АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________
Провадження № 11-сс/790/687/18 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: В порядку КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 травня 2018 року м. Харків
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - Бездітко та ОСОБА_3 ,
секретаря - ОСОБА_4 ,
за участю представника потеппілих - ОСОБА_5 ,
потерпілих - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою третьої особи щодо майна якої вирішується питання арешт ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду міста Харкова від 02 квітня 2018 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Цією ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СУ ГУ НП в Харківській області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001337 від 23.10.2017р. за ч. 3 ст. 135, ч. 3 ст. 286 КК України.
Накладено арешт шляхом заборони відчуження без позбавлення права користування на:
- належні ОСОБА_8 : ? частку будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 236,4м2, житловою площею 125,4м2, опис: будинок літ. "А-2", гараж літ."Б", басейн літ. «Б», баня літ. "Д", за адресою: АДРЕСА_1 розташованого на земельній ділянці кадастровий номер: :00:000:0863, реєстраційний номер 01, цільове призначення: для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови, площа 0,3977 га.; ? частку земельної ділянки кадастровий номер: :00:000:0863, площею 0,3977га, цільового призначення: для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови, адреса: АДРЕСА_1 ;
- належний ОСОБА_10 автомобіль «BMW-520df 10», р.н. НОМЕР_1 , 2012 р.в.
Як зазначено в ухвалі слідчого судді, 29 березня 2018 року до районного суду надійшло клопотання слідчого ОСОБА_9 , погоджене з прокурором ОСОБА_11 , про накладання арешту майна у кримінальному провадженні №0001337 від 23.10.2017р. за ч. 3 ст. 135, ч. 3 ст. 286 КК України.
В обґрунтування клопотання слідчий посилався на проведення СУ ГУ НП в Харківській області судового розслідування у кримінальному провадженні №0001337 від 23.10.2017р. за ч.3 ст.135 , ч.3 ст.286 КК України з обставин того, що 22.10.2017р. близько 1900 ОСОБА_10 керуючи автомобілем 4W-520df 10» р.н. НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони автодороги "Київ-Харків-Довжанський" в напрямку 602 м-рн в м. Харкові в районі буд. № 173 по Салтівському шосе в м. Харкові зіткнувся з автомобілем "ЗАЗ-1105'' р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_12 , що рухався у попутному напрямку. Внаслідок вказаної події водій ОСОБА_12 та пасажир ОСОБА_13 доставлені до лікарні, де останні через деякий час померли.
02.11.2017року ОСОБА_10 за кримінальним провадженням № 0001337 від 23.10.2017 року повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст.286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху підозрюваним, який керував транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (а.с.2-9).
22.12.2017 року на підставі заяви доньки померлого ОСОБА_13 - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань була внесена інформація про вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України завідоме залишення без допомоги ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , які перебували в небезпечному для житті стані і були позбавлені можливості вжити заходи для самозбереження через безпорадний стан, що потягло у подальшому смерть останніх.
У зв`язку з цим в провадженні слідчого відділу розслідувань в сфері транспорту СУ ГУНП в Харківсьюй області перебувало кримінальне провадження № 0001337 від 23.10.2017 року за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України, завідоме залишення без допомоги ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , які перебували в небезпечному для житті стані і були позбавлені можливості вжити заходи для самозбереження через безпорадний стан, що потягло у подальшому смерть останніх та передбаченого ч. З ст. 286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху підозрюваним ОСОБА_10 який керував транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілих ОСОБА_14 і ОСОБА_13 .
Крім того, в клопотанні про арешт майна слідчим зазначено, що 21.03.2018 року потерпілі (позивачі) ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_6 звернулись до органу досудового розслідування (Слідчого управління ГУ НП в Харківській області) з позовною заявою, в якій пред`явили до підозрюваного (відповідача) ОСОБА_10 цивільний позов про стягнення майнової та моральної шкоди у загальній сумі 30 208 288, 81 грн.
Як вбачається з клопотання слідчого, підозрюваний ОСОБА_10 з 07.11.2003 року перебува у шлюбі з ОСОБА_8 по сьогоднішній день, що документально підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_3 виданим 07.11.2003 року, записом у паспорті ОСОБА_8 , записом у паспорті ОСОБА_10 .
Крім того, підозрюваний ОСОБА_10 є власником автомобіля марки BMW, модель 620 DF 10, легкового седану, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_4 , чорного кольору, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , що документально підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , завірена копія якого знаходиться в матеріалах кримінального провадження № 0001337 від 23.10.2017 року.
З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 118347624 документально свідчить, про відсутність реєстрації речових прав на нерухоме майно на ім`я підозрюваного ОСОБА_10 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 118347292 сформованої через веб - сайт, ОСОБА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_7 є власником житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею (кв.м): 236.4, житлова площа (кв.м): 125.4, опис: будинок літ. "А-2", гараж літ."Б", басейн літ."Б", баня літ. "Д", адреса: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :00:000:0863, реєстраційний номер: 01, цільове призначення: для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови, площа: 0.3977 га.
Далі згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 118347292, ОСОБА_8 є власником земельної ділянки кадастровий номер: :00:000:0863, опис об`єкта: площа (га): 0.3977, цільове призначення: для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови, адреса: АДРЕСА_2 , номер запису про право власності: 3150602 дата, час державної реєстрації: 30.10.2013 року 15:30:12.
Отже, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 118347292, документально свідчить, що на ім`я ОСОБА_8 зареєстровані речові права на земельну ділянку - 30.10.2013 року і на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами з 29.08.2014 року, тобто під час шлюбу з підозрюваним ОСОБА_10 , який був зареєстрований - ще 07.11.2003 року.
Крім того, в клопотанні про арешт майна слідчий посилався на зміст ч. 3 ст. 11 ЦК України з якого вбачається, що права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства та ст. 60 СК (Сімейного Кодексу) України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Таким чином, вказане вище майно, за набуте подружжям за час шлюбу, у розумінні ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.
Із вказаних підстав, слідчий посилаючись на вимоги ч.1, п.4 ч.2,ч.6 ст.170 КПК України просив суд задовольнити клопотання та з метою забезпечення цивільного позову накласти арешт на:

