Постанова
Іменем України
05 квітня 2018 року

м. Київ
справа № 759/7120/16-к

провадження № 51-968км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002580, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, зареєстрованого на АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , громадянина України, раніше судимого: 09 грудня 2009 року вироком Шевченківського районного суду м. Києва за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі; 04 жовтня 2011 року вироком Шевченківського районного суду м. Києва за ч.3 ст. 185, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців позбавлення волі, 14.02.2014 року звільнений на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області умовно - достроково від відбування покарання на не відбуту частину покарання -11 місяців 9 днів;
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 (епізоди за 6 лютого 2016 року щодо ОСОБА_8 , 07 квітня 2014 року щодо ОСОБА_9 , 15 квітня 2016 року щодо ОСОБА_10 ) та ч. 2 ст. 185 КК України (епізод за 22 квітня 2016 року щодо ОСОБА_11 ) та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_6 даних кримінальних правопорушень. Засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України (епізоди за 25 січня 2016 року щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ) до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки; за ч. 2 ст. 186 КК України (епізоди за 25 лютого 2016 року щодо ОСОБА_15 , 17 березня 2016 року щодо ОСОБА_16 ) до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підстав ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. Вирішено питання щодо цивільних позовів та речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він 24 січня 2016 року у невстановлений слідством час зустрівся із ОСОБА_17 , з яким у невстановленому місці та обставинах, домовились про скоєння крадіжок чужого майна з автомобілів громадян, з метою обернення його на свою користь та особистого збагачення, чим вступили між собою в попередню змову.

