Провадження № 1-в/317/1/2017
Справа № 317/2571/16-к
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарях ОСОБА_2

ОСОБА_3

за участі:

прокурорів ОСОБА_4

ОСОБА_5

ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8

ОСОБА_9

представників органу виконання покарань ОСОБА_10

ОСОБА_11

ОСОБА_12

ОСОБА_13

ОСОБА_14

засудженого ОСОБА_15

захисника засудженого ОСОБА_16

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Біленьківською виправною колонією № 99 в приміщенні Запорізького районного суду Запорізької області клопотання в порядку ст. 84 КК України адвоката ОСОБА_16 в інтересах засудженого ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Коканд Ферганської області республіки Узбекистан, громадянина Російської Федерації, освіта середня, проживав за адресою: АДРЕСА_1 ,

засудженого вироком Якимівського районного суду Запорізької області від 23.12.2013 р., зміненим ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04.06.2014 р., за ч. 1 ст. 115 КК України до 13 років позбавлення волі,-

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького районного суду Запорізької області надійшло клопотання адвоката ОСОБА_16 в інтересах засудженого ОСОБА_15 в порядку ст. 84 КК України. Первісно у клопотанні, що датоване 02.06.2016 р., заявник просив ОСОБА_15 зменшити строк покарання керуючись ст. 84 КК України за правилами ст. 72 КК України з 12 липня 2013 року по 12 січня 2018 року. Свої вимоги заявник мотивував тим, що вироком Якимівського районного суду Запорізької області від 23.12.2013 р., зміненим ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04.06.2014 р., ОСОБА_15 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до 13 років позбавлення волі. Згідно з випискою із медичної карти амбулаторного хворого медичної частини БВК № 99 ОСОБА_15 були встановлені наступні діагнози: гіпертонічна хвороба 2 ст.; ВІЛ-інфекція ІV кл.ст., важка імуносупресія; волосата лейкопатія язика; хронічний простатит; гіпертонічна хвороба 3 ст.; хронічний пієлонефрит. ОСОБА_15 скаржиться на сильне погіршення загального стану здоров`я і його самопочуття, швидку стомлюваність, слабкість, емоційну нестабільність. При найменшій завантаженості у нього починають тремтіти руки і ноги, виступає холодний піт, прискорюється серцебиття. Отже стан здоров`я ОСОБА_15 з кожним днем погіршується. Він майже постійно знаходиться на догляді терапевта та інфекціоніста медичної частини. Він не в змозі працювати та потребує постійного нагляду та турботи. У зв`язку з викладеним просить суд зменшити в 2 рази строк відбування покарання.

15.08.2016 р. заявником подано уточнене клопотання, за змістом якого заявник, не змінюючи змісту первісного клопотання, просив у порядку ст. 84 КК України саме звільнити від подальшого відбування покарання ОСОБА_15 (а.с. 59).

В подальшому заявником була надано оновлене клопотання від 04.11.2016 р., де на підставі доводів, що були раніше викладені у заяві від 02.06.2016 р., адвокат ОСОБА_16 знову просив саме звільнити від подальшого відбування покарання ОСОБА_15 у порядку ст. 84 КК України у зв`язку з хворобою (а.с. 88-92, 165-167).

У судовому засіданні заявник, адвокат ОСОБА_16 , підтримав доводи останнього клопотання від 04.11.2016 р., надав пояснення, аналогічні тим, що містяться у ньому, просив звільнити ОСОБА_15 від подальшого відбування покарання за станом здоров`я.

Засуджений ОСОБА_15 також підтримав клопотання, зазначив, що він хворіє з 2012 року, почуває себе погано, має проблеми з тиском. Робити нічого не може, оскільки у нього відмовляють нирки. Коли почав примати АРТ терапію, то йому стало гірше, тому перестав вживати ці ліки, альтернативних ліків йому не надали. Він лікування він не відмовляється, готовий приймати АРТ терапію. Лікарям у Біленьківській та Райківській виправних колоніях він не довіряє. До Райківської колонії він більше не поїде, терапію приймати не буде. Один раз на три місяці до них приїжджає лікар з Центру СНІДу, призначає лікування. Лікуватись в колонії він не може, оскільки йому важко психологічно.

Представник державної установи «Біленьківська виправна колонія № 99» ОСОБА_10 у судовому засіданні 09.10.2017 р. у вирішенні даного питання поклався на розсуд суду, пояснив, що зараз у них працює новий терапевт приблизно місяць. Влітку цього року усі лікарі були звільнені. Засудженого він знає приблизно два роки, на стан здоров`я ОСОБА_15 дійсно скаржиться. Раніше стан здоров`я у нього був кращий, він краще пересувався. Лікування він отримує, періодично направляється до Райківської виправної колонії № 73 для лікування, яка спеціалізується на таких хворих. За останній рік ОСОБА_15 не просив його етапувати до Райківської виправної колонії № 73 для лікування, медична частина також не давала на це вказівки. На теперішній час ОСОБА_15 може відбувати покарання у колонії.