- належні ОСОБА_8 : ? частку будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 236,4 м2, житловою площею 125,4 м2, опис: будинок літ. "А-2", гараж літ."Б", басейн літ. «Б», баня літ. "Д", за адресою: АДРЕСА_1 розташованого на земельній ділянці кадастровий номер: :00:000:0863, реєстраційний номер 01, цільове призначення: для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови, площа 0,3977 га.; ? частку земельної ділянки кадастровий номер: :00:000:0863, площею 0,3977га, цільового призначення: для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови, адреса: АДРЕСА_1 ;
- належний ОСОБА_10 автомобіль «BMW-520df 10», р.н. НОМЕР_1 , 201р.в.
Задовольняючи клопотання про арешт майна, слідчим суддею зазначено, що слідчий довів слідчому судді необхідність арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч.І ст.170 КПК України.
Крім того слідчим суддею у відповідності до ч.2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна, враховувано, зокрема, розумність та співрозмірність обмеження права власності завдання кримінального провадження та наслідки арешту майна для підозрюваного та інших осіб.
Разом з тим слідчим суддею вказано, що слідчий у клопотанні не просить накласти арешт з забороною підозрюваного користуватись майном, тому відповідно до ч.4 ст. 173 КПК України слідчий суддя застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна, а саме - шляхом заборони його відчуження без позбавлення права користування.
Не погодившись з ухвалою слідчого судді, 19.04.2018 року ОСОБА_8 подано апеляційну скаргу в якій міститься прохання скасувати ухвалу слідчого судді Київського районного суду міста Харкова від 02 квітня 2018 року.

Крім того, апелянт клопотала поновити строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді від 02 квітня 2018 року з посиланням на те, що оскаржувану ухвалу ОСОБА_8 не отримувала, а дізналася про неї лише 19.04.2018 року з Єдиного реєстру судових рішень.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала слідчого судді незаконна, необґрунтована, винесена з порушеннями КПК України.
Позиція представника потерпілих - адвоката ОСОБА_5 та потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 щодо необхідності відмови в поновленні ОСОБА_8 процесуального строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді необґрунтована.
Оскаржена ухвала слідчого судді виносилась без участі та виклику ОСОБА_8 в порядку передбаченому ч.2 ст.172 КПК України.
Доводи представника потерпілих адвоката ОСОБА_5 щодо того, що ОСОБА_8 не має права подавати апеляційну скаргу безпідставні та неспроможні оскільки не базуються на вимогах КПК України.
ОСОБА_8 яка набула спільне майно в шлюбі з підозрюваним в силу вимог ст.ст.10,21,64-2,174, п.10 ст.393 КПК України гарантовано право на звернення до суду з апеляційною скаргою.
Посилання представника потерпілих - адвоката ОСОБА_5 на те, що суддя-доповідач апеляційного суду мав згідно вимог ст.398 КПК України постановити ухвалу про відкриття апеляційного провадження безпідставне і не обґрунтоване.
Апелянт - ОСОБА_8 при подачі апеляції ставить питання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, а в силу вимог п.4 ч.3 ст. 398 КПК України дане питання вирішується не суддею-доповідачем одноособово, а судом апеляційної інстанції, який слухає справи колегіально.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, тому строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.