Після цього, ОСОБА_6 25 січня 2016 разом із ОСОБА_17 , реалізуючи свій злочинний умисел на повторне таємне викрадення чужого майна, знаходячись біля будинку № 5 на бул. Кольцова в м. Києві, за допомогою заздалегідь підготовленого предмету, ОСОБА_6 розбив скло автомобіля «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак НОМЕР_1 , а ОСОБА_17 проник всередину даного автомобіля, звідки повторно, таємно викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_12 на загальну суму 700 грн. Після цього, вони з викраденим чужим майном з місця вчинення злочину втекли, розпорядившись ним на власний розсуд, завдавши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 700 грн.
Крім цього, ОСОБА_6 25 січня 2016 року, діючи погоджено за попередньою домовленістю з ОСОБА_17 знаходячись біля будинку №3 на бул. Кольцова в м. Києві, за допомогою заздалегідь підготовленого предмету, розбив скло автомобіля «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_2 , і разом з ОСОБА_17 проникли всередину вищевказаного автомобіля, звідки, діючи погоджено між собою, повторно, таємно викрали чуже майно, яке належить ОСОБА_13 , а всього майна на загальну суму 1300 грн. Після цього, з викраденим майном з місця вчинення злочину втекли, розпорядившись ним на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_13 матеріальну шкоду на вказану суму.
Крім цього, ОСОБА_6 25 січня 2016 року, діючи погоджено за попередньою домовленістю з ОСОБА_17 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, знаходячись біля будинку № 1 на вул. В. Кільцева дорога в м. Києві, ОСОБА_6 , за допомогою заздалегідь підготовленого предмету, розбив скло автомобіля «Chevrolet Cruze», державний номерний знак НОМЕР_3 , належний ОСОБА_14 , а ОСОБА_17 проник всередину вищевказаного автомобіля, та повторно, таємно викрали чуже майно, яке належить ОСОБА_14 , а всього майна на загальну суму 2090 грн. Після цього, вони з викраденим чужим майном з місця вчинення злочину втекли, розпорядившись ним на власний розсуд, завдавши потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.
Крім цього, ОСОБА_6 25 лютого 2016 приблизно о 19:00 год., знаходячись на пр. Л.Курбаса, 19-А в м. Києві відкрито викрав, вирвавши з руки ОСОБА_15 мобільний телефон «іPhone 6» білого кольору, чим завдав потерпілому ОСОБА_15 матеріальну шкоду на загальну суму 18 617 грн. З викраденим чужим майном ОСОБА_6 з місця вчинення злочину втік, розпорядитись ним на власний розсуд.
До того ж, він же 17 березня 2016 року приблизно о 20:30 год, знаходячись біля будинку № 10 по вул. Семашка у м. Києві, вирвав з руки ОСОБА_16 , мобільний телефон «Самсунг» GT 19152, вартістю 3500 грн., а всього майна на загальну суму 3755 грн. З викраденим ОСОБА_6 з місця вчинення злочину втік, розпорядившись ним на свій власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_6 своїми умисними діями вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України, а саме: таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб, та відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно.
Одночасно, суд першої інстанції визнав невинуватим ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 (епізоди за 06 лютого 2016 року щодо ОСОБА_8 , 07 квітня 2016 року щодо ОСОБА_9 , 15 квітня 2016 року щодо ОСОБА_10 ) та ч. 2 ст. 185 КК України (епізод за 22 квітня 2016 року щодо ОСОБА_11 ) та виправдав останнього за недоведеністю вчинення ним даних кримінальних правопорушень.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисникпросить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. При цьому вказує на те, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України та у ньому всупереч вимог ст. 419 КПК України, не надано належну оцінку доводам його апеляційної скарги про недоведеність вини засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України щодо потерпілого ОСОБА_15 (епізод від 25 лютого 2016 року).
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу не надходило.
У судовому засіданні захисник та засуджений підтримав подану скаргу, прокурор заперечував проти задоволення скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Стаття 434 КПК України передбачає, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновки суду про винність засудженого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України (епізоди щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ), ч. 2 ст. 186 КК України (епізоди щодо ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ) за обставин встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органами досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку. Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України, є законним та вмотивованим.
Так, судом правильно зроблений висновок на підставі показань потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_17 які вони надавали в судовому засіданні, та які є послідовними і такими, що узгоджуються між собою, а також протоколами огляду місця події від 25 лютого та 18 березня 2016 року, огляду предметів та фототаблиці до нього від 22 лютого 2016 року, прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 25 лютого 2016 року від ОСОБА_15 та від 17 березня 2016 року від ОСОБА_16 . Крім того, судом було враховано й інші докази по кримінальному провадженню.
Зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що суд, відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України,у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив та зазначив місце, час, мотив та спосіб вчинення злочинів, його наслідки, зазначив дії і роль засудженого.
Судом об`єктивно, повно і всебічно встановлено обставини кримінального провадження. Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності, доказів та їх достатності для постановлення вироку. В основу обвинувального вироку покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.
Дії засудженого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України (епізоди щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ), ч. 2 ст. 186 КК України (епізоди щодо ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ) кваліфіковано судом правильно.
Доводи касаційної скарги захисника про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України, оскільки, апеляційний суд не надав відповідей на доводи його апеляційної скарги, є необґрунтованими з таких підстав.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, захисником ОСОБА_7 було подано апеляційну скаргу, в якій останній просив переглянути вирок місцевого суду, при цьому посилався на недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, вказував на неналежну оцінку судом доказів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Так, розглядаючи кримінальне провадження, апеляційний суд ретельно перевірив об`єктивність оцінки наведених у вироку доказів. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено, а стосовно доводів апеляційної скарги, наведено відповідні мотиви їх необґрунтованості. Тому підстав для сумніву в правильності оцінки зібраних доказів у колегії суддів немає з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції передбачених ст. 438 КПК України.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 дотримався вимог ст. 419 КПК України, належним чином проаналізував всі доводи поданої на вирок місцевого суду апеляційної скарги захисника, на кожний з доводів дав вичерпну відповідь .
Призначене покарання засудженому ОСОБА_6 визначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам статей 65, 70 КК України.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого, касаційна скарга має бути залишена без задоволення, а ухвала апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3