У Х В А Л А

10.05.2017 року місто Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю представника власника майна ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора у кримінальному провадженні № 0000062 - прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби управління нагляду у кримінальному провадженні молодшого радника юстиції ОСОБА_4 про арешт майна, -

В С Т А Н О В И В :

Прокурор звернувся до слідчого судді з вищевказаним клопотанням, яке мотивовано тим, що Слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000062 за ч. З ст. 204, ч. 1 ст. 388 КК України.

Встановлено, що службові особи ТОВ «Стейт Оіл» (, Київська область м. Обухів, вул. Київська, 25), що входять до групи БРСМ, в період 2014- 2016 років, незаконно виготовляють підакцизні товари (бензин, дизельне паливо) з недоброякісної сировини та незаконно збувають їх через АЗС, що розташовані на території Закарпатської області, що може призвести до тяжких наслідків.

Так, 21.11.2016 до СУФР ГУ ДФС у Закарпатській області за вх. №2235 надійшли матеріали з ОУ ГУ ДФС у Закарпатській області про протиправні діяння службових ТОВ «Стейт Оіл». Відповідно до отриманих матеріалів встановлено, що ТОВ «Стейт Оіл» через мережу АЗС групи «БРСМ» на території Закарпатської області здійснює реалізацію бензину та дизельного пального з відхиленням від норм ДСТУ, тобто не якісними підакцизними товарами (копія висновку №2287 від 12.08.2016).

Так, за адресою: Закарпатська область, Берегівський р-н, с. Яноші, вул. Головна, 1 "В" знаходиться автозаправна станція за допомогою якої здійснюється зберігання та реалізація нафтопродуктів, які не відповідають ДСТУ.

23.11.2016 року винесено клопотання про проведення обшуку та Ужгородським міськрайонним судом винесено ухвалу про задоволення клопотання.

24.11.2016 року на підставі ухвали слідчого судді ОСОБА_1 . Ужгородського міськрайонного суду проведено обшук території, виробничих, адміністративних, складських, офісних та інших приміщеннях, які знаходяться за адресою: Закарпатська область, Берегівський р-н, с. Яноші, вул. Головна, 1 "В", що належить на праві власності ТОВ «НАФТАЗАХІД» . Орендарем виступає підприємство ТОВ «Стейт-Оіл».

В ході проведеного обшуку території АЗС виявлено, вилучено майно, паливно- мастильні матеріали, які згідно акту прийому-передачі ТМЦ на відповідальне зберігання від 24.11.2016 передані на відповідальне зберігання ОСОБА_5 - начальнику структурного підрозділу АЗС ТОВ «Стейт Оіл», що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Берегівський р-н, с. Яноші, вул. Головна, 1 "В".

Таким чином нафтопродукти, які знаходяться за адресою: Закарпатська область, Берегівський р-н, с. Яноші, вул. Головна, 1 "В", містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Згідно ст. 38 КПК України орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

На підставі вищевикладеного, 25 листопада 2016 року вищевказана автозаправна станція яка знаходиться за адресою: Закарпатська область, Берегівський р-н, с. Яноші, вул. Головна, 1 "В" та вищевказані нафтопродукти були визнані речовими доказами по кримінальному провадженню.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно автозаправна станція яка знаходиться за адресою: Закарпатська область, Берегівський р-н, с. Яноші, вул. Головна, 1 "В", належить на праві власності підприємству ТОВ «НАФТАЗАХІД » . Орендарем даної установки виступає підприємство ТОВ «Стейт- Оіл».

Прокурор в судове засідання не з"явився.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні проти клопотання заперечив, просив суд відмовитив його задоволенні, надав суду письмові заперечення.

Слідчий суддя, заслухавши думку учасників розгляду, вивчивши надані прокурором матеріали до клопотання , зваживши доводи викладені у клопотанні, в запереченнях , приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 3 ст. 170 цього Кодексу У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Отже, з клопотання та доданих до нього матеріалів випливає той факт, що слідчий, прокурор усупереч наведеним положенням ст. 98 КПК України не визнав товарно - матеріальні цінності речовими доказами, як такими, що зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у матеріалах провадження відсутні будь які докази в підтвердження підстав чи розумних підозр уважати, що арештоване майно набуте злочинним шляхом, є об`єктом вчинення вказаного кримінального правопорушення; слідчим, прокурором у клопотанні не вказується та не доведено, те, що арешт на товарно - матеріальні цінності, необхідно накласти з метою запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно вимог ст. 171 ч.2 КпКУ У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Зі змісту ч. 2 ст. 173 КПК України передбачається, що при вирішенні питання про арешт майна суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручан¬ня в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «Агосі проти Сполученого Королівства» від 24 жовтня 1988 року «Agosi v. UK»). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення у справах «ОСОБА_8 проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Європейський Суд з прав людини також наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява №48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Європейський Суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52).

На підставі вищенаведеного слідчій суддя дійшов висновку, що, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Відповідно до ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, а згідно ч.5 ст.132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Враховуючи вищенаведене, оскільки підстави накладення арешту прокурором не доведені, вимоги ст. 171 ч.2 КпКУ не дотримано, необхідність такого відсутня, клопотання не містять будь-яких відомостей на обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, як накладення арешту на автозаправну станцію та нафтопродукти , що не обґрунтовано прокурором і в судовому засіданні у зв"язку з його неявкою, вважаю, що в задоволенні даного клопотання слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 40, 131, 132, 170-173, 175, 309 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ :

У задоволенні клопотання прокурора у кримінальному провадженні № 0000062 - прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби управління нагляду у кримінальному провадженні молодшого радника юстиції ОСОБА_4 про арешт майна - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1