Справа № 1-6/13 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11/780/3/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 49 17.01.2018

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
виправданого ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальну справу за апеляцією прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції прокурора відділу забезпечення державного обвинувачення у регіоні управління підтримання державного обвинувачення в суді прокуратури міста Києва ОСОБА_5 на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року, постановлений відносно ОСОБА_6 , -
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Катеринопіль, Черкаської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, перебуває на пенсії, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, - визнано невинуватим та виправдано за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.367 КК України, ч.2 ст.176 КК України (в редакції 1960 року), за відсутністю в його діях складів вказаних злочинів.
При постановленні вироку судом вирішено питання щодо речових доказів.
Відповідно до обвинувального висновку, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що він, працюючи суддею та головою Печерського районного суду м.Києва, будучи службовою особою, яка постійно здійснювала функції судової влади правосуддя, у період з 1996 року по 2001 рік вчинив службові злочини та злочини проти правосуддя, пов`язанні з використанням службового становища, за наступних обставин.
25 жовтня 1994 року рішенням сесії Київської міської ради народних депутатів, відповідно до ст. 22 Закону України «Про судоустрій», в редакції від 24 лютого 1994 року ОСОБА_6 обраний суддею Печерського районного суду м.Києва.
Згідно із ст.1 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року (зі змінами) судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов`язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції.
Відповідно до ст.6 цього Закону суддя ОСОБА_6 був зобов`язаний:
при здійсненні правосуддя дотримуватися Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об`єктивний розгляд судових справ з дотриманням встановлених законом строків; додержуватися вимог, передбачених ст.5 цього Закону, службової дисципліни та розпорядку роботи суду; не розголошувати відомості, що становлять державну, військову, службову, комерційну та банківську таємницю, таємницю нарадчої кімнати, відомості про особисте життя громадян та інші відомості, про які вони дізналися під час розгляду справи в судовому засіданні, для забезпечення нерозголошення яких було прийнято рішення про закрите судове засідання; не допускати вчинків та будь-яких дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності.
24 червня 1998 року Указом Президента України ОСОБА_6 призначений головою Печерського районного суду м.Києва.
Згідно із ст.26 Закону України «Про судоустрій України» від 5 червня 1981 року (зі змінами) ОСОБА_6 , як голова Печерського районного суду м. Києва мав право головувати в судових засіданнях; призначати суддів як головуючих у судових засіданнях; розподіляти інші обов`язки між суддями; організовувати роботу з народними засідателями; вести особистий прийом, організовувати роботу суду по прийому громадян і розгляду пропозицій, заяв і скарг; керувати вивченням і узагальненням судової практики і ведення судової статистики; вносити подання в державні органи, громадські організації і службовим особам про усунення порушень закону, причин і умови, що сприяли вчиненню правопорушень; керувати роботою канцелярії суду; організовувати роботу по підвищенню кваліфікації працівників суду; організовувати роботу по роз`ясненню законодавства населенню, поданню правової допомоги товариським судам; здійснювати інші повноваження, надані йому законодавством.
При здійсненні правосуддя ОСОБА_6 , являючись службовою особою, не дотримувався присяги судді, Конституції та законів України, не забезпечив повний, всебічний та об`єктивний розгляд судових справ з дотриманням встановлених законом строків та допустив службову недбалість, зловживання владою і службовим становищем.
Приховуючи факт службового зловживання та службової недбалості та для того, щоб утриматись на посаді судді та голови Печерського районного суду м. Києва, ОСОБА_6 реалізував свої кар`єристичні мотиви, спрямовані на отримання державних нагород та відзнак.
Внаслідок таких дій ОСОБА_6 порушувались права суб`єктів цивільного судочинства, у зв`язку з чим завдано істотної шкоди інтересам, свободам і правам громадян, що охороняються законом, підірвано авторитет та престиж держави України, державного апарату та його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва, створено обстановку, що істотно ускладнювала здійснення основної функції суду правосуддя, спричинено матеріальну шкоду державі.
Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні наступних злочинів.
29 березня 1996 року у період з 14.15 год. по 14.45 год. у приміщенні Печерського районного суду м.Києва на вул.Гайцана, 4, суддя ОСОБА_6 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_9 за ст.222 ч.1 КК України (в редакції 1960 року) до 3-х років позбавлення волі, за ст.229-6 ч.1 КК України (в редакції 1960 року) до 2-х років позбавлення волі. На підставі ст.45 КК України (в редакції 1960 року) призначив остаточне покарання за сукупністю цих злочинів у виді 3-х років позбавлення волі. Виконання даного вироку, у відповідності до вимог ст.46-1 КК України (в редакції 1960 року), відстрочено на 2 роки.
ОСОБА_6 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.ст.87,324,335,344 КПК України (в редакції 1960 року), протокол судового засідання не підписав, у резолютивній частині вироку не визначив підсудному покарання за ч.1 ст.229-20 КК України (в редакції 1960 року), не зазначив про визнання його винним чи виправданим за цією статтею КК України, копію вироку ОСОБА_9 не надав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_6 спричинено тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_6 по даному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст.367 КК України як службова недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва, створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, ОСОБА_6 , умисно, у особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховання факту не складання (не написання) ним повного тексту вироку, використовуючи надану йому законом владу та службове становище, всупереч інтересам служби, порушуючи вимоги ст.ст.401,404 КПК України (в редакції 1960 року), не звернув вирок, що набрав законної сили, до виконання і не направив копію вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого ОСОБА_9 .
Внаслідок не направлення суддею ОСОБА_6 копії вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого ОСОБА_9 , не було забезпечено контролю за його поведінкою.
Дані дії ОСОБА_6 спричинили тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створено обстановку, яка ускладнила здійснення основної функції суду - правосуддя.
Дії ОСОБА_6 по даному епізоду органом досудового слідства кваліфіковані за ч.2 ст.364 КК України, як зловживання службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру і приховання факту не складання повного тексту вироку та не визначення підсудному у резолютивній частині вироку покарання щодо обвинувачення його у скоєнні інкримінованого злочину у вигляді не забезпечення виконання вироку, використанні наданої йому законом влади та службового становища всупереч інтересам служби, чим спричинив тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя
04 червня 1996 року у період з 11.00 год. до 11.30 год. в приміщенні Печерського районного суду м.Києва на вул.Гайцана, 4, суддя ОСОБА_6 постановив вирок, згідно із яким ОСОБА_10 засуджено за ст.143 ч.2 КК України (в редакції 1960 року) до 1 року 9 місяців виправних робіт в інших місцях з конфіскацією частини майна, яке належить їй на праві власності. За ст.ст.148-5 ч.2, 19-170 ч.1 КК України (в редакції 1960 року) ОСОБА_10 визнано невинуватою і виправдано у зв`язку з недоведеністю в її діях складу злочину.
При цьому, під часу досудового слідства, постановою слідчого СВ Печерського РУ ГУ МВС України у м.Києві лейтенанта міліції ОСОБА_11 від 06 жовтня 1995 року майно ОСОБА_10 описане та на нього накладений арешт.
ОСОБА_6 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.ст. 324,344 КПК України (в редакції 1960 року), питання щодо подальшої долі майна, на яке накладено арешт, у вироку не вирішив, а копію вироку засудженій ОСОБА_10 направив лише 02 грудня 1998 року, тобто більше ніж через 2 роки після постановлення та проголошення вироку, після скарг засудженої у різні інстанції.
Внаслідок таких дій ОСОБА_6 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_6 по даному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст.367 КК України як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя; завдання істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам громадянки ОСОБА_10 .
Крім того, 11 червня 1996 року прокуратурою Печерського району м.Києва, з метою оскарження вироку стосовно ОСОБА_10 від 04 червня 1996 року, до Печерського районного суду м.Києва внесене касаційне подання у зв`язку з м`якістю призначеного ОСОБА_10 покарання за ст.143 ч.2 КК України (в редакції 1960 року) та її безпідставним виправданням за ст.ст.19-170 ч.1, 148-5 ч.2 КК України (в редакції 1960 року).
ОСОБА_6 умисно, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховання факту не вирішення питання щодо описаного для забезпечення можливої конфіскації майна, використовуючи надану йому законом владу та службове становище всупереч інтересам служби, порушуючи вимоги ст.ст.347,349,352 КПК України (в редакції 1960 року), при внесенні касаційного подання осіб, інтересів яких стосувалось внесене подання (зокрема засуджену ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_12 ) не сповістив, кримінальну справу відносно ОСОБА_10 до Київського міського суду з 12 червня 1996 року не направляв.
