Справа № 715/400/18
Провадження № 1-кп/715/37/18
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21.05.2018 смт. Глибока
Глибоцький районний суд Чернівецької області в складі:
Судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання ОСОБА_2
учасники кримінального провадження:
прокурор ОСОБА_3
обвинувачена ОСОБА_4
захисник ОСОБА_5
20 січня 2017 року, біля 07 год. 30 хв. ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалася по автомобільній дорозі «Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече» з сторони с. Чагор Глибоцького району в напрямку м. Чернівці.
Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований в с. Коровія Глибоцького району та позначений дорожнім знаком 5.35.1 (2) «Пішохідний перехід», а також дорожньою розміткою 1.14.1 «Зебра», водій ОСОБА_4 , проявивши неуважність, до дорожньої обстановки, не впоралася із керуванням, в результаті чого скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_6 , яка переходила проїзну частину дороги в межах вказаного нерегульованого пішохідного переходу з ліва направо, відносно напрямку руху автомобіля.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди громадянці ОСОБА_6 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: забійно-рвані рани носа, правого колінного суглобу; перелом кісток носу; переломи ладьєвидної (човникоподібної) та напівмісяцевої кісточок правої кисті, які у відповідності до висновку судової медичної експертизи № 1458 д від 15 грудня 2017 року відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що призвели до тривалого розладу здоров`я.
Вказану дорожньо-транспортну пригоду водій ОСОБА_4 скоїла в результаті порушення та невиконання вимог п.п. 1.5, 2.3 (б), та 18.1 «Правил дорожнього руху України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України за № 1306 від 10.10.2001 та ведених в дію з 01.01.2002.
Таким чином, ОСОБА_4 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілій ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесні ушкодження.
ОСОБА_4 свою вину у інкримінованому їй злочині визнала повністю, і в своїх показах підтвердила обставини скоєння злочину, які викладені в обвинувальному акті. Вказала на те, що вчинила злочин з необережності, після ДТП надала потерпілій допомогу, під час перебування потерпілої у лікарні повністю оплатила всі понесені нею витрати на лікування. Просила звільнити її від покарання по амністії. Цивільний позов не визнала в повному обсязі, посилаючись на те, що матеріальна шкода нею була відшкодована, а підстав для стягнення моральної шкоди відсутні, оскільки внаслідок ДТП вона також понесла моральні страждання.
Потерпіла ОСОБА_6 підтвердила обставини, які викладені в обвинувальному акті, не заперечувала ті обставини, що обвинувачена оплатила її лікування під час її перебування в лікарні з 20.01.2017 року по 27.01.2017 року, проте вказала, що після цього вона продовжувала лікуватись по місцю проживання, відповідно витративши кошти, які зазначені в позовній заяві. А тому просила суд позовні вимоги задовольнити. Проти звільнення обвинуваченої від покарання по амністії не заперечувала.
За згодою учасників судового процесу, згідно ч.3 ст.349 КПК України, судом було визнано недоцільно дослідження всіх доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорювались. Обвинувачена правильно розуміє фактичні обставини справи, що підтверджуються її показаннями, сумнівів у добровільності та істинності її позиції не має, а тому суд, згідно вимог ч.2 ст.349 КПК України, обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченої та потерпілої, дослідженням письмових доказів і оголошенням характеризуючих даних ОСОБА_4 , які наявні в матеріалах кримінального провадження.
Так, вина обвинуваченої ОСОБА_4 у інкримінованому їй злочині, крім визнання нею своєї вини, показів потерпілої ОСОБА_6 також доведена дослідженими в судовому засідання письмовими доказами, а саме:
-протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 20.01.2017 року та фото таблиці ілюстрацій до нього;
-висновком експерта № 102-в від 27.02.2017 року;
-висновком експерта № 155 мд від 02.03.2017 року;
-висновком експерта № 1458 д від 15.03.2017 року;
-протоколом проведення слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_6 від 22.01.2018 року та таблицею ілюстрацією до нього;
-висновком експерта №73-А від 19.02.2018 року.
Аналізуючи зібрані по справі та перевірені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд вважає, що вина обвинуваченої ОСОБА_4 у вчинені злочину передбаченого ч.1 ст.286 КК України доведена у повному обсязі. Вищенаведені докази, надані стороною обвинувачення, не викликають сумнівів у суду, з них встановлено фактичні обставини події, вони є належними, достовірними та допустимими, зібрані відповідно до вимог чинного законодавства.
З огляду на викладене, суд кваліфікує дії обвинуваченої ОСОБА_4 за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
При призначенні покарання, суд відповідно до вимог ст.65 КК України враховує всі обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої ОСОБА_4 , згідно ст.66 КК України, суд враховує визнання нею своєї вини, сприяння у розкритті злочину, відшкодування матеріальної шкоди.
Обтяжуючих покарання обставин не встановлено.
Згідно ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Призначаючи вид та міру покарання обвинуваченій ОСОБА_4 суд враховує, що вона вчинила злочин, який відноситься до категорії середньої тяжкості, характер вчинення злочину та обставини при яких він був скоєний, ту обставину, що вона раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності, її позитивну характеристику за місцем проживання. При цьому суд також враховує, що обвинувачена вчинила злочин вперше, не перебуває на обліку у лікаря психіатра та нарколога, є пенсіонеркою по ІІ групі інвалідності, стан її здоров`я, а тому в даному конкретному випадку, суд вважає, що для досягнення мети покарання можливе призначення обвинуваченій мінімального покарання передбаченого санкцією ст. 286 ч.1 КК України у вигляді штрафу.
