Апеляційний суд Рівненської області
_____________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
21 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Рівне кримінальне провадження № 0000599 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, неодруженого, студента Рівненського Національного університету водного господарства та природокористування, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , представника потерпілого-адвоката ОСОБА_9 ,-

В С Т А Н О В И Л А :
Згідно із вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 01 червня 2017 року ОСОБА_5 07 серпня 2016 року близько 23.30 год, керуючи незареєстрованим мотоциклом марки Viper ZS 150J номер рами НОМЕР_1 в стані алкогольного спяніння, рухаючись по вул. Гайдуків в с. Постійне Костопільського району Рівненської області, в порушення вимог п.п. 10.1 та 11.3 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, не впевнившись в безпечності здійснення маневру, неподалік житлового будинку № 97 виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив контактування з мотоциклом марки ИЖ-П-3к реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_8 , який рухався по своїй смузі руху разом із пасажиром ОСОБА_10 , та виявивши небезпеку для руху у вигляді мотоцикла, що рухається назустріч, зупинився на краю проїзної частини з правої сторони по ходу свого руху.

В результаті ДТП ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості по критерію довготривалості розладу здоров`я, а обидва транспортні засоби - механічні пошкодження.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, з призначенням покарання у виді штрафу в розмірі п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Судом вирішено питання щодо цивільного позову та речових доказів у справі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 36706,96 грн та 35000 грн моральної шкоди; в дохід держави - витрати на залучення експертів в сумі 4225,28 грн.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 ставить питання про скасування вироку і закриття кримінального провадження.

При цьому вказує, що суд обґрунтував оскаржуваний вирок висновками, які не відповідають фактичним обставинам справи, недопустимими, на його думку, доказами та доказами, що подані із порушенням закону, а також допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що саме ОСОБА_8 створив аварійну ситуацію, оскільки рухався в темну пору доби без ввімкненої передньої фари головного світла, а матеріали кримінального провадження не містять доказів виїзду його ОСОБА_5 на смугу зустрічного руху та зіткнення із мотоциклом ИЖ-П-3к, який нібито зупинився на краю проїзної частини перед зіткненням. Доводить, що слідчим не зафіксовано місце зіткнення мотоциклів, а експерт не зміг встановити дану обставину по причині відсутності інформативних ознак, у зв`язку з чим, на його думку, неможливо визначити винуватця ДТП. Також, на його переконання, судом в порушення вимог закону вирішено і цивільний позов.
В запереченні на апеляційну скаргу представник потерпілого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 просить оскаржуваний вирок залишити без зміни і доводить, що всі твердження та вимоги апелянта, наведені в скарзі, є необґрунтованими і суперечать обставинам кримінального провадження, яким суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку, правильно кваліфікував дії ОСОБА_5 та правомірно, виходячи з вимог закону та наданих доказів, вирішив цивільний позов потерпілого.

Іншими учасниками судового провадження вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на підтримання поданої апеляційної скарги, думку прокурора, потерпілого ОСОБА_8 та представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 про залишення вироку, як законного і обґрунтованого, без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_5 , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, підтверджується сукупністю доказів, розглянутих в судовому засіданні, яким дана правильна юридична оцінка, і є обґрунтованим.

Покликання апелянта щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, побудованих на сумнівних, з його погляду, доказах, а також доводи ОСОБА_5 щодо відсутності в його діях порушень правил дорожнього руху, спростовуються зібраними у справі доказами, і не заслуговують на увагу.
З технічного носія інформації перебігу судового розгляду провадження вбачається, що потерпілий ОСОБА_8 07 серпня 2016 року близько 23.30 год. керував мотоциклом марки ИЖ-П-3к зі сторони с. Звіздівка до центру с. Постійне із ввімкненим ближнім світлом фар. Побачивши близько кілометра, що на зустріч йому рухається мотоцикл, зупинився на узбіччі, щоб пропустити транспортний засіб, оскільки, на його думку, водій мотоцикла Viper ZS 150J ОСОБА_5 не мав наміру з`їжджати на свою смугу руху та допустив зіткнення з його транспортним засобом, у зв`язку з чим втратив свідомість. Ствердив, що мотоцикл марки ИЖ-П-3к знаходився у технічному справному стані, лампочка у фарі працювала і була пошкоджена в результаті ДТП, про що зазначив в судовому засіданні і експерт ОСОБА_11 .