Лише 06 червня 2001 року, тобто після порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_6 , кримінальна справа відносно ОСОБА_10 направлена Печерським районним судом м.Києва до Київського міського суду для розгляду в касаційній інстанції і ухвалою судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 26 червня 2001 року вирок Печерського районного суду м.Києва відносно ОСОБА_10 в частині її засудження за ст. 143 ч.2 КК України (в редакції 1960 року) - скасований із закриттям провадження у справі на підставі ст.ст. 6 п.8, 363,373 КПК України (в редакції 1960 року); касаційне подання прокурора залишене без задоволення, оскільки ОСОБА_10 20 вересня 1999 року була вбита.
Внаслідок умисного не направлення суддею ОСОБА_6 кримінальної справи відносно ОСОБА_10 до Київського міського суду упродовж майже 5 років, вирок відносно неї не був своєчасно переглянутий у касаційному порядку, а, в подальшому, при розгляді Київським міським судом, була втрачена можливість врахувати доводи касаційного подання прокурора, у зв`язку з неможливістю перегляду виправдувального вироку відносно померлої та з підстав м`якості призначеного покарання.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_6 по даному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст.364 КК України, як зловживання службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру і приховання факту не визначення підсудному у резолютивній частині вироку покарання щодо обвинувачення його у скоєнні інкримінованого злочину, використанні наданої йому законом влади та службового становища всупереч інтересам служби, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя
Крім того, 14 грудня 1998 року ОСОБА_10 звернулась до Печерського районного суду м.Києва із заявою щодо вирішення питання про подальшу долю описаного під час попереднього слідства майна. 11 січня 1999 року, у невстановлений час, ОСОБА_6 умисно, з мотивів особистої зацікавленості, з кар`єристичних спонукань, з метою приховання факту не вирішення ним у вироку відносно останньої питання про описане майно, усвідомлюючи, що такий факт може стати відомим у випадку оскарження ОСОБА_10 вироку суду в цій частині, після постановлення зазначеного вироку, який не набув законної сили у зв`язку з внесенням касаційного подання прокуратурою, провів судове засідання та постановив завідомо неправосудну постанову, в якій вирішив питання, що підлягають вирішенню у вироку, тобто зняв арешт з майна ОСОБА_10 , на яке під час досудового слідства було накладено арешт. Крім того, при постановленні завідомо неправосудної постанови, суддя ОСОБА_6 , мотивуючи її, посилався на норми КПК України (в редакції 1960 року) (ст.ст.409 і 411), які регулюють правовий режим інших кримінально-процесуальних відносин, що не виникли в даному випадку у зв`язку з не набранням вироком відносно ОСОБА_10 законної сили.
Внаслідок таких дій ОСОБА_6 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_6 по даному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст.176 КК України ( у редакції 1960 року) як постановлення з мотивів особистої зацікавленості завідомо неправосудної постанови, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, 11 квітня 1996 року в приміщенні Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана, 4, суддя ОСОБА_6 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_13 за ст.95 КК України (в редакції 1960 року) до 4-х років позбавлення волі. На підставі ст.45 КК України (в редакції 1960 року) покарання у вигляді позбавлення волі визнано умовним з іспитовим строком на 3 роки.
Порушуючи вимоги ст.ст.324,334 КПК України (в редакції 1960 року), суддя ОСОБА_6 , в мотивувальній частині вироку не зазначив обставин, що визначили ступінь винності підсудного, доказів, на яких ґрунтувався висновок суду; мотивів з яких суд відкидав певні докази; обставини, що пом`якшували або обтяжували відповідальність підсудного; мотивів зміни обвинувачення зі ст.94 на ст.95 КК України (в редакції 1960 року) та підстав для визнання обвинувачення ОСОБА_13 у скоєні злочину, передбаченого ст.94 КК України (в редакції 1960 року), необґрунтованим; не надав правої оцінки діям підсудного щодо його обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ст.94 КК України (в редакції 1960 року), та не вирішив питання винності ОСОБА_13 у зазначеному злочині. Неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, ОСОБА_6 , порушуючи вимоги ст.ст.87,344 КПК України (в редакції 1960 року), протокол судового засідання не підписав, копію вироку ОСОБА_13 не надав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_6 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_6 по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, ОСОБА_6 , умисно, у особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховання факту не складання (не написання) ним повного тексту вироку і не вирішення питань, що мають бути вирішені у вироку, використовуючи надану йому законом владу та службове становище всупереч інтересам служби, порушуючи вимоги ст.ст.401,404 КПК України (в редакції 1960 року), не звернув вирок, що набрав чинності, до виконання і не направив копію вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого ОСОБА_14 , у зв`язку із чим не було забезпечено, з боку органів внутрішніх справ, контролю за поведінкою засудженого.
Внаслідок таких дій ОСОБА_6 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частин - судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створено обстановку, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Дії ОСОБА_6 по даному епізоду органом досудового слідства кваліфіковані за ч.2 ст.364 КК України як зловживання службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру і приховання факту неналежного складання мотивувальної частини вироку та не визначення правової оцінки діям підсудного, щодо його обвинувачення у скоєнні інкримінованого злочину, використанні наданої йому законом влади та службового становища всупереч інтересам служби, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, 25 квітня 1996 року в приміщенні Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана, 4, суддя ОСОБА_6 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_15 за ст.ст.101 ч.3, 86-1 КК України (1960 року) до 5 років 5 місяців позбавлення волі без конфіскації майна, ОСОБА_16 за ст.140 ч.3 КК України (1960 року) до 4 років 4 місяців позбавлення волі без конфіскації майна, ОСОБА_17 за ст.86-1 КК України (1960 року) до 4 років 4 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.
Неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.ст.324,334,344 КПК України (1960 року), мотивувальну частину вироку стосовно ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 не склав, у вироку не дав правову оцінку діям підсудних щодо їх обвинувачення у скоєнні злочинів: ОСОБА_15 передбачених ст.ст.86-2 ч.2, 82 ч.4, 94, 222 ч.1 КК України (в редакції 1960 року); ОСОБА_18 передбачених ст.ст. 86-2 ч.2, 82 ч.4 КК України (в редакції 1960 року), копію вироку засудженим не надав.В порушення вимог ст.87 КПК України (в редакції 1960 року), неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, протокол судового засідання не підписав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_6 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_6 по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, 25 квітня 1997 року в приміщенні Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана, 4, суддя ОСОБА_6 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_19 за ст.143 ч.2 КК України (в редакції 1960 року) до 4 років позбавлення волі у виправно-трудовій колонії суворого режиму без конфіскації майна.
ОСОБА_6 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.324 КПК України (1960 року), не дав правову оцінку діям підсудного ОСОБА_19 щодо обвинувачення його у скоєнні злочину, передбаченого ст.101 ч.3 КК України (в редакції 1960 року), та не вирішив питання, які підлягають вирішенню при постановленні вироку.
Крім того, ОСОБА_6 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи ст.87 КПК України (в редакції 1960 року), протокол судового засідання не підписав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_6 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_6 по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, 30 липня 1997 року в приміщенні Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана, 4, суддя ОСОБА_6 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_20 за ст.ст. 17-141 ч.1, 189-4 ч.1 КК України (в редакції 1960 року) до 3-х років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст.45 КК України (в редакції 1960 року) покарання у вигляді позбавлення волі визнано умовним з іспитовим строком на 2 роки та сплатою штрафу на користь держави у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; за ст.140 ч.2 КК України (в редакції 1960 року) ОСОБА_20 виправдано за недоведеністю в його діях складу злочину. Цим же вироком ОСОБА_21 засуджено за ст.189-4 ч.1 КК України (в редакції 1960 року) до 2-х років позбавлення волі, на підставі ст.45 КК України (в редакції 1960 року) покарання визнано умовним з іспитовим строком на 2 роки та сплатою штрафу на користь держави у розмірі 25 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; за ст.140 ч.2, 17-141 ч.2 КК України (в редакції 1960 року) ОСОБА_21 виправданий за недоведеністю в його діях складу злочину.