Разом з тим, судом також встановлено, що ОСОБА_4 вчинила кримінальне правопорушення яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості до набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році» і на день набрання цим Законом чинності 07 вересня 2017 року досягла пенсійного віку та являється інвалідом 2 групи, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК від 18.03.2013 р. серії 10 ААБ № 556876 та пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 , виданого Пенсійним фондом України 09.10.2013 року.
Таким чином, ОСОБА_4 відноситься до осіб, які підпадають під дію п. «г» та п. «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Обставини, передбачені ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», які б виключали можливість застосування амністії до ОСОБА_4 , судом не встановлені, амністія до неї не застосовувалась.
Враховуючи, що ОСОБА_4 є особою, на яку поширюється дія Закону України «Про амністію у 2016 році» у зв`язку з тим, що на день набрання чинності цим Законом вона отримує пенсію по інвалідності 2 групи внаслідок загального захворювання, кримінальне правопорушення у вчиненні якого вона обвинувачується не є тяжким або особливо тяжким, а також те, що Закон України «Про амністію у 2016 році» поліпшує становище обвинуваченої, зокрема, передбачає звільнення її від призначеного покарання, суд вважає необхідним клопотання обвинуваченої про її звільнення від відбування покарання на підставі п. «г» та п. «ґ» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» задовольнити.
Наслідки застосування амністії обвинуваченій зрозумілі.
Цивільні позовні вимоги потерпілої ОСОБА_6 підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного.
Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (ст.1177 ЦК України).
При цьому завдана матеріальна шкода має бути підтверджена відповідними доказами.
Разом з тим, ні до позовної заяві ні під час судового розгляду суду не надані належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин.
Так приєднані до позовної заяви копії чеків приблизно на суму до 2000 тисяч гривень, свідчать про те, що були придбані певні ліки після чого як потерпіла була виписана з лікарні. При цьому, в матеріалах справи відсутні відомості про те, ким призначались дані ліки, для лікування яких конкретно хвороб приймалися ці ліки тощо. Крім цього, частина чеків, стосуються придбання продуктів харчування та цигарок, що в будь-якому випадку не може бути підтвердженням матеріальних збитків.
Решта матеріальних витрат, які просить стягнути потерпіла взагалі нічим не підтвердженні, а тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди слід відмовити, у зв`язку з їх необґрунтованістю.
При цьому слід зазначити, що в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 підтвердила, що витрати на лікування під час перебування її в лікарні з 20.01.2017 року по 27.01.2017 року їй повністю оплатила обвинувачена ОСОБА_4 .
Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди завданої потерпілій ОСОБА_6 суд враховує, що потерпіла внаслідок кримінального правопорушення певний час перебувала на лікування у медичному закладі, що зумовила вимушені зміні у її житті, а також певні фізичні та душевні страждання.
Поряд із цим, суд не вважає за можливим задовольнити позовні вимоги у частині відшкодування моральної шкоди саме в заявлених у позовних вимогах сумах, так як немає і не може бути абсолютних критеріїв майнового виразу душевного болю, морального страждання, при цьому будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням потерпілих і може мати суто умовний вираз.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з конкретних обставин, які мають суттєве значення, матеріального стану обвинуваченої, її стан здоров`я, та враховуючи вимоги розумності, співмірності й справедливості, вважає, що в даному конкретному випадку належному розміру відповідатиме сума моральної шкоди в розмірі по 5000 гривень, які необхідно стягнути з обвинуваченої на користь потерпілої.
Понесені цивільним позивачем судові витрати по сплаті судового збору слід стягнути з обвинуваченої пропорційно до задоволених позовних вимог згідно вимог ст. 88 КПК України.
Проте, суд звертає увагу на те, що Розрахунок № 1 який наданий предстаником потерпілої адвокатом ОСОБА_7 в судовому засіданні, стосується суми гонорару за надану правову допомогу за Угодою про надання правничої допомоги ОСОБА_9 від 20.04.2018 року, при цьому сам розрахунок від 20.04.2018 року .
Разом з тим, в матеріалах справи наявна угода №190 від 15.05.2018 року між адвокатом ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_6 , однак угода від 20.04.2018 року з адвокатом ОСОБА_9 відсутня.
З огляду на ці обставини, підстав для стягнення витрат на правову допомогу з обвинуваченої на користь потерпілої відсутні .
Долю речових доказів необхідно вирішити у відповідності до вимог ст. 100 КПК України, а процесуальні витрати на проведення судових експертиз слід стягнути згідно вимог ст. 124 КПК України.
Керуючись ст.ст. 85, 86 КК України, ст.3 ЗУ "Про застосування амністії в Україні", п. «г», п.«ґ», ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», ст.ст. 88, 100, 124, 349, 368, 371, 374 КПК України, суд,-
ОСОБА_4 визнати винною у вчинені злочину передбаченого ч.1 ст. 286 КК України і призначити їй міру покарання у вигляді штрафу у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) гривень.
На підставі п. «г» та п. «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_4 звільнити від відбування призначеного покарання.
Цивільний позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 завдану моральну шкоду у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судові витрати по сплаті судового збору за позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судові витрати на проведення експертиз у кримінальному провадженні у розмірі 1 704 ( одна тисяча сімсот чотири) гривні 68 копійок.
Речовий доказ по справі, автомобіль «RENAULT MEGANE 2» р/н НОМЕР_1 , залишити у власності ОСОБА_10 .
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
На вирок може бути подано апеляцію на протязі 30 діб з моменту його проголошення у порядку, передбаченому Кримінально-процесуальним кодексом України, з підстав, передбачених статтею 394 цього Кодексу.
Суддя ОСОБА_1