Представник державної установи «Біленьківська виправна колонія № 99» ОСОБА_12 у судовому засіданні 27.10.2017 р. у вирішенні даного питання також поклався на розсуд суду.

Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні 27.10.2017 р. заперечував проти задоволення клопотання, пославшись на відсутність висновку спеціальної лікарської комісії.

Вислухавши пояснення засудженого, його захисника, представника адміністрації виправної колонії та думку прокурора, суд приходить до наступних висновків.

Вироком Якимівського районного суду Запорізької області від 23.12.2013 р., зміненим ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04.06.2014 р., ОСОБА_15 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до 13 років позбавлення волі.

В місцях позбавлення волі ОСОБА_15 знаходиться з 25.07.2013 р., а з 07.07.2017 р. відбуває покарання у Біленьківській виправній колонії № 99.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 84 КК України особа, яка після вчинення злочину або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Зі змісту вказаної правової норм слідує, що факт захворювання засудженого на тяжку хворобу сам по собі не тягне обов`язкового звільнення від відбуття покарання.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення засудженої особи від покарання за хворобою.

Захворювання на тяжку хворобу є підставою для звільнення особи від покарання або від подальшого його відбування лише у випадку, якщо ця хвороба не лише за своєю тяжкістю, а й за характером перешкоджає відбуванню покарання, тобто коли подальше відбування покарання загрожує життю особи або може призвести до серйозного погіршення стану здоров`я чи інших тяжких наслідків.

Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_15 хворіє рядом захворювань, зокрема: гіпертонічна хвороба 2 ст.; ВІЛ-інфекція ІV кл.ст., важка імуносупресія; волосата лейкопатія язика; хронічний простатит; гіпертонічна хвороба 3 ст.; хронічний пієлонефрит.

Згідно з Переліком захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, що є додатком №12 до Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затв. наказом Міністерства юстиції України № 15.08.2014 р. № 1348/5/572, до таких захворювань належить інфекція вірусу імунодефіциту людини (ВІЛ/СНІД) IV клінічної стадії (абсолютна кількість СД-4

Пленум Верховного суду України, звертаючи увагу судів на те, що сам по собі факт захворювання засудженого на тяжку хворобу не тягне за собою обов`язкового звільнення від відбуття покарання, рекомендує застосовувати звільнення до тих засуджених, які захворіли під час відбуття покарання, і ця хвороба перешкоджає відбувати покарання, тобто у випадках, коли подальше утримання в місцях позбавлення волі загрожує їх життю або може призвести до серйозного погіршення здоров`я чи інших тяжких наслідків. Це стосується й тих осіб, які захворіли до засудження, але під час відбуття покарання хвороба внаслідок прогресування набула характеру, зазначеного в Переліку захворювань (п. 2 постанови «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу» від 28 вересня 1973 р. № 8).

Крім того, згідно роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного суду України № 8 від 28.09.1973 року «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу» вирішуючи питання про звільнення від дальшого відбуття покарання осіб, які захворіли на тяжку хворобу, крім осіб, які захворіли на хронічну душевну хворобу, суд має виходити не тільки з висновку лікарської комісії, а й враховувати тяжкість вчиненого злочину, поведінку засудженого під час відбуття покарання, ставлення до праці, ступінь його виправлення, чи не ухилявся він від призначеного лікування, а також інші обставини.

Відповідно до рішень Європейського Суду з прав людини в справах «Танко проти Фінляндії» («Tanko v. Finland», 23634/94, 19.05.1994 р.), «Єрмоленко проти України» («Yermolenko v. Ukraine», №49218/10, 15.11.2012р.) ненадання адекватної медичної допомоги важко хворій особі під час тримання під вартою та неможливість такого тримання з огляду на тяжкий стан його здоров`я є нелюдським поводженням та порушенням статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 154 Кримінально-виконавчого кодексу України подання про звільнення від відбування покарання внаслідок іншої тяжкої хвороби подається до суду начальником органу або установи виконання покарань. Одночасно з поданням до суду надсилаються висновок лікарської комісії й особова справа засудженого. У поданні вказуються дані, які характеризують поведінку засудженого під час відбування покарання.

За змістом розділу VI Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затв. наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України №1348/5/572 від 15.08.2014 р., медичному обстеженню з метою підготовки та подання до суду матеріалів для вирішення питання про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання підлягають засуджені, які захворіли в УВП, а також особи, які захворіли до засудження, але їх хвороби внаслідок прогресування набули характеру, зазначеного в переліку захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, згідно з додатком 12 до цього Порядку. Медичний огляд засуджених осіб проводиться лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я ДКВС, а у разі неможливості перенаправлення хворого засудженого до закладу охорони здоров`я ДКВС медичний огляд засуджених осіб проводиться лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я державної або комунальної форм власності після обов`язкового лікування і обстеження хворого в стаціонарних умовах закладів охорони здоров`я ДКВС або закладів охорони здоров`я державної або комунальної форм власності з урахуванням результатів його медичного обстеження, проведеного лікування та заключного діагнозу. У закладах охорони здоров`я ДКВС склад лікарсько-консультативної комісії визначається та затверджується начальником УВП, а у закладах охорони здоров`я державної або комунальної форм власності керівником цього закладу.