ОСОБА_6 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.ст.87,324,334,344 КПК України (в редакції 1960 року), мотивувальну частину вироку стосовно ОСОБА_20 та ОСОБА_21 не склав, не дав правової оцінки діям підсудного ОСОБА_20 щодо його обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ст.17, ч.2 ст.141 КК України (в редакції 1960 року), не вирішив питання щодо його винності у вчиненні зазначеного злочину, копію вироку ОСОБА_21 не надав, протокол судового засідання не підписав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_6 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_6 по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, ОСОБА_6 , умисно, у особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховання факту не складання (не написання) ним повного тексту вироку, використовуючи надану йому законом владу та службове становище, всупереч інтересам служби, порушуючи вимоги ст.ст.401,404 КПК України (в редакції 1960 року), не звернув вирок, що набрав чинності, до виконання і не направив копію вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засуджених ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . Внаслідок ненаправлення суддею ОСОБА_6 копії вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засуджених, не було забезпечено контролю за їх поведінкою.
Внаслідок таких дій ОСОБА_6 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створено обстановку, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Дії ОСОБА_6 органом досудового слідства по даному епізоду кваліфіковано за ч.2 ст.364 КК України як зловживання службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру і приховання факту не складання мотивувальної частини вироку та не визначення правової оцінки щодо дій підсудного в інкримінованому йому злочині, використанні наданої йому законом влади та службового становища всупереч інтересам служби, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, 04 вересня 1997 року в приміщені Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана, 4, суддя ОСОБА_6 проголосив вирок стосовно ОСОБА_22 невстановленого слідством змісту. Неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.ст.87,332,344 КПК України (в редакції 1960 року), протокол судового засідання не підписав, тексту вироку стосовно ОСОБА_22 не склав, копію вироку засудженому не надав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_6 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_6 по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, 16 вересня 1997 року в приміщенні Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана, 4, суддя ОСОБА_6 постановив вирок стосовно ОСОБА_23 , яким останнього було визнано винним і засуджено за ст.86-1 КК України (в редакції 1960 року) із застосуванням ст.44 КК України (в редакції 1960 року) до 4-х років позбавлення волі, із застосуванням ст.45 КК України (в редакції 1960 року), призначене покарання визнано умовним з іспитовим строком на 2 роки із сплатою штрафу на користь держави у розмірі 15 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. За ст.143 ч.2 КК України (в редакції 1960 року) ОСОБА_23 було виправдано за недоведеністю в його діях складу злочину. Вирок, в частині застосування ст.45 КК України (в редакції 1960 року) не відповідає вимогам, оскільки при постановленні за умовне незастосування покарання за корисливі злочини штраф встановлюється в розмірі від 40 до 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, ОСОБА_6 , порушуючи ст.334 КПК України (в редакції 1960 року), мотивувальну частину вироку стосовно ОСОБА_23 не склав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_6 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва і створення обстановки, що ускладнювала здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_6 по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, ОСОБА_6 , умисно, у особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховання факту не складання (не написання) повного тексту вироку, використовуючи надану йому законом владу та службове становище, всупереч інтересам служби, порушуючи ст.ст.401,404 КПК України (в редакції 1960 року), не звернув вирок до виконання і не направив копію вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого ОСОБА_23 та не виписав виконавчого листа щодо стягнення штрафу.
Внаслідок не направлення копії вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого ОСОБА_23 не було забезпечено контролю за його поведінкою, а не виписання виконавчого листа про стягнення штрафу із засудженого призвело до того, що на користь держави не надійшли кошти в розмірі 15 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 255 гривень.
Крім того, для опротестування вироку в порядку нагляду через неправильне застосування кримінального закону та у зв`язку з м`якістю призначеного покарання за тяжкий злочин, кримінальна справа відносно ОСОБА_23 07 грудня 1999 року витребовувалась прокуратурою Печерського району та 05 червня 2000 року прокуратурою м.Києва.
Однак, ОСОБА_6 умисно, у особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховання кримінальної справи та факту постановлення вироку, а також факту неналежного оформлення мотивувальної частини вироку, використовуючи надану йому законом владу та службове становище, всупереч інтересам служби, порушуючи вимоги ст.ст.385,386 КПК України (в редакції 1960 року) та ст. 38 Закону України «Про прокуратуру» ( в редакції, яка діяла на той час), кримінальну справу стосовно ОСОБА_23 до органів прокуратури не направляв, мотивуючи свої незаконні дії формальними приводами, посилаючись на тривале перебування секретаря судового засідання на лікарняному.
Внаслідок таких дій ОСОБА_6 , у зв`язку з перебігом передбаченого ст.385 КПК України (в редакції 1960 року) річного строку для опротестування вироку, пов`язаного з необхідністю погіршення становища засудженого, прокуратура м.Києва була позбавлена можливості внесення протесту в порядку нагляду на незаконний вирок відносно ОСОБА_23 , чим були спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створено обстановку, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя, заподіяно істотну матеріальну шкоду державі.
Дії ОСОБА_6 органом досудового слідства по даному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст.364 КК України як зловживання службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру і приховання факту постановлення незаконного вироку, а також факту неналежного оформлення мотивувальної частини вироку, використанні наданої йому законом влади та службового становища всупереч інтересам служби, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, 04 березня 1998 року в приміщенні Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана, 4, суддя ОСОБА_6 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_24 за ст.229-1 ч.2 КК України (в редакції 1960 року) до 5 років позбавлення волі умовно з іспитовим строком на 2 роки зі сплатою штрафу на користь держави в розмірі 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; ОСОБА_25 за ст.229-6 ч.2 КК України (в редакції 1960 року) до 4 років позбавлення волі умовно з іспитовим строком на 2 роки із сплатою штрафу у розмірі 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; ОСОБА_26 за ст.229-1 ч.2 КК України (в редакції 1960 року), із застосуванням ст.44 КК України до 3 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є її особистою власністю з відстрочкою виконання вироку на 1 рік зі сплатою штрафу на користь держави у розмірі 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. За пред`явленим обвинуваченням за ст.229-20 ч.3 КК України (в редакції 1960 року) ОСОБА_24 та ОСОБА_25 виправдані в зв`язку з недоведеністю їх вини, а ОСОБА_24 також звільнений з-під варти в залі суду.
ОСОБА_6 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.334 КПК України (в редакції 1960 року), мотивувальну частину вироку стосовно ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 не склав.
Такими діями ОСОБА_6 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_6 по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, 11 березня 1998 року прокуратурою Печерського району м.Києва з метою оскарження даного вироку, внесене касаційне подання у зв`язку з необґрунтованістю перекваліфікації дій ОСОБА_24 і ОСОБА_25 з ч.3 на ч.2 ст.229-1 КК України (в редакції 1960 року), а також за м`якістю призначеного ОСОБА_24 покарання. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.335 КПК України (в редакції 1960 року), вирок відносно ОСОБА_25 , ОСОБА_24 і ОСОБА_26 не набув законної сили.
Однак, ОСОБА_6 , умисно, у особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховання факту не складання (не написання) ним тексту вироку, використовуючи надану йому законом владу та службове становище всупереч інтересам служби, порушуючи вимоги ст.347, 349, 352 КПК України (в редакції 1960 року) про внесення касаційного подання заінтересованих осіб не сповістив, кримінальну справу відносно ОСОБА_25 , ОСОБА_24 і ОСОБА_26 до Київського міського суду не направив з 12 березня 1998 року до моменту його звільнення 24 липня 2001 року.
Лише 16 серпня 2001 року, тобто після порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_6 та вилучення справи в Печерському районному суді, вона була направлена до Київського міського суду, який розглянув її в апеляційному порядку 10 листопада 2001 року та ухвалою судової колегії у кримінальних справах апеляційного суду м.Києва від 25 квітня 2002 року вирок Печерського районного суду м.Києва від 04 березня 1998 року в частині засудження ОСОБА_25 та ОСОБА_24 скасовано, справа відносно них направлена на новий розгляд до того ж суду в іншому складі зі стадії судового розгляду.
Внаслідок умисного не направлення суддею ОСОБА_6 кримінальної справи стосовно ОСОБА_25 , ОСОБА_24 і ОСОБА_26 до Київського міського суду протягом трьох років, вирок відносно них не був своєчасно переглянутий у касаційному порядку.
Дії ОСОБА_6 органом досудового слідства по даному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст.364 КК України як зловживання службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру і приховання факту не складання (не написання) ним тексту вироку, використанні наданої йому законом влади та службового становища всупереч інтересам служби, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, 22 травня 1997 року заступником Генерального прокурора України затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі №20-1326/83 за обвинуваченням ОСОБА_27 , ОСОБА_28 і ОСОБА_29 у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.86-1, 165 ч.2 КК України (в редакції 1960 року); ОСОБА_30 у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.86-1, 165 ч.2,194 ч.2 КК України (в редакції 1960 року). 24 травня 1997 року дану кримінальну справу, відповідно до вимог ст.232 КПК України (в редакції 1960 року), направлено для розгляду по суті до Печерського районного суду м.Києва.
