Справа № 487/4572/17
Провадження № 1-в/487/135/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.09.2017 року Заводський районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , засудженого - ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві клопотання про звільнення від відбування покарання у зв`язка із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, -

ВСТАНОВИВ:

31.08.2017 року захисник в інтересах засудженого ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про звільнення від відбування покарання у зв`язка із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.03.2002 року, яким ОСОБА_4 за ст. 189 ч. 2 КК України засудженого до позбавлення волі строком на 4 роки .

В клопотанні зазначив, що 07.03.2002 року ОСОБА_4 засуджений вироком Заводського районного суду м. Миколаєва за ч.2 ст. 189 КК України до 4 років позбавлення волі, 14.03.2002 року ухвалою апеляційного суд Миколаївської області вирок від 07.03.2002 року залишено без змін та вирок 14.03.2002 року набрав законної сили.
При оголошенні вироку, у зв`язку з сімейними обставинами, погіршенням стану здоров`я його вагітної дружини, ОСОБА_4 виїхав до м. Кременчука та не був присутнім, вважав, що його судом було виправдано. Через деякий час повернувся за місцем його реєстрації, на той час в гуртожитку по АДРЕСА_1 , працівники правоохоронних органів його не розшукували. Після чого він знову переїхав до м. Кременчук, де проживав зі своєю родиною. З 07.02.2002 року постійно офіційно працював, не від кого не переховувався, у зв`язку з працевлаштуванням в Російської Федерації, декілька разів офіційно перетинав державний кордон України, Росії, Білорусії, Казахстану. У серпні 2007 року знявся з реєстрації в м. Миколаєві та зареєструвався в АДРЕСА_2 , за цей період ніяких злочинів не вчиняв. Проте, 16.08.2017 року ОСОБА_4 був заарештований та перебуває у СІЗО м. Миколаєва. На день затримання ОСОБА_4 з дня набрання вироком законної сили минуло більше 15 років та строк давності 15 років не був перерваний.
Посилаючись на те, що злочин був вчинений 01.08.2001 року, під час дії КК України в редакції 1960 р., виходячи з п.11 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення, при розгляді цього клопотання відносно ОСОБА_4 поширюються норми КК України 1960 р., оскільки положення КК України 2001 року порівняно з нормами КК України 1960 р. не пом`якшують кримінальну відповідальність щодо питання про звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, тому вирішуються на підставі ст. 49 КК України в редакції 1960 р.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 та його захисник підтримали клопотання та просили про його задоволення та звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі, призначеного вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.03.2002 року, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.
В судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення клопотання та звільненняОСОБА_4 від відбування покарання, призначеного вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.03.2002 року, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку посилаючись на те, що ОСОБА_4 був засуджений до покарання у виді 4 років позбавлення волі, вирок суду набрав законної сили, проте ухилявся від виконання вироку, у зв`язку з чим був оголошений у розшук за ОРС «Розшук» №0304006 від 17.04.2004 року, проводились розшукові дії, матеріли ОРС суду пред`явити неможливо, у зв`язку з тим, що вказані матеріали ОПС засекречені . 16.08.2017 року ОСОБА_4 був розшуканий та затриманий в м. Кременчук, після чого направлений до СІЗО м. Миколаєва для подальшого відбування покарання.
Суд, заслухавши учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного:
Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.03.2002 року ОСОБА_4 за ст. 189 ч. 2 КК України засудженого до позбавлення волі строком на 4 роки, при цьому судом було вирішено щодо зміни міри заповідного заходу на арешт, з утриманням в СІЗО м. Миколаєва, взявши під варту безпосередньо після проголошення вироку.

При проголошенні вироку ОСОБА_4 не був присутнім, в матеріалах кримінальної справи відсутні дані про отримання ним копії вироку.

07.03.2002 року №1357 начальнику Заводського РВ ММУ направлено виписку вироку суду щодо взяття під варту ОСОБА_4 для виконання.

Вказаний вирок залишений без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14.05.2002 року, набрав законної сили та підлягає виконанню.
23.05.2002 року №3069 до Заводського РВ ММУ направлено вирок суду від 07.03.2002 року відносно ОСОБА_4 , для виконання. Даних про виконання вироку відносно ОСОБА_4 не надано.

17.08.2017 року за №8015/52-17 до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшло повідомлення про затримання 16.08.2017 року ОСОБА_4 та подальшого направлення його до СІЗО м. Миколаєва.

Згідно матеріалів кримінальної справи, ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 01.08.2001 року вимагали від потерпілого передачі грошових коштів в сумі 1000 грн., продовжили свої злочинні дії 04.09.2001 року та 05.09.2001 року за попередньою змовою, з метою вимагання грошових коштів, погрожуючи нанесенням тяжких тілесних ушкоджень вимагали 1000 грн., які останнім передав потерпілий.

Кримінальна справа відносно ОСОБА_4 була порушена 05.09.2001 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України, в редакції Кримінальний кодекс України 2001 року.

Тому питання щодо звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, вирішуються на підставі ст. 80 КК України в редакції 2001 року.
Посилання захисника засудженого щодо вирішення клопотання на підставі ст. 49 КК України в редакції 1960 р. суд вважає безпідставними.

