Ухвала
Іменем України
12 лютого 2018 року
м. Київ
Провадження № 51-3413 ск 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 листопада 2017 року,

встановила:
Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_4 в якій вона просила скасувати постанову старшого слідчого СВ прокуратури Кіровоградської області ОСОБА_5 від 15.08.2017 року про відмову в задоволенні клопотання про визнання її потерпілою, у кримінальному провадженні №000190 від 09.08.2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 листопада 2017 року вищезазначену ухвалу слідчого судді залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Як вбачається із змісту касаційної скарги, скаржник порушує питання про перегляд оскаржуваної ухвали у касаційному порядку.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши наведені в касаційній скарзі доводи, дослідивши додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити у зв`язку із тим, що оскаржуване судове рішення не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як визначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (пункт 27), що держава, яка створює суди апеляційної чи касаційної інстанцій, має забезпечити, щоб особи, які відповідають перед законом, мали можливість користуватись всіма фундаментальними гарантіями статті 6 Конвенції в провадженнях у цих судах (див., наприклад, рішення у справі «Делкурт проти Бельгії» (Delcourt v. Belgium), від 17 січня 1970 року, пункт 25, Серія А, № 11). Суд повторює, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія А, № 93).

А нормами КПК України чітко визначений порядок розгляду скарг слідчим суддею та оскарження його рішень в апеляційному порядку.

Так, згідно з ч. 4 ст. 424 КПК України ухвала слідчого судді після її перегляду в апеляційному порядку, а також ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на таку ухвалу з прийняттям рішення по суті апеляційних вимог оскарженню в касаційному порядку не підлягають.

Отже, ОСОБА_4 подала касаційну скаргу на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають оскарженню в касаційному порядку.

Крім того, ОСОБА_4 у касаційній скарзі порушує питання про перегляд ще однієї ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 03 жовтня 2017 року, однак з її змісту вбачається, що вона не відноситься до даного провадження, а тому не може бути оскаржена в одній касаційній скарзі.
Керуючись пунктом 1 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 листопада 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3