Справа № 367/2247/18
Провадження № 1-кс/367/437/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 березня 2018 року м.Ірпінь

Слідчий суддя Ірпінського міського суду Київської області ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого СВ Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області,-

в с т а н о в и в:
29.03.2018 року до Ірпінського міського суду Київської області надійшла зазначена вище скарга на бездіяльність посадових осіб Ірпінського ВП ГУ Національної поліції в Київській області, в якій скаржник просить визнати дії (бездіяльність) слідчого СВ Ірпінського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_4 , які виразились у невиконанні приписів ст. 220 КПК України незаконними та зобов`язати слідчого СВ Ірпінського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_4 у триденний строк або задовольнити клопотання або надати постанову про відмову в задоволенні клопотання для можливості її оскарження.

Дослідивши матеріали скарги, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно вимог чинної ч. 2 ст. 132 КПК України клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться (зареєстрований) орган досудового розслідування як юридична особа.

У разі якщо фактичне місцезнаходження структурного підрозділу органу досудового розслідування відрізняється від зареєстрованого місцезнаходження органу досудового розслідування як юридичної особи, подання та розгляд клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження здійснюються виключно слідчим суддею місцевого суду за зареєстрованим місцезнаходженням органу досудового розслідування як юридичної особи.

Разом з тим п. 4 § 2 розділу 4 Закону України № 2147-VIII зазначено, що підпункти 11-27, 45 пункту 7 § 1 цього розділу (тобто тими, якими внесено зміни в тому числі й до ст. 132 КПК України) вводяться в дію через три місяці після набрання чинності цим Законом, не мають зворотної дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін.
Слід зазначити, що згідно вимог ч. 1 ст. 5 КПК України процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Зміст та форма кримінального провадження згідно ч. 1 ст. 7 КПК України повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, серед іншого відноситься принцип законності.
Принцип законності регламентований ст. 9 КПК України, який означає, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першої статті 7 цього Кодексу.
Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу.
Суд зазначає, що зазначені зміни до КПК України не встановлюють відповідальність осіб у розумінні вимог ст. 58 Конституції України, а лише визначають порядок кримінального провадження, а відтак зворотної дії в часі вказані зміни мати не можуть. Зазначену позицію у своєму рішенні від 17 грудня 2015 року висловлював Верховний Суд України (справа № 5-205кс15).

Фактично перехідними положеннями вказаного Закону встановлено правову колізію, коли одночасно діють дві взаємовиключні норми, адже п. 4 § 2 розділу 4 Закону суперечить ст. 5 КПК України, яка в даному випадку є спеціальною, оскільки безпосередньо визначає правила дії процесуального закону в часі.

Суд зазначає, що вимога «передбачуваності», «правової визначеності» сформульована Європейським судом з прав людини (рішення у справі «Мелоун проти Сполученого Королівства» (Malone v. United Kingdom), від 2 серпня 1984 року, п. 67, рішення у справі «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, п. 56, ЄСПЛ 2000-ІІ) і полягає в тому, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі у разі потреби, за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку.

Отже існування двох взаємовиключних норм не тільки є нелогічним, а й незаконним, оскільки порушує визначальний правовий принцип, тому, з огляду на загальні засади кримінального процесу, у випадку розгляду клопотань про забезпечення заходів кримінального провадження, які існували на момент набрання чинності п.п.11-27, 45 пункту 7 § 1 розділу 4 Закону, слід керуватися саме ст. 5 КПК України, яка діє винятково на час вчинення тієї чи іншої процесуальної дії та прийняття того чи іншого процесуального рішення.

Таким чином суд вважає, що, виходячи з вимог ст.ст. 5 і 9 КПК України, в даному випадку підлягають застосуванню саме вимоги чинної ст. 132 КПК України, які імперативно регламентують розгляд клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження виключно слідчим суддею за місцем розташування згаданого в цій статті.

Встановлено, що відповідно до вимог ст.ст. 13 і 15 Закону України «Про національну поліцію», Постанови КМУ від 16.09.2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» місцезнаходженням органу досудового розслідування як юридичної особи в даному випадку є саме місцезнаходження ГУ НП в Київської області.
Суд звертає увагу й на те, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом встановленим законом.
Словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Вказаний термін передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. З огляду на це, не вважаються «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі своєї ж практики (справа «Занд проти Австрії», «Сокуренко і Стригун проти України»).
Чинні норми ст.ст. 5, 9 і 132 КПК України не дозволяють Ірпінському міському суду Київської області розглядати вказану скаргу, коли норми прикінцевих положень Закону України № 2147-VIII, істотно і прямо їм суперечать, не підлягають застосуванню з підстав викладених вище.

При цьому суд звертає увагу на те, що жодна чинна норма КПК України не дає право й повноважень Ірпінському міському суду Київської області розглядати вказану скаргу. Єдиним чинним критерієм визначення підсудності розгляду таких скарг є територіальне розміщення місцевого суду за місцем реєстрації юридичної особи органу досудового розслідування, тобто ГУ НП в Київській області, яким не є Ірпінський міський суд Київської області.
Беручи до уваги викладене вказана скарга цьому суду не підсудна, яка чинним вимогами КПК України не відповідає і підлягає поверненню скаржнику за аналогією вимог ч. 3 ст. 151, ч. 2 ст. 156 КПК України та на підставі п.2 ч.2 ст.304 КПК України.
Таким чином суд вважає, що згідно чинних вимог ст.ст. 5, 9, 132,304 КПК України, дана скарга підлягає розгляду виключно слідчим суддею місцевого суду за зареєстрованим місцезнаходженням органу досудового розслідування (ГУ НП в Київській області) як юридичної особи, яким у даному випадку повинен бути виключно Шевченківський районний суд м. Києва.

На підставі викладеного і керуючись статтями 5, 9, 132 КПК України,-

у х в а л и в :
Скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого СВ Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області повернути скаржнику для подання до належного суду.

Ухвала може бути оскаржена протягом 5 днів з дня отримання її копії шляхом подання апеляції безпосередньо до Апеляційного суду Київської області.

Слідчий суддя ОСОБА_1