ОСОБА_6 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.257 КПК України (в редакції 1960 року), у період з 16 червня 1999 року до 24 липня 2001 року справу не розглядав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_6 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя; завдано істотну шкоду правам, свободам та інтересам громадян суб`єктам кримінального судочинства, що охороняються законом, в тому числі правам, передбаченим ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, 1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка забезпечує право кожної людини «…на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом….».
Органом досудового слідства дії ОСОБА_6 по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, 13 липня 1999 року в приміщенні Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана,4, суддя ОСОБА_6 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_31 за ст.ст.148-2 ч.2, 148-5 ч.2, 42 КК України (в редакції 1960 року) до 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати в установах чи організаціях, незалежно від форм власності, посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарчих обов`язків на 5 років, на підставі ст.45 КК України (в редакції 1960 року) покарання у вигляді позбавлення волі визнано умовним з іспитовим строком на 2 роки зі сплатою штрафу в розмірі 350 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. За пред`явленим обвинуваченням за ч.2 ст.165 КК України (в редакції 1960 року) ОСОБА_32 виправданий у зв`язку з недоведеністю в його діях складу злочину. В ході судового розгляду суддею ОСОБА_6 , ОСОБА_33 був звільнений від призначеного йому за ст.165 ч.2 КК України (в редакції 1960 року) покарання на підставі акту амністії.
ОСОБА_6 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи ст.344 КПК України (в редакції 1960 року), мотивувальну частину вироку стосовно ОСОБА_34 не склав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_6 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва та створення обстановки, що ускладнювала здійснення основної функції суду правосуддя.
Дії ОСОБА_6 , органом досудового слідства по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, ОСОБА_6 , умисно, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховування факту неналежного оформлення мотивувальної частини вироку, використовуючи надану йому законом владу та службове становище всупереч інтересам служби, порушуючи вимоги ст.ст.401,404 КПК України (в редакції 1960 року), копію вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого ОСОБА_34 не направив та не виписав виконавчого листа щодо стягнення суми штрафу.
Внаслідок не направлення суддею ОСОБА_6 копії вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого, не було забезпечено контролю за поведінкою останнього. Внаслідок не виписання виконавчого листа про стягнення штрафу із засудженого на користь держави не надійшли кошти в розмірі 350 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 5950 гривень, чим було завдано тяжкі наслідки інтересам держави.
Крім того, для перевірки законності і обґрунтованості постановленого вироку та вирішення питання щодо його опротестування в порядку нагляду, за вказівкою прокуратури міста Києва від 30 серпня 1999 року кримінальна справа відносно ОСОБА_34 і ОСОБА_35 запитами від 01 вересня 1999 року, 07 жовтня 1999 року, 31 січня 2000 року, 06 березня 2000 року, витребовувалась прокуратурою Печерського району м.Києва; 29 вересня 1999 року, 05 жовтня 1999 року витребовувалась прокуратурою м.Києва.
Однак, ОСОБА_6 умисно, у особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховання факту неналежного оформлення мотивувальної частини вироку, використовуючи надану йому законом владу та службове становище всупереч інтересам служби, порушуючи вимоги ст.ст.358, 386 КПК України (в редакції 1960 року) та ст.38 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, яка діяла на той час), кримінальну справу відносно ОСОБА_34 і ОСОБА_35 до прокуратури м.Києва та прокуратури Печерського району м.Києва до 25 травня 2001 року не направляв, мотивуючи свої дії формальними приводами, посилаючись на тривале перебування секретаря судового засідання на лікарняному, проведенням інвентаризації справ, здачею звітності та іншим.
Внаслідок дій ОСОБА_6 , у зв`язку з перебігом передбаченого ст.385 КПК України (в редакції 1960 року) річного строку для опротестування вироку, пов`язаного з необхідністю погіршення становища засудженого, прокуратура м.Києва була позбавлена можливості внесення протесту в порядку нагляду на вирок відносно ОСОБА_36 .
Дії ОСОБА_6 органом досудового слідства по даному епізоду кваліфіковано за ч.2 ст.364 КК України як зловживання службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру і приховання факту не складання мотивувальної частини вироку, використанні наданої йому законом влади та службового становища всупереч інтересам служби, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, встановлено, що під час судового слідства по справі відносно ОСОБА_34 та ОСОБА_35 , голова Печерського районного суду м.Києва ОСОБА_6 постановою від 19 березня 1999 року порушив кримінальну справу за ст.165 ч.2 КК України (в редакції 1960 року) відносно голови правління АКБ «Укрсоцбанк» ОСОБА_37 , начальника операційного управління банку ОСОБА_38 , працівників цього управління ОСОБА_39 та ОСОБА_40 .
ОСОБА_6 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вмоги ст.278 КПК України (в редакції 1960 року), виніс вказану постанову не вислухавши думки прокурора та не оголосивши постанови в судовому засіданні.
Після винесення постанови про порушення кримінальної справи відносно вказаних осіб, ОСОБА_6 направив її за місцем роботи даних осіб до «Укрсоцбанку». 01 квітня 1999 року зазначена постанова на підставі ст.355 КПК України (в редакції 1960 року) була оскаржена ОСОБА_41 , ОСОБА_42 та ОСОБА_43 до Київського міського суду через Печерський районний суд м.Києва. Отримавши скаргу, ОСОБА_6 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.ст.352,354,355 КПК України (в редакції 1960 року), не направив матеріалів за скаргою до Київського міського суду до 25 травня 2001 року.
Внаслідок цього було заподіяно тяжкі наслідки, у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя, та завдала значної шкоди правам, свободам та інтересам ОСОБА_41 , ОСОБА_42 та ОСОБА_43 , що охороняються законом.
Дії ОСОБА_6 , органом досудового слідства, по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, 03 листопада 1999 року в приміщенні Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана,4, суддя ОСОБА_6 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_44 за ст.98 КК України (в редакції 1960 року) до 3-х років позбавлення волі. На підставі ст.46-1 КК України (в редакції 1960 року) ОСОБА_45 відстрочено виконання покарання строком на 2 роки та призначено стягнення штрафу на користь держави у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Міру запобіжного заходу засудженому ОСОБА_45 до набрання чинності вироку змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд з постійного місця проживання і звільнено його з-під варти в залі суду.
ОСОБА_6 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.ст.87,224,334,344 КПК України (в редакції 1960 року), мотивувальну частину вироку стосовно ОСОБА_45 не склав, не надав правової оцінки діям підсудного ОСОБА_45 щодо обвинувачення його у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.101 КК України (в редакції 1960 року), та не вирішив питання його винності у зазначеному злочині, копію вироку засудженому не надав, протокол судового засідання не підписав. Внаслідок таких дій ОСОБА_6 спричиненні тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Дії ОСОБА_6 органом досудового слідства по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, ОСОБА_6 , умисно, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою приховання факту не складання мотивувальної частини вироку та не визначення правової оцінки щодо дій підсудного в інкримінованому йому злочині, використовуючи надану йому законом владу та службове становище всупереч інтересам служби, порушуючи вимоги ст.ст.401.404 КПК України (в редакції 1960 року), копію вироку, що набрав чинності, до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого ОСОБА_45 не направив та не виписав виконавчого листа щодо стягнення штрафу. Внаслідок не направлення суддею ОСОБА_6 копії вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засудженого ОСОБА_45 не було забезпечено контролю за його поведінкою, а у зв`язку із не виписанням виконавчого листа про стягнення штрафу із ОСОБА_45 на користь держави не надійшли кошти у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 850 гривень, чим було завдано тяжкі наслідки інтересам держави.
Внаслідок таких дій ОСОБА_6 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Органом досудового слідства такі дії ОСОБА_6 по даному епізоду кваліфіковано за ч.2 ст.364 КК України як зловживання службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру і приховання факту не складання мотивувальної частини вироку та не визначення правової оцінки щодо дій підсудного в інкримінованому йому злочині, використанні наданої йому законом влади та службового становища всупереч інтересам служби, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, 13 грудня 1999 року в приміщенні Печерського районного суду м.Києва по вул.Гайцана, 4, суддя ОСОБА_6 при розгляді цивільної справи постановив рішення, яким громадянину ОСОБА_46 відмовлено в задоволені позову про визнання незаконними дій та бездіяльності посадових осіб УДАІ МВС України, захисту честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. При цьому, суддя ОСОБА_6 оголосив, що з мотивованим рішенням суду можливо буде ознайомитися в канцелярії суду.
