідчий, вірогідно, отримав, коли він перебував на стаціонарному лікуванні і заперечив, що надав її особисто. Разом з тим, власноручно написана потерпілим заява від 30.10.2014, в якій він просить направити його на проходження судово-медичного обстеження, і довідка Київської міської клінічної лікарні № 17 від 30.10.2014, яка могла бути надана тільки ОСОБА_6 , чого потерпілий може і не пам`ятати, враховуючи тривалий час від моменту розглядуваних подій та стан його здоров`я, переконливо свідчать про те, що закладом охорони здоров`я, у володінні якого знаходилися документи, не було порушено право потерпілого на таємницю інформації про стан його здоров`я (т.1 а.с.64, 66).

Надання слідчим цих документів на дослідження експерту лише сприяло виконанню завдань кримінального провадження, якими є охорона законних інтересів учасників кримінального провадження, у даному випадку потерпілого, який не вважав, що його права порушено, і ніяким чином не порушило права обвинуваченої, оскільки вони не стосуються стану її здоров`я.

Відсутність у кримінальному провадженні письмової вказівки керівника (заступника керівника) експертної установи експерту на проведення експертизи, як зазначено раніше, не доводить, що експертом було допущено порушення.

Підстави вважати, що при проведенні експертиз були порушені права обвинуваченої на захист, відсутні, оскільки ОСОБА_9 допитувалася як свідок 10.11.2014 року, і лише після отримання слідчим висновків експертів більше ніж через два місяці з`явилися достатні докази для її підозри у вчиненні кримінального правопорушення. Оскільки на час отримання цих показань не існувало об`єктивних даних, що ОСОБА_9 буде визнана підозрюваною чи обвинуваченою, твердження захисника про те, що вона штучно перебувала у процесуальному статусі свідка, була позбавлена можливості заявити відвід експерту, бути присутньою при проведенні експертизи та ставити експерту питання, не заслуговують на увагу.

Враховуючи те, що протокол допиту ОСОБА_9 як свідка разом з усіма матеріалами кримінального провадження було надано експерту для проведення судової автотехнічної експертизи, і вказані в ньому дані використовувалися як вихідні, то роз`яснення перед допитом її прав, в тому числі користуватися правовою допомогою адвоката, відмовитися давати показання щодо себе, що можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, та попередження про кримінальну відповідальність свідчить про дотримання слідчим вимог кримінального процесуального закону і не може бути фактором залякування. А доводи захисника про те, що слідчий примусив ОСОБА_9 свідчити проти себе, нічим не доведені, що підтверджує і процесуальна поведінка обвинуваченої під час судового провадження в суді першої інстанції, за наслідками якого було ухвалено вирок Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2015 року, скасований в подальшому судом апеляційної інстанції, однак з інших підстав.

Згідно з ч.ч.2, 9, 12 ст.290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів.

Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Як вбачається з протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 20.01.2015, слідчий за дорученням прокурора надав підозрюваній ОСОБА_9 доступ до матеріалів досудового розслідування в одному томі на 81 аркуші (т.1 а.с.126). Наявність у кримінальному провадженні 82 аркушів суд першої інстанції суд мотивував саме цим протоколом, що є цілком логічним.

Разом з тим, ОСОБА_9 не виконала свій обов`язок, крім письмового підтвердження факту надання їй доступу до матеріалів, зазначити найменування таких матеріалів. Вказаною раніше нормою цей обов`язок покладено саме на сторону, якій надається доступ до матеріалів, а не навпаки, як довільно трактує її захисник. А тому невиконання підозрюваною свого обов`язку не надає стороні захисту підстав стверджувати, що їй невідомо, які матеріали відкривалися, і клопотати про недопустимість всіх зібраних під час досудового розслідування доказів, у тому числі протоколу допиту ОСОБА_18 як свідка, з яким обвинувачена нібито не була ознайомлена.

Непереконливими є і доводи в апеляційній скарзі про недотримання судом першої інстанції принципу презумпції невинуватості.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Стороною обвинувачення було виконано обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, а так само належності та допустимості доказів, які отримані з дотриманням прав і свобод людини, у встановленому законом порядку, з передбачених законом джерел уповноваженою на те особою, і надано їх суду.

Разом з тим, сторона захисту, стверджуючи, що в схемі ДТП, протоколі допиту свідка зафіксовані відомості, які не відповідають дійсності, і піддаючи сумніву допустимість всіх зібраних у кримінальному провадженні доказів, серед іншого, і через відсутність даних щодо осіб експертів лише задля спростування гіпотетичних припущень захисника, зокрема, їх кваліфікації, наявності свідоцтв, інформації в Реєстрі атестованих судових експертів, дієздатності, відсутності судимостей, не накладення адміністративних стягнень за вчинення корупційного правопорушення або дисциплінарного стягнення у виді позбавлення кваліфікації судового експерта, інформації про родинні та службові стосунки з учасниками судового провадження, крім того, що подавала клопотання про визнання їх недопустимими, інші надані їй права не реалізувала.

Посилання у вироку на те, що сторони кримінального провадження не заявляли клопотань про допит свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які були понятими при огляді місця ДТП і складанні схеми, призначення експертиз чи проведення інших слідчих дій у провадженні, не є примушуванням обвинуваченої доводити свою невинуватість, як вважає захисник, а свідчить про те, що сторона захисту не забажала скористатися наданими їй правами на самостійне обстоювання своєї правової позиції, щоб довести недопустимість наданих стороною обвинувачення доказів.

А тому істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли потягти зміну чи скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Призначене ОСОБА_9 покарання за своїм видом та розміром відповідає вимогам ст.65 КК України, зокрема, ступеню тяжкості злочину, обставинам його вчинення, чому сприяли дії потерпілого, особі винної, наявності обставини, що пом`якшує покарання, якою суд визнав добровільне відшкодування заподіяної шкоди, та відсутності обставин, що його обтяжують. Правильними є і висновки про можливість виправлення обвинуваченої без відбування основного покарання, у зв`язку з чим суд застосував положення ст.75 КК України, про що у вироку наведено ґрунтовні мотиви.

Отже, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, і підстави для його скасування як із закриттям кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, так і з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі захисника, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2018 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3