Постанова
Іменем України
01 лютого 2018 року

м. Київ
справа № 433/3131/15-к

провадження № 51-439км17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (друга палата):

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора та законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_6 ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 20 березня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000156.
Вироком Троїцького районного суду Луганської області від 22 червня 2016 року
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 156 Кримінального Кодексу України (далі КК України) до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців, без позбавлення права обіймати посади чи займатися певною діяльністю.
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 20 березня 2017 року вирок місцевого суду скасовано, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченого в суді та вичерпанням можливостей їх отримання.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому зазначає, що цей суд розглянув кримінальне провадження з порушенням статей 419, 404 КПК України, не вмотивував належним чином свого рішення про закриття кримінального провадження, переоцінив докази, безпосередньо їх не дослідивши.
У касаційній скарзі законний представник малолітньої також ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду. Вважає, що суд апеляційної інстанції не дотримався загальних засад кримінального провадження щодо безпосередності дослідження доказів, приймаючи рішення про необхідність скасування вироку місцевого суду та закриття кримінального провадження, і без дослідження доказів та допиту свідків дав їм іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції.
У наданих до суду запереченнях захисник ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8 , посилаючись на безпідставність доводів прокурора та законного представника малолітньої потерпілої, викладених у касаційних скаргах, просить залишити скарги без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Вироком районного суду ОСОБА_8 засуджено за те, що він 19 вересня 2015 року о 12:30 год., знаходячись у будинку за місцем свого проживання на АДРЕСА_3 , з наміром вчинення розпусних дій щодо своєї малолітньої внучки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прослідував до спальної кімнати, де остання спала і, розбудивши її, спустив з малолітньої нижню білизну і вчинив розпусні дії щодо останньої.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав подану скаргу та касаційну скаргу законного представника неповнолітньої, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги прокурора та законного представника неповнолітньої підлягають до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених указаним Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості й достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед установленої сили.
Відповідно до ч.4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засіданні або які було отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.
Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих сторонами обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.
Отже, якщо апеляційний суд при перевірці кримінального провадження в порядку апеляційної процедури вбачає можливу відсутність достатніх доказів для доведення винуватості засудженої особи в обсязі пред`явленого обвинувачення або вбачає можливість поліпшення становища такої особи в інший спосіб, він повинен за власною ініціативою безпосередньо дослідити необхідні докази, адже до цього спонукають завдання кримінального провадження та необхідність дотримання інших його засад, зокрема верховенства права, презумпції невинуватості й забезпечення доведеності винуватості.
Переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , апеляційний суд не дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.
Так, обґрунтовуючи свої твердження про відсутність достатніх доказів для доведеності обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 156 КК України, апеляційний суд зазначив в ухвалі, що жодними доказами не доведено факту вчинення ним розпусних дій щодо малолітньої ОСОБА_6 . При цьому суд апеляційної інстанції обмежився допитом у судовому засіданні лише обвинуваченого, та експерта, а також дослідженням висновку комплексної психолого-психіатричної експертизи від 15 листопада 2016 року № 213 і, не дослідивши безпосередньо інших доказів, покладених судом першої інстанції в основу обвинувального вироку, дійшов переконання про відсутність достатніх доказів винуватості особи, вичерпаність можливостей їх отримання та необхідність закриття кримінального провадження - тобто надав іншу оцінку дослідженим місцевим судом доказам без посереднього їх дослідження.
Між тим, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні ним розпусних дій щодо малолітньої ОСОБА_6 місцевий суд у вироку обґрунтував показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , поясненнями експерта ОСОБА_15 , яких безпосередньо допитав у судовому засіданні та дослідженими письмовими доказами - протоколами проведення слідчого експерименту від 25 вересня та 21 жовтня 2015 року, висновком судово-медичного експерта від 22 вересня 2015 року № 119.
Протесуд апеляційної інстанції зазначених доказів не дослідив і належним чином не оцінив.
Отже, апеляційний суд не мав права дати іншу оцінку доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, безпосередньо не дослідивши їх на підтвердження або спростування фактичних обставин кримінального провадження.
Таким чином, на думку колегії суддів, рішення апеляційного суду про скасування обвинувального вироку місцевого суду із закриттям кримінального провадження щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 156 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю достатніх доказів для доведення його винуватості в суді та вичерпанням можливостей отримання цих доказів ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а тому воно на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підлягає скасуванню, а провадження - призначенню на новий розгляд у цьому суді.

Під час нового розгляду суду належить урахувати вказівки суду касаційної інстанції, ретельно перевірити доводи, наведені в апеляційних скаргах, безпосередньо дослідити необхідні докази за наявності для цього підстав, у сукупності проаналізувати їх, зважаючи також на правові позиції, викладені у висновках Верховного Суду України, й ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, яке б відповідало положенням ст. 370 КПК України.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора та законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_6 ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 20 березня 2017 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3