УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 жовтня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Проспіхіно Кежемського району
Красноярського краю Російської Федерації, громадянина
України, зареєстрованого та проживаючого за адресою:
АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить змінити вирок суду, призначивши йому більш м`яке покарання, застосувавши до нього положення ст. 69 КК України.
Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 24 липня 2017 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та йому призначене покарання у виді трьох років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано покарання, невідбуте за вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року і остаточно призначене покарання за сукупністю вироків у виді трьох років семи місяців позбавлення волі.
В доводах апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_5 , не оскаржуючи фактичних обставин злочину, вважає, що судом першої інстанції призначене занадто суворе покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.
Апелянт вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання не в повному обсязі враховано його щире каяття та повернення ним всього майна потерпілому, яке він намагався викрасти.
З огляду на викладене, обвинувачений звертає увагу на те, що дві вищевказані обставини пом`якшують покарання та дають підстави суду призначити йому більш м`яке покарання, ніж передбачено санкцією ст. 185 ч. 2 КК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 квітня 2016 року приблизно в 11 год. 15 хв. ОСОБА_5 , перебуваючи у приміщенні магазину «Ватсон», розташованому за адресою: м. Київ, вул. Закревського, буд. 61/2, реалізуючи умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, впевнившись, що за його діями ніхто з сторонніх осіб не спостерігає, підійшов до стеллажу та взяв товар загальною вартістю 639 грн. 84 коп. (без ПДВ), яке належить ТОВ «ДЦ Україна», від`єднав сигнальні датчики та поклав зазначений товар до кишені штанів, у які був одягнений. Після чого із вказаним товаром, не оплативши його, залишив приміщення магазину «Ватсон», чим завдав ТОВ «ДЦ Україна» матеріальну шкоду в розмірі 639 грн. 84 коп.

Крім того, 01 квітня 2016 року приблизно в 13 год. 00 хв. ОСОБА_5 , перебуваючи у приміщенні меблевого магазину «АТМО», розташованому за адресою: м. Київ, вул. Закревського, буд. 61/2, реалізуючи умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, впевнившись, що за її діями ніхто з сторонніх осіб не спостерігає, підійшов до столу, який продавався, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв зі столу товар, який належать директору меблевого магазину «АТМО» ОСОБА_7 та поклав його до пакету, який мав при собі. Після чого з вказаним майном загальною вартістю 704 грн. 00 коп. з місця вчинення злочину зник, чим завдав потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 704 грн. 00 коп.

Під час апеляційного розгляду прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна, вчиненого повторно.
Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій ніким не оскаржуються.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при вирішенні питання про призначення ОСОБА_5 покарання повною мірою дотримався вимог закону.
Зокрема, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії середньої тяжкості, а також дані про особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується позитивно.

На підставі цього суд дійшов висновку про можливе виправлення ОСОБА_5 лише в умовах ізоляції від суспільства. З таким висновком погоджується колегія суддів.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_5 вчинив злочин, який відноситься до категорії середньої тяжкості.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений розповів за яких обставин вчинив злочин, визнавши свою вину в повному обсязі.
На думку колегії суддів, ця обставина свідчить про щире каяття обвинуваченого, а тому суд першої інстанції правильно визнав цю обставину, як таку, що пом`якшує покарання. Крім того, суд взяв до уваги той факт, що матеріальна шкода потерпілому відшкодована шляхом повернення викраденого майна.

Тому доводи апелянта про те, що ці обставини не враховані судом є безпідставними.
Обставин, що обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлено.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Відповідно до матеріалів провадження, ОСОБА_5 неодноразово судимий за вчинення злочинів, передбачених ст. 185 КК України, та знову вчинив злочин проти власності, що, на думку колегії суддів, свідчить про не бажання ОСОБА_5 стати на шлях виправлення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання за попередніми вироками не досягли своєї мети щодо виправлення обвинуваченого, відтак підстав для пом`якшення йому міри покарання немає.
Призначивши ОСОБА_5 покарання у виді трьох років позбавлення волі, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, суд призначив йому строк покарання в межах ближче до мінімального, передбаченого санкцією ст. 185 ч. 2 КК України.
Підстав вважати таке покарання несправедливим через суворість у колегії суддів немає.
Що стосується доводів апеляційної скарги обинуваченого про те, що судом при призначенні покарання не були враховані положення ст. 69 КК України та не взяті до уваги обставини, які пом`якшують покарання, то вони не заслуговують на увагу, оскільки визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття у вчиненному та повернення викраденого майна, були враховані судом при призначенні йому покарання.
У кожному випадку застосування ст. 69 КК України суд зобов`язаний у своєму рішенні зазначити, які саме обставини провадження або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.
Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції дослідив дані про особу обвинуваченого та з урахуванням фактичних обставин злочину, не встановив інших обставин, окрім щирого каяття, які б пом`якшували його покарання та давали законні підстави для застосування положень ст. 69 КК України.

Крім того, відповідно до ст. 71 КК України, судом визначено остаточне покарання у виді трьох років семи місяців позбавлення волі, з урахуванням того, що за попереднім вироком йому було призначене покарання у виді трьох років шести місяців позбавлення волі.
Враховуючи те, що ОСОБА_5 вчинив злочин в період іспитового строку, за правилами ст. 71 КК України остаточне покарання не може бути меншим ніж те, яке було призначене за попереднім вироком.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим та достатнім, а вирок суду законним і обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Деснянського районного суду міста Києва від 24 липня 2017 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3