17 грудня 1999 року ОСОБА_47 звернувся до Печерського районного суду м.Києва із заявою про ознайомлення із мотивованим рішенням. При цьому, суддя ОСОБА_6 , на порушення вимог ст.209 ЦПК України повідомив, що у зв`язку з великою завантаженістю суду, з мотивованим рішенням йому буде надана можливість ознайомитися не в триденний строк, як це передбачено законом, а через 10 днів. Але і в зазначений суддею ОСОБА_6 термін рішення суду виготовлено не було, і ОСОБА_47 з матеріалами справи не був ознайомлений, що порушувало його право на своєчасне ознайомлення з рішенням і не давало змоги на подання мотивованої касаційної скарги на рішення суду.
Не отримавши змогу ознайомитись з мотивованим рішенням суду, 28 січня 2000 року ОСОБА_47 звернувся з касаційною скаргою до Київського міського суду через канцелярію Печерського районного суду м.Києва. Відповідно до ст.ст.289,294 ЦПК України суддя ОСОБА_6 , одержавши касаційну скаргу, не пізніше наступного дня повинен був надіслати копії касаційної скарги зацікавленим особам, що приймали участь у розгляді справи. Також, він повинен був по закінченні касаційного строку надіслати касаційну скаргу ОСОБА_48 разом із справою до суду касаційної інстанції, призначивши в межах місячного строку день її розгляду.
Однак, ОСОБА_6 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.ст.209,289,294 ЦПК України, копії касаційної скарги ОСОБА_48 зацікавленим особам, що приймали участь у розгляді справи, не надіслав; касаційну скаргу разом із справою до Київського міського суду для розгляду у касаційному порядку не направив; день слухання справи у Київському міському суді не призначив; можливості ознайомитися з матеріалами справи та мотивованим рішенням суду на вимогу ОСОБА_48 не надав.
Незважаючи на неодноразові звернення ОСОБА_48 зі скаргами у різні інстанції протягом майже півторарічного строку, ОСОБА_47 так і не отримав рішення Печерського районного суду м. Києва по цивільній справі за своїм позовом і не ознайомився з матеріалами справи. У такий спосіб він був позбавлений можливості повноцінного судового захисту своїх законних прав та інтересів, що завдавало значної їм шкоди. Крім того, ситуацією, що склалась внаслідок дій судді ОСОБА_6 , підривався авторитет та престиж держави Україна, державного апарату та його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створювалась обстановка, що ускладнювала здійснення основної функції суду правосуддя.
Дії ОСОБА_6 , органом досудового слідства, по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, 31 грудня 1999 року в приміщенні Печерського районного суду м. Києва по вул. Гайцана, 4, суддя ОСОБА_6 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_49 за ст. 142 ч. 3 КК України (в редакції 1960 року) до 10 років позбавлення волі в ВТК посиленого режиму з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна. Після оголошення вироку, 03 січня 2000 року засудженим ОСОБА_50 на вирок внесена касаційна скарга.
ОСОБА_6 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.ст.344,347,349,352 КПК України (в редакції 1960 року), копію вироку ОСОБА_51 в строк до Київського СІЗО № 13 не направив; осіб, що мають право касаційного оскарження вироку і внесення касаційного подання про подачу скарги - не повідомив; справу до Київського міського суду для розгляду у касаційному порядку не направив до 23 травня 2001 року, у зв`язку з чим, протягом тривалого часу вирок суду щодо засудженого ОСОБА_49 не набув законної сили і не був вчасно переглянутий у касаційній інстанції
Внаслідок цього було заподіяно тяжкі наслідки, у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя, - та завдання значної шкоди правам, свободам та інтересам окремих громадян, що охороняються законом.
Лише 18 грудня 2000 року, після неодноразових скарг на неправомірні дії голови Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_6 в різні інстанції, ОСОБА_52 отримав копію вироку від 31 грудня 1999 року з Київського міського управління юстиції, ознайомившись з яким, 25 грудня 2000 року склав доповнення до касаційної скарги.
Дії ОСОБА_6 , органом досудового слідства по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, 09 березня 2000 року в приміщенні Печерського районного суду м. Києва по вул.Гайцана, 4, суддя ОСОБА_6 постановив вирок, яким засудив ОСОБА_53 за ст. 142 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року) до 5-ти років позбавлення волі без конфіскації майна; ОСОБА_54 засуджено за ст. 142 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року) до 5-ти років позбавлення волі без конфіскації майна; ОСОБА_55 засуджено за ст. 141 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року) до 4-х років позбавлення волі без конфіскації майна; ОСОБА_56 засуджено за ст.141 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року) до 3-х років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст. 45 КК України (в редакції 1960 року) усім засудженим покарання у вигляді позбавлення волі визнано умовним з іспитовим строком 2 роки та сплатою штрафу на користь держави у розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Міру запобіжного заходу засудженому ОСОБА_57 до набрання чинності вироку змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд з постійного місця проживання і звільнено його з-під варти в залі суду; іншим обвинуваченим міри запобіжного заходу підписка про невиїзд, залишено без зміни.
Однак, ОСОБА_6 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.324,334,344 КПК України (в редакції 1960 року), мотивувальну частину вироку стосовно ОСОБА_53 , ОСОБА_54 ОСОБА_55 та ОСОБА_56 не склав, не дав правової оцінки діям підсудних ОСОБА_55 та ОСОБА_56 щодо обвинувачення їх у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.142 КК України (в редакції 1960 року), не вирішив питання винності останніх у зазначеному злочині, копії вироків засудженим не надав.
Внаслідок таких дій ОСОБА_6 спричинені тяжкі наслідки у вигляді підриву авторитету та престижу держави України, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя, а також матеріальних збитків державі.
Дії ОСОБА_6 , органом досудового слідства, по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, ОСОБА_6 , умисно, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, приховання факту не складання мотивувальної частини вироку та не визначення правової оцінки щодо винності підсудних у інкримінованих їм злочинах, використовуючи надану йому законом владу та службове становище всупереч інтересам служби, порушуючи ст.ст.401,404 КПК України (в редакції 1960 року), копію вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засуджених ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 та ОСОБА_56 не направив та не виписав виконавчого листа щодо стягнення штрафу.
Внаслідок не направлення суддею ОСОБА_6 копії вироку до органів внутрішніх справ за місцем проживання засуджених ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 та ОСОБА_56 , не було забезпечено контролю за їх поведінкою.
Внаслідок не виписання виконавчого листа про стягнення штрафу з ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 та ОСОБА_56 , на користь держави не надійшли кошти в розмірі 240 (4 х 60) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 4080 гривень, чим було завдано істотну шкоду інтересам держави у вигляді матеріальних збитків, що більш ніж у 100 разів перевищили неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Органом досудового слідства такі дії ОСОБА_6 по даному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст.364 КК України як зловживання службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру і приховання факту не складання мотивувальної частини вироку та не визначення правової оцінки щодо дій підсудного в інкримінованому йому злочині, використанні наданої йому законом влади та службового становища всупереч інтересам служби, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Крім того, 25 грудня 2000 року в приміщенні Печерського районного суду м. Києва по вул. Гайцана, 4, суддя ОСОБА_6 постановив виправдувальний вирок, згідно із яким ОСОБА_58 визнаний невинним у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.165 ч. 2, 176-4 КК України (в редакції 1960 року) та виправданий за недоведеністю в його діях складу злочину. Після оголошення вироку, 27 грудня 2000 року державним обвинувачем старшим помічником прокурора Печерського району м. Києва ОСОБА_59 на вирок внесено касаційне подання.
ОСОБА_6 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ст.ст.347,349,352 КПК України (в редакції 1960 року), ОСОБА_60 , його захисників і прокуратуру Печерського району м. Києва, що мають право касаційного оскарження вироку і внесення касаційного подання про внесення касаційного подання - не повідомив, справу до Київського міського суду для розгляду у касаційному порядку не направив.
Внаслідок цього було заподіяно тяжкі наслідки, у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Дії ОСОБА_6 , органом досудового слідства, по вказаному епізоду кваліфіковані за ч.2 ст.367 КК України, як службова недбалість, тобто в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якими спричинені тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м. Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду правосуддя.