Апелянт - ОСОБА_8 , слідчий та прокурор належним чином повідомлені про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися, належним чином про дату та час і місце апеляційного розгляду повідомлені, про поважність свого неприбуття сторони повідомили заявами про слухання справи за їх відсутністі. Відповідно до вимог ч.4 ст. 405 КПК України зазначене не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , представника потерпілих адвоката ОСОБА_5 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши судові матеріали та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з клопотання слідчого та прокурора про арешт майна, вилучене майно автомобіль «BMW-520df 10», р.н. НОМЕР_1 , 2012 р.в. відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України і має доказове значення у кримінальному провадженні (а.с. 2-9).

Матеріали клопотання про арешт майна містять витяг з кримінального провадження № №0001337 від 23.10.2017р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135, ч. 3 ст. 286 КК України ( а.с. 10-11).
Згідно до ст.ст. 214, 223 КПК України після внесення повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування, виконуються слідчі (розшукові) дії спрямовані на отримання (збирання) доказів.

З судових матеріалів вбачається, що є достатні підстави вважати, що автомобіль вказаний в клопотанні відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.
Відповідно ст. 98 КПК України матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші , цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом є речовими доказами по справі. Якщо документи містять зазначені вище ознаки, вони теж є речовими доказами.

Згідно до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

В ч.3 ст.170 КПК України зазначено, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Згідно зі ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, окрім іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (у разі арешту майна з підстав, передбачених п.1 ч.2 ст.170 КПК України).

Клопотання слідчого містить посилання що майно зазначене в ньому є речовими доказами у даному кримінальному провадженні або мають відношення до вчинення кримінального правопорушення, факт чого необхідно перевірити, а також визнані речовими доказами у даному кримінальному провадженні, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, для чого необхідно провести низку слідчих розшукових дій у тому числі експертиз, є необхідність у арешті вказаного майна.

Вищенаведене в належній мірі враховано слідчим суддею при винесенні ухвали.

Крім того, абзац. 2 ч.3 та ч.7 КПК України арешт може бути накладений на майно, на яке раніше накладено арешт.

Як зазначено Європейським Судом з прав людини в п. 58 у справі «Тошева протии Болгарії» - головним для органів державної влади, в тому числі для суддів, є тлумачення та застосування національного законодавства.
Крім того, слідчим та прокурором вірно зазначені посилання на зміст вимог ч. 3 ст. 11 ЦК України, з якого вбачається, що права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Відповідно до приписів ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
З припису ст. 63 СК України випливає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше невстановлено між ними.
З описово - мотивувальної частини п. 2.1. Рішення Конституціїного суду України від 19.09.2012 року за № 17-рп/2012 за справою № 1-8/2012 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, вбачається, відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 Кодексу встановлено, що сім`я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім`єю.
Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Правовий аналіз вимог ч. 3 ст. 11 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 63 СК України свідчить, що належні ОСОБА_8 : ? частка будинку з господарськими будівлями та споруди загальною площею 236,4м2, житловою площею 125,4м2, опис: будинок літ. "А-2", гараж літ."Б", басейн літ. «Б», баня літ. "Д", за адресою: АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :00:000:0863, реєстраційний номер 01, цільове призначення: для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови, площа 0,3977 га.; ? частки земельної ділянки кадастровий номер: :00:000:0863, площею 0,3977га, цільового призначення: для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови, адреса: АДРЕСА_1 є обєктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_10 і ОСОБА_8 в наслідок чого ОСОБА_10 є власником ? частини зазначених об`єктів спільної сумісної власності.
З вищезазначеним погоджується і апеляційна колегія суддів.
Слідчий суддя при накладенні арешту на ? частину вищенаведеного майна належним чином мотивував своє рішення тим, що майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
З прийнятим рішенням слідчого судді також погоджується і апеляційна інстанція.
Зазначення апелянтом про невідповідність застосування норм ч.1 ст. 170 КПК України є необґрунтованим.