Під час розгляду справи засудженому ухвалою суду було призначено огляд спеціальною лікарською комісією при Райківській виправній колонії № 73 Житомирської області з метою з`ясування наявності у нього захворювань, які є підставою для звільнення від відбування покарання.

Ухвала Запорізького районного суду Запорізької області від 10.11.2016 р. залишилась невиконаною, оскільки згідно листа державної установи «Райківська виправна колонія № 73» в установі не затверджено склад СЛК.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 11.05.2017 р., з метою з`ясування наявності у засудженого захворювань, які є підставою для звільнення від відбування покарання, у справі призначено судово-медичну експертизу.

Згідно висновку експерта № 177/к у ОСОБА_15 наявна хвороба, яка є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджений від подальшого відбування покарання ВІЛ-інфекція ІV клінічна стадія. При цьому у висновку відзначається, що за даними Д. Морган, опублікованими у 2002 році, середня тривалість життя пацієнта в стадії СНІД, без адекватної медичної допомоги (пацієнт неодноразово відмовлявся від специфічної антиретровірусної терапії) становить від кількох місяців до кількох років.

Оцінивши у сукупності досліджені матеріали справи, суд дійшов висновку, що хвороба ОСОБА_15 не перешкоджає відбувати покарання у виді позбавлення волі, оскільки його саме по собі утримання в місцях позбавлення волі не призвело до серйозного погіршення здоров`я чи інших тяжких наслідків, не загрожує його життю.

Також суд бере до уваги й інші обставини, а саме тяжкість вчиненого ОСОБА_15 злочину, який є особливо тяжким, вини у вчиненні якого він не визнавав, характер його захворювання на ВІЛ/СНІД IV клінічної стадії, особу засудженого, який не одружений, посередньо характеризується за місцем відбування покарання та мав за період відбування покарання недоліки у поведінці, співвідношення невідбутого строку покарання до відбутого.

Суд не може не врахувати, що засуджений свідомо відмовлявся від лікування у вигляді АРТ терапії, що підтверджується його заявою, що міститься в матеріалах справи, сприяючи погіршенню свого здоров`я та подальшому розвитку хвороби, фактично створюючи штучні підстави для звільнення його від подальшого відбування покарання.

Так, у виписному епікризі від 02.03.2017 р., що наданий за наслідками знаходження ОСОБА_15 у Райківській виправній колонії № 73 Житомирської області, міститься запис про те, що засуджений відмовився від АРТ терапії (а.с. 129).

У 2017 році засуджений відмовився від проходження обстеження, яке дозволяє відстежувати динаміку його захворювання, що також відображено у його медичній картці.

Фактично ОСОБА_15 лише не погоджується із тим лікуванням, яке пропонується йому в установі виконання покарань, у той час коли антиретровірусне лікування, яке йому пропонується, є обов`язковою та невід`ємною частиною комплексної медико-соціальної допомоги людям, які живуть з ВІЛ. Воно надається на безоплатній основі відповідно до клінічних протоколів антиретровірусної терапії ВІЛ-інфекції у тому числі і в установах виконання покарань і не відрізняється від лікування, що надається іншим хворим, які лікуються поза межами установ виконання покарань.

У судовому засіданні засуджений та його захисник так і не змогли обґрунтовано пояснити якого саме лікування потребує засуджений, яке не може бути надано в установі виконання покарань, з огляду на єдиний підхід до лікування наявної у ОСОБА_15 хвороби на підставі клінічних протоколів, пославшись лише на психологічну важкість лікування в установі виконання покарань та ненадання альтернативних видів лікувань.

Оцінивши у сукупності вказані обставини, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання щодо звільнення засудженого від подальшого відбування покарання у виді позбавлення волі в порядку ст. 84 КК України.

Щодо вимог, які були викладені у первісному клопотанні від 07.06.2016 р., де заявник просив зменшити строк покарання засудженому ОСОБА_15 , суд констатує, що вони не можуть бути задоволені, оскільки ст. 84 КК України взагалі не передбачає зменшення строку особам, які хворі на тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання.

Керуючись ст. 84 КК України, ст.ст. 336, 537, 539 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання в порядку ст. 84 КК України адвоката ОСОБА_16 в інтересах засудженого ОСОБА_15 відмовити у повному обсязі.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області через Запорізький районний суд Запорізької області протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1