Таким чином, як убачається із обвинувального висновку, ОСОБА_6 обвинувачується органом досудового слідства в тому, що в період з 1996 по 2001 роки працюючи на посаді судді та голови Печерського районного суду м. Києва, будучи службовою особою, не дотримувався присяги судді, Конституції та законів України, не забезпечив повний, всебічний, об`єктивний розгляд кримінальних та цивільної справ, які наведені в обвинувальному висновку, не дотримувався встановлених процесуальним законом строків, допустив при цьому службову недбалість, зловживання владою і службовим становищем, а саме: грубо порушуючи вимоги КПК України (в редакції 1960 року), не складав мотивувальних частин вироків, не підписував протоколи судових засідань, не визначав покарання за окремими статтями обвинувачень, не вручав копії вироків у 3-х денний строк, не звертав вироки до виконання, протягом від 1 до 5 років не направляв кримінальні справи з касаційними поданнями та касаційними скаргами для розгляду до касаційної інстанції Київського міського суду. По кримінальній справі відносно засудженого ОСОБА_22 не виніс письмового вироку та не звернув його до виконання. При розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_48 повний текст рішення не виніс і цивільну справу разом із скаргою ОСОБА_48 до касаційної інстанції на направляв протягом 1 року 6 місяців.
Зазначені дії підсудного ОСОБА_6 органом досудового слідства кваліфіковані за ч. 2 ст. 364 та ч.2 ст. 367 КК України.
Крім того, органами досудового слідства ОСОБА_6 інкриміновано вчинення злочину передбаченого ч.2 ст.176 КК України (в редакції 1960 року), оскільки він по кримінальній справі відносно засудженої ОСОБА_10 виніс неправосудне рішення, а саме, до набрання вироком щодо останньої законної сили, постановив неправосудну постанову від 11 січня 1999 року про повернення майна, на яке був накладений арешт.
Своє рішення щодо виправдання ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, суд першої інстанції мотивував допущенням грубих порушень норм кримінально-процесуального кодексу під час розслідування даної кримінальної справи, а також відсутністю доказів на доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.
Зокрема, як зазначив суд першої інстанції, відповідно до протоколів виїмки від 15 березня 2002 року, в приміщенні канцелярії по кримінальним справам Печерського районного суду м.Києва, розташованого за адресою: м.Київ, вул.Хрещатик, 42-а, виявлені та вилучені кримінальні справи відносно ОСОБА_9 ; ОСОБА_14 ; відносно ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 ; ОСОБА_19 ; відносно ОСОБА_20 та ОСОБА_21 ; ОСОБА_22 ; ОСОБА_45 ; відносно ОСОБА_53 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_56 та від 26 березня 2002 року, відповідно до якого в приміщенні за тією ж адресою було виявлено та вилучено кримінальну справу стосовно ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_63 . Однак, у той же час з постанови слідчого про проведення виїмки було зазначено адресу її проведення: АДРЕСА_2 , у той час як виїмку проведено за адресою: АДРЕСА_3 . Крім того, не зазначений механізм переміщення вказаних вище кримінальних справ з приміщення архіву по вул.Гайцана, 4 (де був розміщений Печерський районний суд м.Києва під час роботи ОСОБА_6 ) до приміщення канцелярії по АДРЕСА_3 , що повинно було бути перевірено слідчим у контексті пояснень підозрюваного, з приводу того, що ним вироки по вказаним справам були виготовлені у повному обсязі та передані для долучення до справ. Суд зазначив, що враховуючи, що вказані справи були вилучені з канцелярії суду, які до цього перебували в архіві суду, розташованому за іншою адресою, справи були оформлені належним чином та відповідали вимогам Інструкції, про що, також свідчить відсутність в матеріалах кримінальних справ актів та доповідних записок відповідальних працівників суду, щодо неналежного оформлення даних справ.
На переконання суду першої інстанції, органом досудового слідства не встановлений механізм вручення копій вироків засудженим, що діяв у Печерському районному суді і був передбачений нормативними актами з питань діловодства, не досліджене питання якими нормативними документами на посадових осіб, зокрема голову суду, а саме ОСОБА_6 , у той період, що йому інкримінується, було покладено обов`язок надання особисто копій вироків засудженим; виготовлення, саме ним, виконавчих листів; звернення ним вироків до виконання, оскільки відповідно до Інструкції з діловодства, цей обов`язок був передбачений у працівників суду завідувача канцелярії, секретаря суду, секретаря судових засідань тощо.
Суд першої інстанції зазначив, що Законом України від 13 травня 2014 року № 1261-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України» (далі Закон №1261-VІІ), який набув чинності 4 червня 2014 року, внесено зміни до пункту 3 примітки до ст. 364 КК України, який застосовується і для визначення складів злочинів, передбачених статтями 364, 367 КК України, де змінилось поняття «істотна шкода» як ознака складу злочину інкримінованого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 364 КК України та ч. 2 ст. 367 КК України. Законом України №1261-VІІ було викладено в новій редакції пункти 3 і 4 примітки до ст. 364 КК, у яких містяться нормативні визначення для складів злочинів у сфері службової діяльності, а саме ознак «істотна шкода» та «тяжкі наслідки». До набрання чинності Закону України №1261-VІІ, зокрема, на час коли підсудному інкримінується вчинення службових злочинів, тобто у період з березня 1996 року по грудень 2000 року, ознака «істотна школа» у складах злочинів, передбачених статтями 364-367 КК України, розумілась як така, що охоплює і суспільно небезпечні наслідки у вигляді майнової шкоди, і наслідки у вигляді шкоди немайнової. З набранням чинності Законом №1261-УІІ виклад пункту 3 примітки ст. 364 КК України зазнав змін, оскільки законодавець уже не використовує у нормативних визначеннях ознаки «істотна шкода» сполучник «якщо» і тому чинна редакція цього положення охоплює майнову шкоду, яка досягла розміру, що у 100 (сто) і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.
На переконання суду першої інстанції, диспозиція ч.1 ст. 364 і ч.1 ст. 367 КК України, якими передбачена відповідальність за заподіяння істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або громадським чи державним інтересам, чи інтересам юридичних осіб, може становити не лише майнову шкоду, а й включати прояви немайнової шкоди, але тільки ті, які можуть одержати майнове відшкодування (як істотна шкода може враховуватися будь-яка за характером шкода, якщо вона піддається грошовій оцінці та відповідно до такої оцінки досягла встановленого розміру). При цьому суд зазначив, що у обвинувальному висновку мало б бути чітко встановлено і доведено, що саме вчинення того чи іншого службового злочину стало причиною відповідних наслідків, обчислення їх розміру також мало б бути належним чином підтверджено (в т.ч. цивільним позовом, як підтвердження факту та розміру реальної майнової шкоди) та не викликати сумніву.
Як зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні, вказана обставина внаслідок набрання чинності Законом № 1261-VII з визначенням «істотної шкоди» залежно від її розміру (що перевищують 100 (сто) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян) дає підстави для висновку про те, що «істотна шкода» як суспільно небезпечні наслідки діянь, передбачених ч.1 ст.364 і ч.1 ст.367 КК України стали формалізованими, що виключає кваліфікацію вчиненого ОСОБА_6 за ч.2 ст.364 і ч.2 ст.367 КК України.
Суд першої інстанції у оскаржуваному вироку також вказує про те, що у зв`язку із внесенням на підставі Закону № 1261-VII змін до примітки ст. 364 КК України відбулося звуження змісту кримінально-правового поняття «істотна шкода» (і «тяжкі наслідки»), тобто сталася часткова декриміналізація, зокрема, таких діянь, як зловживання владою або службовим становищем і перевищення влади або службових повноважень, що дає підстави стверджувати про відсутність в діях ОСОБА_6 складів злочинів, передбачених ч.2 ст.364 та ч.2 ст.367 КК України.