Зазначені показання потерпілого ОСОБА_8 є послідовними, як в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи апеляційним судом, і узгоджуються з показами свідка ОСОБА_10 єдиного очевидця даної дорожньо-транспортної пригоди, з яких слідує, що 07 серпня 2016 року близько 23.30 год вона разом із чоловіком ОСОБА_8 їхали мотоциклом ИЖ-П-3к зі сторони с. Звіздівка до центру села Постійне із ввімкненим ближнім світлом фар. Побачивши, що на зустріч по їхній смузі руху їде мотоцикл, ОСОБА_8 зупинився на краю дороги, де незабаром відбулося зіткнення, в ході якого вона вдарилася лобом об лоб ОСОБА_5 та відлетіла на 1,5-2 м до огорожі, а ОСОБА_5 разом із його транспортним засобом відкинуло до середини дороги, мотоцикл ОСОБА_8 впав на краю дороги, де вони і зупинились, а її чоловік лежав на обочині без свідомості.

Вказане підтверджується і показаннями свідків - ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , присутніх на місці події одразу після ДТП, з яких вбачається, що мотоцикл ОСОБА_8 марки ИЖ-П-3к лежав на узбіччі з правого боку дороги від с. Звіздівка в напрямку с. Постійне, мотоцикл марки Viper ZS 150J, в якого було відсутнє колесо, лежав на лівій смузі руху ближче до центру дороги, потерпілий ОСОБА_8 разом із дружиною знаходилися на обочині по своїй смузі руху, а ОСОБА_5 лежав на проїжджій частині ближче до центру дороги.

Будучи допитаний під час судового слідства слідчий ОСОБА_15 , який проводив у присутності понятих огляд місця дорожньо-транспортної пригоди, зазначив, що ним до протоколу вносилися вихідні дані та положення транспортних засобів саме на момент огляду. Зокрема, вказав, що мотоцикл обвинуваченого стояв на підніжці, що підтверджується фотознімками ілюстративної таблиці, доданої до вказаного протоколу огляду, і в його присутності ніхто зміну обстановки в русі транспортних засобів не вносив. Вся слідова картина знаходилася на смузі руху потерпілого ОСОБА_8 , що підтверджується протоколом огляду місця події зі схемою та таблицями ілюстрацій до нього, з яких вбачається, що транспортні засоби та осипи уламків знаходяться на смузі руху потерпілого ОСОБА_8 .

Із висновку інженерно-транспортної експертизи № 3.1-773/16 від 11.11.2016 року (т. 1 а.с. 71-73), в основу якого покладено вихідні дані, отримані в ході проведення огляду місця ДТП, слідує, що зіткнення мотоцикла Viper ZS 150J з мотоциклом ИЖ-П-3к відбулося на проїзній частині вул. Гайдуків с. Постійне Костопільського району, в межах ділянки осипу уламків транспортних засобів, що зафіксовано в протоколі огляду місця події та схемі до нього.

Покликання ОСОБА_5 щодо порушення правил дорожнього руху в даній ДТП ОСОБА_8 є необгрунтованими, оскільки матеріали кримінального провадження свідчать, що саме ОСОБА_5 здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, що підтверджується дослідженими доказами.

Вирішуючи питання про наявність прямого причинного зв`язку між діяннями, пов`язаними з порушеннями правил безпеки руху, суд першої інстанції дослідив дії обох учасників руху і правомірно прийшов до висновку, що отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень пов`язано саме з порушеннями правил безпеки руху, допущеними водієм ОСОБА_5 .
Множинність, масивність тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_8 , їх локалізація на різних анатомічних ділянках тіла, наявність ознак багатоуламкового внутрішньо-суглобового перелому дистального метаепіфізу лівої стегнової кістки та рани чола в сукупності дають підстави вважати, що в даному випадку мала місце транспортна травма, що підтверджено висновком судово-медичної експертизи № 297 від 14.10.2016 року (т. 1 а.с. 65-66).

Висновки експертиз транспортних засобів щодо пошкодження транспортних засобів (т. 1 а.с. 36-43, 49-56) та судових експертиз щодо механізму контактування мотоциклів в ході дорожньо-транспортної пригоди не суперечать встановленим в судовому засіданні обставинам ДТП.

