АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 22.12.2017 року,-
В с т а н о в и л а:
Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_8 про арешт майна та накладено арешт на речові докази, а саме: транспортний засіб автомобіль марки «Toyota» моделі «Rav 4», білого кольору, р.н. НОМЕР_1 , із встановленим експертним шляхом фактом незаконної заміни номера кузова із невстановленого первинного на інший номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки «Toyota» моделі «Rav 4», р.н. НОМЕР_1 , серії НОМЕР_3 , видане на виробничо-комерційну фірму «КОМПЛЕКТ» ТОВ та ключі до зазначеного транспортного засобу, у вигляді заборони користування та розпорядження будь-кому і будь-яким чином зазначеним вище майном (речовими доказами).
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник власник майна подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 22.12.2017 року, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.
Мотивуючи свою апеляційну скаргу вказує на те, що на вказане в клопотанні майно, а саме автомобіль марки «Toyota» моделі «Rav 4» вже було накладено арешт, однак ухвалою слідчого судді від 08.12.2017 року цей арешт скасовано та зобов`язано орган досудового розслідування повернути вказане майно власнику. Разом з тим, вказане рішення суду першої інстанції виконано не було, а сторона обвинувачення знову звернулась з клопотання про арешт автомобіля. Слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі посилається на ухвалу від 08.12.2017 року, але не надає належної оцінки тому, що це рішення суду не виконано. Також апелянт вважає, що майно на яке просять накласти арешт не відповідає критеріям вказаним в ст. 98 КПК України.
Щодо пропущення строку на апеляційне оскарження, то як зазначає апелянт, розгляд клопотання проводився без його виклику, а апеляційна скарга подана в межах строку визначеного ст. 395 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив рішення слідчого судді залишити без змін, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, в тому числі і щодо поважності причин пропуску стоку на оскарження ухвали слідчого судді, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що апелянт в судовому засіданні суду першої інстанції участі не приймав, а апеляційна скарга подана в межах строку визначеного ч. 3 ст. 395 КПК України, тому строк на апеляційне оскарження не підлягає поновленню.
Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
На переконання колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання прокурора про накладення арешту на майно в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
13.12.2017 року прокурор Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна автомобіля марки «Toyota» моделі «Rav 4», білого кольору, р.н. НОМЕР_1 , посилаючись на наявність правових підстав, передбачених ч. 3 ст. 170 КПК України.
22.12.2017 року ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва клопотання задоволено.
Звертаючись з клопотанням про накладення арешту на майно автомобіль марки «Toyota» моделі «Rav 4», білого кольору, р.н. НОМЕР_1 прокурор зазначив, що метою застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження є збереження цього майна як речового доказу.
Враховуючи вище зазначені обставини, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта, дотримався вимог ст. 170 КПК України і прийшов до обґрунтованого висновку з приводу наявності підстав для задоволення вказаного клопотання та накладення арешту на зазначене в ньому майно.
Згідно положень ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
Чинним кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт майна з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.
Доводи клопотання та додані до нього матеріали містять достатньо даних, які вказують на ті обставини, що автомобіль марки «Toyota» моделі «Rav 4», білого кольору, р.н. НОМЕР_1 може бути використаний як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, є об`єктом кримінально протиправних дій чи набутий кримінально протиправним шляхом, а відтак відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України.
Таким чином, посилання апелянта про недоведеність стороною обвинувачення наявності у арештованого майна ознак речових доказів, є безпідставними.
Щодо доводів представника власника майна про те, що ухвалою слідчого судді вже було скасовано арешт накладений на вказаний автомобіль, то вони на думку колегії суддів не заслуговують на увагу та не є підставою для скасування ухвали слідчого судді.
Таким чином, з урахуванням вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, оскільки надані прокурором матеріали доводять наявність правових підстав для накладення арешту на майно, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.
Керуючись ст.ст. 170, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -
П о с т а н о в и л а:
Ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 22.12.2017 року, якою задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_8 про арешт майна та накладено арешт на речові докази, а саме: транспортний засіб автомобіль марки «Toyota» моделі «Rav 4», білого кольору, р.н. НОМЕР_1 , із встановленим експертним шляхом фактом незаконної заміни номера кузова із невстановленого первинного на інший номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки «Toyota» моделі «Rav 4», р.н. НОМЕР_1 , серії НОМЕР_3 , видане на виробничо-комерційну фірму «КОМПЛЕКТ» ТОВ та ключі до зазначеного транспортного засобу, у вигляді заборони користування та розпорядження будь-кому і будь-яким чином зазначеним вище майном (речовими доказами), залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала Апеляційного суду м. Києва оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________ _________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/2655 /2018 Категорія ст. 170 КПК України
Слідчий суддя суду 1-ї інстанції: ОСОБА_10
Доповідач: ОСОБА_1