У частині обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 176 КК України (в редакції 1960 року), суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах кримінальної справи знаходиться наглядове провадження прокурора по кримінальній справі ОСОБА_10 , в якому міститься переписка між заступником Генерального прокурора України та прокурором м. Києва, із якої вбачається, що за повідомленням прокуратури м. Києва, яке адресувалося заступнику Генерального прокурора України вирок стосовно ОСОБА_10 набрав законної сили, оскільки внесене 11 червня 1996 року прокурором касаційне подання на вирок щодо засудження ОСОБА_10 було ним відкликане 17 червня 1996 року. Допитаний у судовому засіданні підсудний ОСОБА_6 також стверджував, що на момент розгляду заяви про зняття арешту із майна ОСОБА_10 йому було відомо, що вирок відносно ОСОБА_10 набрав чинності зі слів працівників канцелярії суду та голови суду, які йому повідомили, що подання прокурора було відкликане, крім того, при розгляді заяви ОСОБА_10 у справі брав участь прокурор, який не заперечував проти задоволення заяви ОСОБА_10 і питання про те, що вирок не набрав законної сили ним в ході розгляду заяви не піднімалось.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що той факт, що підсудний ОСОБА_6 розглянув заяву ОСОБА_10 до набрання чинності вироку щодо її засудження та в порушення вимог КПК України (в редакції 1960 року) в ході судового розгляду не знайшов свого підтвердження та спростований дослідженими судом доказами, які містяться в наглядовому провадженні прокурора, показаннями підсудного ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_64 , які були оголошені судом, у зв`язку з чим прийняв рішення про виправдання ОСОБА_6 і в частині його обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.176 КК України (в редакції 1960 року).
Не погоджуючись із вироком Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року, постановленим щодо ОСОБА_6 , апеляцію на нього подав прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції. Апелянт просить оскаржуваний вирок суду скасувати, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд в іншому складі суду. Підставами для скасування судового рішення прокурор зазначає неповноту судового слідства та невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, які можуть бути усунуті лише під час нового судового розгляду в іншому складі суду. Обґрунтовуючи вимоги апеляції, прокурор зазначає, що замість отримання необхідних даних шляхом ретельного допиту свідків чи надання відповідних інформаційних запитів, судом першої інстанції для встановлення певних обставин взято до уваги показання ОСОБА_6 та здійснено аналіз інструкції з діловодства в судах, яка діяла на той час. Також, як зазначає прокурор, під час судового слідства не було встановлено та перевірено обставини отримання органом статистики інформації щодо засудження осіб по тих епізодах, де в подальшому інкримінується ненадання стороні процесу копії вироку чи складення неналежного вироку, зокрема, щодо ОСОБА_13 , ОСОБА_23 , ОСОБА_53 , ОСОБА_65 . Апелянт стверджує про те, що судом зазначено лише наявність довідки про судимість стосовно вказаних осіб, однак яким чином органам статистики стало відомо про засудження окремих осіб, судом не перевірялось. Також, прокурор зазначає про те, що показання більшості свідків по даній кримінальній справі були оголошені судом без наявності однієї із чітко визначених законом підстав, передбачених ст. 306 КПК України, що однозначно вплинуло на об`єктивність розгляду судом кримінальної справи. Таким чином, на переконання прокурора, судом не було використано всіх передбачених кримінально-процесуальним законом засобів для проведення ретельного судового слідства та дослідження усіх обставин справи для винесення законного рішення, при цьому, в основу виправдувального вироку судом фактично покладені пояснення обвинуваченого, надані ним в ході судового розгляду.
Крім того, прокурор в апеляції вказує про порушення судом першої інстанції прав ОСОБА_48 , який під час досудового розслідування даної кримінальної справи був визнаний потерпілим, проте в судовому засіданні був допитаний як свідок, проти чого сторона обвинувачення та сам ОСОБА_47 категорично заперечували. Як зазначає прокурор, суд аргументував свою позицію тим, що в додатку до обвинувального висновку ОСОБА_47 зазначений як свідок, а не як потерпілий, та не прийняв до уваги пояснення сторони обвинувачення про допущення технічної помилки слідчим в цій частині при складанні обвинувального акта. При цьому, апелянт наголошує, що процесуальний статус ОСОБА_48 в даній кримінальній справі підтверджується постановою слідчого про визнання ОСОБА_48 потерпілим, протоколом його допиту та позовною заявою ОСОБА_66 . Зазначене порушення судом першої інстанції, як вказує прокурор, вплинуло на сам процес проведення допиту та на моральний стан ОСОБА_48 на момент надання ним показань. Прокурор зазначає про те, що покладені в основу вироку показання підсудного ОСОБА_6 про те, що жоден із свідків не підтвердив того, що вироки постановлювались не в нарадчій кімнаті і не проголошувались у повному обсязі, спростовуються показаннями самих свідків, які підтвердили, крім свідків ОСОБА_43 та ОСОБА_34 , надані ними показання під час досудового слідства щодо фактичних обставин, викладених у обвинувальному висновку.
Крім того, прокурор вказує про неналежним чином проведене судове слідство за епізодом № 16 щодо злочину, вчиненого ОСОБА_6 під час постановлення вирноку стосовно ОСОБА_67 . Зокрема, як стверджує прокурор, допит свідка ОСОБА_60 не було проведено, оскільки підсудним ОСОБА_6 в ході судового розгляду в усному порядку заявлено про відсутність постанови про порушення справи стосовно нього в матеріалах, після чого судом було перервано допит свідка і до завершення судового слідства і видалення до нарадчої кімнати було проведено оцінку доказів як таких, що є недопустимими, про що зазначено у вироку суду.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав подану апеляцію, пояснення виправданого та його захисників, які заперечували проти апеляції прокурора, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово виправданого, перевіривши матеріали кримінальної справи, та обговоривши доводи, викладені в апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 323 КПК України (в редакції 1960 року), вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні.
Згідно із ст. 365 КПК України (в редакції 1960 року), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах доводів поданої апеляції.
Висновки суду першої інстанції про невинуватість ОСОБА_6 у зловживанні службовою особою владою і службовим становищем, тобто умисному, в особистих інтересах, з власних кар`єристичних мотивів, з метою отримання вигод немайнового характеру, використанні наданої йому законом влади та службового становища, всупереч інтересам служби, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави, державного апарату і його складової частини - судової гілки влади, в особі Печерського районного суду м.Києва, у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва, а також у постановленні з мотивів особистої зацікавленості завідомо направосудного рішення, чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва, тобто у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.367 КК України та ч.2 ст.176 КК України (в редакції 1960 року) обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені представленими у справі доказами у їх сукупності, які перевірялися судом в ході судового слідства, та яким суд першої інтанції дав належну оцінку.
Слід зазначити, що згідно із обвинувальним висновком, обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст.364, ч.2 ст.367 КК України полягає в тому, що він, перебуваючи на посаді голови Печерського районного суду м.Києва, при розгляді конкретних кримінальних справ, в порушення вимог кримінально-процесуального закону, зловживаючи своїм службовим становищем, з кар`єристичних мотивів, своєчасно не виготовляв вироки по конкретним кримінальним справам, не вручав їх підсудним після проголошення та не направляв вироки на виконання, а також не підписував протоколи судових засідань, чим спричинив тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової гілки влади в особі Печерського районного суду м.Києва, створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду відправлення правосуддя.
Зокрема, на підтвердження винуватості ОСОБА_6 за ч.2 ст.364, ч.2 ст.367 КК України, орган досудового слідства посилається на фактичні дані з протоколів виїмки від 15 березня 2002 року з приміщення канцелярії по кримінальним справам Печерського районного суду м.Києва за адресою: м.Київ, вул.Хрещатик 42-А, кримінальних справ відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_68 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_45 , ОСОБА_53 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_56 та від 26 березня 2002 року, відповідно до якого в приміщенні за тією ж адресою було вилучено кримінальну справу відносно ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_63 .
Згідно протоколів огляду вказаних кримінальних справ від 18 березня 2002 року, від 19 березня 2002 року та від 16 травня 2002 року протоколи судових засідань в даних справах не підписані головуючим суддею ОСОБА_6 .
Разом з тим, як правильно зазначає суд першої інстанції у своєму вироку, в постанові слідчого про проведення виїмки було зазначено адресу її проведення: м.Київ, вул Гайцана, 4, у той час як фактично виїмку кримінальних справ проведено за іншою адресою - м.Київ, вул.Хрещатик, 42-А, при цьому слідчим не було перевірено механізм переміщення кримінальних справ, що вилучалися з приміщення архіву по АДРЕСА_2 (де був розміщений Печерський районний суд м.Києва на час роботи ОСОБА_6 ), до приміщення канцелярії по АДРЕСА_4 , з урахуванням показань підозрюваного про те, що ним вироки по всіх справах були виготовлені у повному обсязі та передані для долучення до справ.
Крім того, згідно із протоколом виїмки від 28 березня 2002 року у приміщенні Печерського районного суду м.Києва за адресою: м.Київ, вул. Хрещатик, 42-А, було виявлено та вилучено обліково-статистичні картки на вказані вище кримінальні справи форма №3, у яких відсутня інформація про звернення вироків стосовно засуджених до виконання.