Враховуючи, що зазначені вище докази були отримані відповідно до положень кримінально-процесуального законодавства України, узгоджуються між собою і не суперечать один одному, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги досліджені докази, підстав для визнання яких неналежними чи недопустимими не вбачається, і вірно прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Твердження апелянта щодо істотного порушення вимог КПК при встановленні його стану алкогольного сп`яніння на момент ДТП не заслуговують на увагу, оскільки суперечать зібраним доказам, досліджених судом.

Згідно висновків експертів № 945 від 31.08.2016 року та № 1340 від 22.08.2016 року (т. 1 а.с.19-20), в крові ОСОБА_5 знайдений етиловий спирт в концентрації 1,92 проміле, що відповідає середній степені алкогольного сп`яніння.

Сам ОСОБА_5 при апеляційному розгляді ствердив, що напередодні ДТП відпочивав з друзями в бані, де вживали спиртні напої.

На думку колегії суддів, суд правомірно встановив обставини щодо стану алкогольного сп`яніння обвинуваченого ОСОБА_5 , враховуючи вимоги Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 09 листопада 2015 року, згідно якої, у разі скоєння ДТП, якщо є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони, а якщо водій учасник дорожнього руху внаслідок ДТП перебуває у несвідомому стані або з тяжкими травмами, обов`язково проводиться дослідження крові на вміст алкоголю, що і було зроблено під час розслідування кримінального провадження.

Безпідставними є і твердження захисника інтересів ОСОБА_5 про відсутність належних доказів визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_8 .

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 297 від 14 жовтня 2016 року ОСОБА_8 внаслідок ДТП отримав відкритий багатоуламковий внутрішньо-суглобовий перелом дистального метаепіфізу лівої стегнової кістки зі зміщенням (підтверджені рентгенологічно та під час оперативного втручання), рану чола, які в своїй сукупності відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, що викликало довготривалий розлад здоров`я ( т. 1 а.с.65-66).

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_5 , який на досудовому розслідуванні визнавав свою вину у вчиненні ДТП, підтвердив, що потерпілий ОСОБА_8 в результаті ДТП отримав більш серйозні травми, аніж він, у зв`язку з чим за його ініціативою родина зверталася до потерпілого з питанням добровільного врегулювання наслідків дорожньо-транспортної пригоди та відшкодування заподіяної шкоди в розумних межах, виходячи з його матеріальних можливостей.

При обранні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких судам, з врахуванням ступеня тяжкості злочину, даних про особу ( поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання), його минуле ( зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї ( наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку, матеріальний стан) належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочин, і тим, які активно сприяли розкриттю злочину, тощо.
Зокрема, взяв до уваги, що вчинений злочин законом віднесений до категорії злочинів середньої тяжкості, особу ОСОБА_5 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, відсутність обставин, що помякшують покарання, позицію потерпілого, обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, і призначив ОСОБА_5 покарання в межах закону, яке відповідає меті запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Відповідно до вимог закону судом призначено і додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами щодо ОСОБА_5 , яке за своїм розміром є справедливим.

Відповідно до вимог закону, виходячи з вимог ст. 1195 ЦК України та роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судом першої інстанції вирішено і цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 .

Згідно з ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо, за наявності належних доказів понесених витрат.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю, розмір відшкодування якої визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), з урахуванням стану здоровя потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану.

Належними доказами у кримінальному провадженні підтверджено понесення ОСОБА_8 матеріальних витрат в сумі 36706,96 грн ( т. 2 а.с.14-29), який внаслідок ДТП переніс ряд операцій, тривалий час знаходився на лікуванні та послідуючій реабілітації з встановленням третьої групи інвалідності ( т. 2 а.с.120), не може продовжувати працювати, як раніше, і вимушений шукати легшу роботу, яка відповідає його стану.

Правомірно, на думку колегії суддів, частково задоволено і вимоги ОСОБА_8 щодо стягнення моральної шкоди в сумі 35000 грн, яка відповідає тяжкості вимушених змін у житті потерпілого та перенесених фізичних і моральних страждань.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Вирок Костопільського районного суду від 01 червня 2017 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту проголошення повного тексту ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3