Ухвала
Іменем України

21 червня 2018 року
м. Київ
Провадження № 51- 6892ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 16 травня 2018 року щодо нього,
встановив
Вироком Богунського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2018 року засуджено
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Судова Вишня Мостиського району Львівської області та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Вказаним вироком вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у провадженні.
Згідно з вироком, ОСОБА_4 визнаний винуватим та засуджений за те, що він, 19.08.2016 о 23 годині 30 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно-справним автопоїздом «Рено» н.з. НОМЕР_1 О з напівпричепом «Крон», н.з. НОМЕР_2 , на ділянці проїзної частини вул. Покровської, поблизу будинку № 159 м. Житомирі в напрямку від вул. Парникової до вул. Тараса Бульби-Боровця, порушуючи вимоги п. 2.9 (а), п. 2.3 (б), 12.1,12.4 Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, порушуючи вимоги безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати їм, виїхав на смугу зустрічного руху вул. Покровської та допустив зіткнення з автомобілем «Хундай Туссон» н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_5 , який рухався у іі зустрічному напрямку. В подальшому автопоїзд під керуванням ОСОБА_4 , допустив зіткнення з автомобілем «ІЖ-2715», н.з. НОМЕР_4 , який перебував у нерухомому стані, у правій смузі руху на вул. Покровської у м. Житомирі, в напрямку руху від вул. Тараса Бульби-Боровця до вул. Парникової. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ІЖ-2715», ОСОБА_6 отримала тяжкі тілесні ушкодження.
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 16 травня 2018 року вирок Богунського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2018 року щодо ОСОБА_4 в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 скасовано, призначено в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок місцевого суду залишено без зміни.
Не погодившись з постановленими щодо нього судовими рішеннями засуджений ОСОБА_4 звернувся суду з касаційною скаргою, в якій просить змінити як вирок так і ухвалу щодо нього в частині призначеного покарання, звільнивши його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, посилаючись при цьому на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі внаслідок надмірної суворості. На думку засудженого, призначаючи йому покарання, суд не врахував дані, що характеризують його особу, наявність родини та дітей, наявність на утриманні матері похилого віку, постійної роботи та позитивної характеристики.
Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи засудженого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним, що характеризують його особу, на думку колегії суддів, є безпідставними та спростовуються змістом оскаржених судових рішень.
Так, згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Зі змісту скарги убачається, що засуджений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Зваживши на тяжкість вчиненого злочину, який, відповідно до ст. 12 КК відноситься до тяжких злочинів, дані про особу винного, який характеризується позитивно, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся та сприяв розкриттю злочину, суд призначив ОСОБА_4 покарання, що наближене до мінімального, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК.

При цьому суд врахував і те, що злочин ОСОБА_4 вчинено у стані алкогольного сп`яніння, що є обставиною, що обтяжує покарання, врахував і думку потерпілої, яка наполягала на суворому покаранні, та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.
Перевіривши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції щодо застосування норм, які регулюють порядок призначення покарання, зважив на думку потерпілої ОСОБА_6 , яка і в суді апеляційної інстанції наполягала на суворому покаранні для засудженого, та залишив вирок суду першої інстанції у цій частині без зміни.
Отже, доводи засудженого щодо необхідності звільнення його від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК були предметом перевірки суду апеляційної інстанції й обґрунтовано визнані неспроможними. Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
На переконання колегії суддів, зважаючи на конкретні обставини справи, стан алкогольного сп`яніння за кермом, думку потерпілої про необхідність призначення якомога суворішого покарання засудженому, призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК, є пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості скоєного та його наслідкам, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості.
Переконливих доводів, які б спростовували висновки місцевого й апеляційного судів в частині призначеного покарання, а також свідчили б про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Враховуючи те, що касаційні вимоги засудженого є безпідставними а також те, що інших доводів, які були би підставами для зміни чи скасування судового рішення,

у скарзі не наведено, суд касаційної інстанції вважає, що по даній справі необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК,
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 16 травня 2018 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2