При цьому, положення Кримінальний кодекс України 2001 року ( ст. 80 КК) не отягчають порівняно з нормами КК України 1960 р. (ст. 49 КК) кримінальну відповідальність щодо питання про звільнення від відбування покарання у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.
Так, згідно ст. 80 ч.1 п. 3 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у строк п`ять років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засуджені до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин.

Окрім того, ч.3 ст.80 КК України передбачено положення щодо зупинення перебігу строку давності у разі, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання, а строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.
У ч.4 ст.80 КК України також передбачено положення про те, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення строку давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину.
Відповідно до ст. 152 КВК України однією із підстав звільнення від відбування покарання є закінчення строків давності виконання обвинувального вироку.
Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 24.12.2015 року по справі №5-324кс15 правова природа звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності його виконання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати сама до себе правообмеження, які виходять з його змісту, - це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.
Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.
За таких обставин застосування ст. 80 КК України передбачає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та факту ухилення засудженим від його відбування, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності.

Таким чином, держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання. Вирішувати питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду можливо лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання.
Судом встановлено, що строк давності виконання вироку щодо ОСОБА_4 не переривався і формально минув, що відповідає положенням п. 3 ч. 1 ст. 80 КК України, згідно з яким особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом п`яти років у разі засудження до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин.

ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 189 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України, віднесено законом до тяжких злочинів та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Крім того, ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом, питання вирішення якого належить до компетенції суду, а отже, цей факт слід встановлювати з дотриманням вимог процесуальної форми.

Зокрема, редакція ч. 3 ст. 80 КК України певним чином співвідноситься зі ст.ст. 389, 390 цього Кодексу, оскільки ухилення від відбування покарання, про яке йдеться у частині третій статті 80 Загальної частини КК, у своєму конкретному прояві відповідає складу одного із злочинів, передбачених зазначеними статтями Особливої частини КК. Отже, роблячи висновок про ухилення особи від відбування покарання при застосуванні ч. 3 ст. 80 КК, суд тим самим фактично визнає її винною у вчиненні нового злочину. Таке правозастосування суперечить частині першій статті 62 Конституції України, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Таким чином, вирішувати питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду можливо лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання.

Проте, судом встановлено, що ОСОБА_4 07.03.2002 року при оголошенні вироку, яким йому призначене покарання у виді позбавлення волі та до набрання вироком законної сили змінена міри запобіжного заходу на арешт, з утриманням в СІЗО м. Миколаєва, взявши під варту безпосередньо після проголошення вироку, присутнім не був, відсутні дані про вручення копію вироку до 17.08.2017 року.

В судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги апеляційним судом Миколаївської області також був відсутнім.

Згідно наданих суду документів, ОСОБА_4 на час винесення йому вироку був зареєстрований у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , був знятий з реєстрації місця проживання 14.08.2007 року, та з 18.08.2007 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , про свідчать відмітки у паспорті громадянина України ОСОБА_4 . При цьому, саме в м. Кременчук 16.08.2017 року ОСОБА_4 був затриманий.

Крім того, згідно трудовий книжки , з 06.05.2002 року до 29.05.2009 року офіційно працював на різних посадах на підприємствах в Російської Федерації, що також підтверджується Дозволами на роботу іноземних громадян або осіб без громадянства, виданих Міністерством внутрішніх справ Російської Федерації та в указаний період неодноразово офіційно перетинав державний кордон України.
При цьому, з 24.11.2009 року офіційно прийнятий на роботу до Кременчуцького учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих, а з 12.10.2010 року прийнятий на роботу до ТОВ НВФ «Техвагонмаш» та звільнений з посади 08.07.2016 року за угодою сторін.
25.03.2011 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до довідки Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_4 після 2002 року по теперішній час до кримінальної відповідальності не притягувався.
Водночас, не вирішувалось відносно останнього питання щодо притягнення до кримінальної відповідальності за ухилення від виконання покарання, пов`язаного з позбавленням волі, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.390 КК України.

Під час розгляду даного клопотання прокурором суду не надано жодного доказу, крім довідки №8924/52-2017 від 13.09.2017 року начальника Заводського ВП ГУ НП в Миколаївській області про оголошення ОСОБА_4 у розшук за ОРС «Розшук» №0304006 від 17.04.2004 року, який б свідчив про ухилення ОСОБА_4 від відбування призначеному йому покарання протягом 15 років, а також доказів вчинення правоохоронними органами дій щодо розшуку засудженого ОСОБА_4 протягом всього часу.

Отже, в матеріалах кримінальної справи відсутні дані про ухилення ОСОБА_4 від відбування покарання, призначеного вироком, а відтак підстави для зупинення перебігу строку виконання обвинувального вироку і застосування ч. 3 ст. 80 КК України.

Таким чином, суд приходить до переконання про задоволення клопотання захисника в інтересах засудженого ОСОБА_4 про звільнення його від відбування покарання у зв`язка із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

При цьому, суд вважає, що ОСОБА_4 слід негайно звільнити з-під варти в залі суду.

Керуючись ст. 80 КК України, ст. 152 КВК України, ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
Клопотання захисника в інтересах засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання у зв`язка із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку задовольнити.
ЗвільнитиОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчука Полтавської області, громадянина України від відбування покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі, призначеного вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.03.2002 року за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.
Звільнити ОСОБА_4 з-під варти в залі суду.
Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Миколаївської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1