Між тим, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що фактичні дані, які містяться в зазначеному протоколі, жодним чином не підтверджують вини ОСОБА_6 за пред`явленим йому обвинуваченням, оскільки обов`язок по веденню картотек, складання карток, зокрема і по формі №3 відповідно до Інструкції з діловодства у Верховному Суді Автономної Республіки Крим, обласному, міжобласному, Київському і Севастопольському міських, районному (міському) судах, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 18 березня 1997 року за №82/1886, яка діяла з 1997 року по 08 квітня 2003 року, покладався на секретаря суду, а не на суддю.
На переконання колегії суддів, цілком обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_6 в частині його обвинувачення за ч.2 ст.364, ч.2 ст.367 КК України щодо невиготовлення та невручення судових рішень засудженим по конкретним справам, зазначеним в обвинуваченні. При цьому, під час судового слідства були досліджені самі судові рішення, допитані в якості свідків учасники судового розгляду кримінальних справ.
Так, свідки ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , які будучи працівниками прокуратури підтримували державне обвинувачення по конкретних, зазначених в обвинуваченні справах, підтвердили, що судові засідання під головуванням судді ОСОБА_6 відбувалися у відповідності до вимог Кримінально-процесуального кодексу України, після закінчення судового слідства та судових дебатів і виступів підсудних з останнім словом, суд видалявся до нарадчої кімнати, по виходу з якої проголошувалось відповідне судове рішення, копії якого отримувалися та зберігалися у прокурорських наглядових провадженнях щодо відповідних кримінальних справ.
Аналогічні показання щодо розгляду ОСОБА_6 кримінальних справ у відповідності до вимог кримінально-процесуального закону надали під час досудового та судового слідства свідки ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , які приймали участь при розгляді конкретних справ в якості секретарів судових засідань, а також захисники по справах адвокати ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 , ОСОБА_87 , ОСОБА_88 , ОСОБА_89 , ОСОБА_90 , ОСОБА_91 , ОСОБА_92 та засуджені ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_93 , ОСОБА_26 , ОСОБА_94 , ОСОБА_27 , ОСОБА_29 , ОСОБА_62 , ОСОБА_95 .
Як слушно зазначив суд першої інстанції, показання вказаних свідків та підсудного ОСОБА_6 не містять протиріч та повністю узгоджуються між собою, що свідчить про їх правдивість.
Крім того, на спростування обвинувачення ОСОБА_6 в цій частині, суд першої інстанції обґрунтовано послався на фактичні дані, що містяться у наглядових провадженнях прокуратури по кримінальних справах стосовно ОСОБА_9 (т.25 а.с.63-82), ОСОБА_10 (т.6 а.с.3-162), ОСОБА_13 (т.25 а.с.83-109), ОСОБА_15 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 (т.25 а.с.110-202), ОСОБА_19 (т.25 а.с.15-62), ОСОБА_22 (т.25 а.с.220-232), ОСОБА_25 , ОСОБА_24 та ОСОБА_26 (т.7 а.с.3-138), ОСОБА_96 та ОСОБА_35 (т.7 а.с.139-374), ОСОБА_53 , ОСОБА_55 , ОСОБА_62 та ОСОБА_56 (т.25 а.с.272-351), ОСОБА_60 (т.8 а.с. 128-242), що були досліджені судом першої інстанції та з яких вбачається, що жодне з наглядових проваджень не містить інформації щодо відсутності вироку, розгляду справи неналежним складом суду, проголошення суддею неповного тексту судового рішення по справі, невиготовлення та неотримання вироку у визначений законодавством строк.
Крім того, слід зазначити, що суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на законодавчі зміни норм кримінального закону, в тому числі і ст.ст.364, 367 КК України, і прийшов до правильного висновку щодо неможливості кваліфікації дій підсудного ОСОБА_6 в обсязі пред`явленого йому обвинувачення за чинними на момент розгляду справи у суді редакціями ст.ст.364, 367 КК України.
Також, погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції щодо непідтвердження висунутого ОСОБА_6 обвинувачення за ч.2 ст.176 КК України (в редакції 1960 року), а саме у постановленні суддею з мотивів особистої зацікавленості завідомо неправосудної постанови, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу держави Україна, державного апарату і його складової частини судової влади, в особі Печерського районного суду м.Києва; створення обстановки, яка ускладнила здійснення основної функції суду здійснення правосуддя.
За змістом пред`явленого обвинувачення за ч.2 ст.176 КК України (в редакції 1960 року), суддя ОСОБА_6 , керуючись положеннями ст.ст.409, 411 КПК України (в редакції 1960 року), 11 січня 1999 року прийняв постанову за заявою засудженої ОСОБА_10 про зняття арешту з майна, що був накладений органами слідства при розслідуванні кримінальної справи щодо неї, в той час як вирок відносно ОСОБА_10 від 04 червня 1996 року не набрав законної сили.
Разом з тим, під час судового слідства в суді першої інстанції обвинувачення ОСОБА_6 в цій частині не знайшло свого підтвердження і було спростоване судом дослідженими матеріалами справи. Як зазначає суд першої інстанції, з матеріалів наглядового провадження прокурора по кримінальній справі відносно ОСОБА_10 вбачається, що подане 11 червня 1996 року прокурором касаційне подання на вирок Печерського райрнного суду м.Києва від 04 червня 1996 року, постановлений відносно ОСОБА_10 , було відкликане ним 17 червня 1996 року (т.6 а.с.3-162).
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що вирішення заяви засудженої ОСОБА_10 щодо зняття арешту з її майна обґрунтовано розглядалося суддею ОСОБА_6 в порядку, передбаченому ст.ст.409, 411 КПК України (в редакції 1960 року), так як вирок щодо неї на момент розгляду заяви набрав законної сили, а тому, висунуте ОСОБА_6 обвинувачення за ч.2 ст.176 КК України (в редакції 1960 року) є неспроможним.
Доводи апеляції прокурора щодо неповноти судового слідства не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Посилання прокурора на те, що суд першої інстанції не перевірив обставин отримання органом статистики інформації щодо засуджених осіб по тих епізодах, де в подальшому ОСОБА_6 інкриміновано зловживаня службовим становищем та службова недбалість, що виразилося у ненаданні стороні процесу копії вироку, незвернення вироку до виконання, складання неналежного вироку при розгляді кримінальних справ відносно ОСОБА_13 , ОСОБА_23 , ОСОБА_53 та ОСОБА_54 , не заслуговують на увагу, так як сам прокурор у своїй апеляції зазначає, що суд дослідив та послався у вироку на довідки про судимість вказаних осіб, що само по собі свідчить про те, що копії вироків відносно цих засуджених надходили до відповідного органу статистики по обліку засуджених осіб.
Не приймаються до уваги і доводи апеляції прокурора щодо порушення судом першої інстанції при розгляді справи відносно ОСОБА_6 принципу безпосередності, що виразилося, на думку прокурора, у посиланні суду як на докази, на показання свідків, які вони надавали під час досудового слідства, а не в суді.
Як видно з протоколу судового засідання, питання щодо оголошення показань, наданих під час досудового слідства, тих свідків, які не з`явилися в судове засідання безпосередньо, приймалося за згодою усіх учасників процесу, в тому числі і прокурора, а, крім того, правдивість цих показань прокурором під сумнів не ставиться. Більше того, в ході апеляційного розгляду справи, прокурор, який брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції підтвердив, що питання про застосування до свідків, які не з`явилися до суду, положень ч.2 ст.70 КПК України (в редакції 1960 року) нею не порушувалось.
Також, на думку колегії суддів, не може бути визнано істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону в розумінні ч.1 ст.370 КПК України (в редакції 1960 року), допит потерпілого ОСОБА_48 за правилами допиту свідка, про що звертає увагу у своїй апеляції прокурор, так як це ніяким чином на законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку відносно ОСОБА_6 не вплинуло.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_6 зроблено на всебічно, повно і об`єктивно досліджених матеріалах справи та аналізі основних ознак інкримінованих йому злочинів.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів не вбачає законних підстав для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції та задоволення апеляції прокурора.
Керуючись ст. ст. 365, 366 КПК України (в редакції 1960 року), колегія суддів, -
Апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції - залишити без задоволення, а вирок Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року, постановлений відносно ОСОБА_6 , - без змін.
Судді:
_____________ ______________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4