Правовий аналіз ч. 1 ст. 170 КПК України дає підстави зробити висновки, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні. П. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, визначає накладення арешту майна з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).
Ч. 1 ст. 171 КПК України визначає субєктів звернення до слідчого судді, суду з клопотанням про арешт майна до яких відносятся прокурор, слідчий за погодженням клопотання з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - субєктом звернення також є цивільний позивач. Правовий аналіз зазначеної норми дає можливість прийти до висновків про те, що прокурор і слідчий за погодженням з прокурором мають право звернення до слідчого судді, суду з клопотанням про арешт майна, утому числі з метою забезпечення цивільного позову, а цивільний позивач має право на звернення до слідчого судді, суду з клопотанням про арешт майна, виключно з метою забезпечення позову.
Більш того ч. 2 ст. 171 КПК України визначає обовязкові елементи клопотання слідчого, прокурора про арешт майна, серед якіх відповідно до п. 1 це підстави і мета відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.
Положення ст. 170 КПК України, а саме п. 4 ч. 2 зазанченої статті визначає мету накладення арешту майна, у тому числі відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).
Отже, аналіз ст. ст. 40, 131, 170, 171 КПК України дає можливість прийти до висновків про те, що прокурор і слідчий за погодженням клопотання з прокурором мають право звернення до слідчого судді, суду з клопотанням про арешт майна, утому числі з метою забезпечення цивільного позову, а цивільний позивач має право на звернення до слідчого судді, суду з клопотанням про арешт майна, виключно з метою забезпечення позову.
Обгрунтовуючи апеляційні вимоги ОСОБА_8 послалася на те, що в клопотанні слідчого, прокурора має бути зазначений розмір завданої кримінальним правопорушенням шкоди, як того вимагає ст. 171 КПК України.
Водночас відповідно до ч. 8 ст. 170 КПК України, вартість майна, яке належить арештувати, повинна бути співрозмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
На томість слідчим в клопотанні вірно зазначено, що поданий потерпілими цівільний позов та загальну сумму майнової і моральної шкоди 30 208 288 грн. 81 коп., що значно більше вартості ? вищезазначеного будинку і земельної ділянки за ціною вказаною підозрюваним ОСОБА_10 , яка складає 3 930 00 грн. а отже вартість майна на яке накладено арешт, з метою забезпечення цивільного позову, значно нижче розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням потерпілим.
Крім того, в силу вимог ч.4 ст.173 КПК України слідчим суддею застосовано найменш обтяжливий спосіб арешту майна лише шляхом заборони відчуження без позбавлення права користування.

При розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею дотримані вимоги ч.ч.2, 4 ст.173 КПК України, зміст ухвали слідчого судді в цілому відповідає вимогам ч.5 ст.173 КПК України. Мотиви прийнятого рішення слідчим суддею викладені в мотивувальній частині ухвали, в цілому відповідають вимогам ст.370 КПК України, з чим погоджується і апеляційний суд.

Посилання апелянта на завищений та необґрунтований розмір моральної шкоди у заявленому потерпілими позові, судова колегія до уваги не приймає і вважає безпідставним, оскільки дане питання має вирішуватись на іншій стадії судового розгляду-судовому провадженні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді обґрунтованою, підстав для її скасування, за доводами апеляційної скарги не вбачає.
Враховуючи викладене, підстав для її скасування ухвали слідчого судді, за доводами апеляційної скарги судова колегія не вбачає.
Керуючись ст.ст.392, 404, 405, 407, 418, 419, 423 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А:
Поновити ОСОБА_8 процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Київського районного суду міста Харкова від 02 квітня 2018 року по справі № 640/16337/17, н/п 1-кс/640/2694/18.
Апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Київського районного суду міста Харкова від 02 квітня 2018 року щодо накладення арешту на майно по кримінальному провадженню № 0001337 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й відповідно до вимог ст.424 КПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Головуючий:

Судді: