Справа №591/2099/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/335/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 13 грудня 2017 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, не одруженого, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
До Апеляційного суду Сумської області надійшла апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 в якій вона не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 просила вирок суду скасувати через невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення, даним про його особу внаслідок м`якості, не правильним застосуванням судом Закону України про кримінальну відповідальність, а також застосування судом закону, який не підлягає застосуванню. Прокурор просила дослідити характеризуючи особу ОСОБА_7 дані та постановити новий вирок, яким призначити йому покарання за ч.3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 від призначеного покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Відповідно до ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладено виконання таких обов`язків як: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Також, відповідно до ч.2 ст. 76 КК України ОСОБА_7 заборонено виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 263,88 грн. процесуальних витрат.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

Так, на переконання прокурора, суд звільняючи обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробування належним чином не мотивував своє рішення, а обмежився лише посиланням на пом`якшуючі покарання обставини, які ніяким чином істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину. А наявність на утриманні обвинуваченого дитини відноситься виключно до характеризуючи його особу даних. Також, як з пом`якшуючою покарання обставиною, прокурор не погоджується визнання судом активного сприяння обвинуваченого у розкритті злочину, оскільки той свою вину як на досудовому розслідуванні, так і в суді визнавав частково та тільки після примирення з потерпілою.

Крім цього, суд не звернув уваги на тяжкість вчиненого ОСОБА_7 злочину, те що він має два епізоди, а також на те, що обвинувачений хоч в силу ст. 89 КК України і є раніше не судимою особою, однак він раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів.

Інші учасники кримінального провадження, апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_7 29 березня 2017 року користуючись відсутністю своєї колишньої співмешканки ОСОБА_8 , проник до її квартири, розташованої в АДРЕСА_2 , з якої таємно викрав планшет Apple A 1600 iPad mini 3 Wi-Fi, вартістю згідно висновку товарознавчої експертизи №19/119/9-3/1285е 11237,00 грн. Після чого, викраденим розпорядився на власний розсуд.

Крім цього, ОСОБА_7 30 березня 2017 року знову проник до квартири ОСОБА_8 та таємно викрав з неї цифрову відеокамеру Panasonic SDR-H40 Р/РС, вартістю згідно висновку товарознавчої експертизи №19/119/9-3/1285е 1423,00 грн.; 31 березня 2017 року викрав ноутбук Acer Aspire, DVD-Super Multi DL drive, діагональ 15,6 дюймів, вартістю згідно висновку товарознавчої експертизи №19/119/9-3/1285е 4667,00 грн. та 05 березня 2017 року викрав телевізор Palaroid 3-40 LED-14, вартістю згідно висновку товарознавчої експертизи №19/119/9-3/1285е 5216,00 грн; жіночий годинник «RADA», який для потерпілої матеріальної цінності не представляє. З місця вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_6 , яка вимог апеляційної скарги прокурора ОСОБА_9 про скасування вироку суду та призначення обвинуваченому більш суворого покарання не підтримала, оскільки вважала призначене ОСОБА_7 покарання розумним та справедливим, вислухавши думки обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги прокурора та просив оскаржуваний ним вирок суду залишити без зміни, думку потерпілої ОСОБА_8 , яка також просила залишити вирок суду першої інстанції без зміни і не призначати ОСОБА_7 покарання до відбування реально, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст. 394, ч.1 ст. 404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 ніким не оспорювалися і докази щодо них на підставі ч.3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України є правильною.

Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі та звільнення від його відбування з випробуванням, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, прокурор просить апеляційний суд врахувати вказані в його апеляційній скарзі обставини та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 більш суворе покарання, а саме покарання у виді 3 років позбавлення волі без звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з вироку, ці вимоги кримінального закону судом дотримані.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував характеризуючі його особу дані, зокрема те, що в силу ст. 89 КК України він вважається, особою яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, посередньо характеризується за місцем проживання, допомагає хворим батькам, сам особисто має тяжке захворювання у зв`язку з яким 15.02.2017 року переніс хірургічне втручання. Як пом`якшуючі покарання обставини суд визнав щире каяття обвинуваченого, активне сприяння у розкритті злочину, наявність на його утриманні малолітньої дитини та його слабке здоров`я, при цьому, обставин які обтяжували б обвинуваченому ОСОБА_7 покарання судом не встановлено.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого в умовах ізоляції від суспільства та призначив йому покарання в межах санкції ч.3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі з чим, за встановлених в суді апеляційної інстанції обставин, погоджується й колегія суддів та відповідно до вимог апеляційної скарги погоджується і сам прокурор, оскільки його вимоги зводяться до призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання саме у виді 3 років позбавлення волі.

Разом з тим, враховуючи наявність декількох пом`якшуючих покарання обставин, які на переконання суду значно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також з урахуванням особи обвинуваченого, його тяжкого стану здоров`я суд дійшов висновку про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та з покладенням певних обов`язків, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України.

Однак, з такими висновками суду прокурор не погодився, вважаючи, що підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням немає, вказані судом пом`якшуючі покарання обставини ніяким чином істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а деякі з них, на переконання прокурора, а саме : наявність на утриманні малолітньої дитини та активне сприяння у розкритті злочину, взагалі безпідставно судом визнані як такі, що його пом`якшують.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, врахувавши вказані доводи прокурора, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до постанови Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 23.01.2014 року (справа № 5-48 кс13) загальні засади призначення покарання (ст.65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення чи попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи не застосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, та цілком обґрунтовано, діючи в межах принципу справедливості призначення покарання, звільнив обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного за ч. 3 ст. 185 КК України покарання, у виді 3 років позбавлення волі, з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Так, як вбачається із звукозапису судового засідання, обвинувачений свою вину у вчиненому злочині визнав повністю, у зв`язку з чим справа розглядалася у відповідності до ст. 349 КПК України, просив вибачення за вчинене у потерпілої, яка є його колишньою співмешканкою та матір`ю його дитини, щиро каявся та пояснював в суді про те, що вчинити злочин його вимусила хвороба, на лікування якої потрібно було кошти, при цьому суду надав довідку відповідно до якої він, на той час, дійсно переніс хірургічне втручання. Сама потерпіла, в ході судового розгляду справи відмовилася від заявленого до обвинуваченого цивільного позову, а в судових дебетах, на прохання прокурора про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі реально, категорично заперечила, просила суд не позбавляти його волі та зазначила про те, що жодних претензій до нього не має. В ході апеляційного перегляду потерпіла ОСОБА_8 теж підтримала таку позицію.

Між тим, колегія суддів звертає увагу і на ставлення обвинуваченого до вчиненого, який жалкує про вчинений ним злочин, відповідно до наявної в матеріалах довідки, характеризується як доброзичлива людина, яка спиртним не зловживає, відповідно до наданих ним в ході судового розгляду пояснень, приймає участь у вихованні дитини. Крім цього, обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено, тяжких наслідків від вчиненого злочину не настало.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджуються з висновком суду першої інстанції про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без ізоляції його від суспільства, оскільки не вважає його суспільно небезпечною особою.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора в частині безпідставного визнання судом як пом`якшуючої покарання обставини активне сприяння у розкритті злочину та визнання ОСОБА_7 своєї вини, оскільки не залежно від часу її визнання, останній її визнав, проти викладених в обвинувальному акті фактичних обставин вчинення злочину не заперечив, надав суду детальні пояснення з приводу фактичних обставин справи, справу погодився розглядати у відповідності до вимог ст. 349 КПК України, що свідчить про повну його згоду з інкримінованим йому злочином та готовністю нести покарання за вчинене.

Щодо тверджень прокурора в частині безпідставного віднесення судом як до пом`якшуючої покарання обставини, наявність на утриманні обвинуваченого малолітньої дитини, то з ними колегія суддів теж погодитись не може, оскільки серед визначених ч.1 ст. 66 КК України пом`якшуючих покарання обставин, ч.2 вказаної статті закону надає суду право визначати і інші, не передбачені даної статтею, обставини як пом`якшуючі при цьому, не встановлюючи жодних заборон чи обмежень.

Не може колегія суддів враховувати як підставу яка негативно характеризує обвинуваченого чи може вплинути на тяжкість призначеного йому покарання зазначена прокурором обставина про те, що обвинувачений ОСОБА_7 є особою, яка раніше не судима, однак в силу ст. 89 КК України, оскільки судимість за вчинене в ОСОБА_7 погашена, а тому він вважається особою, яка до кримінальної відповідальності не притягувалася.

З урахуванням викладених обставин в своїй сукупності, і вказана прокурором в апеляційній скарзі тяжкість вчиненого злочину, на переконання колегії суддів, є не достатньою для скасування судового рішення в частині призначення обвинуваченому більш суворого покарання, оскільки від вчиненого тяжких наслідків не настало, з потерпілою він примирився, претензій до нього остання не має.

Враховуючи викладене, колегія суддів, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання та звільнення від нього з випробуванням вважає справедливим, достатнім та таким, що сприятиме виправленню обвинуваченого ОСОБА_7 та попередженню вчинення ним нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування оскаржуваного вироку, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.

З огляду на викладене, апеляційна скарга прокурора ОСОБА_9 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :
Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 13 грудня 2017 року відносно ОСОБА_7 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4