Дата документу Справа № 320/2626/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний № 320/2626/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/1475/17 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 листопада 2017 року м. Запоріжжя
Судова колегія з кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_8 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 липня 2017 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Колибелка Лискінського району Воронізької області, громадянин України, маючий середню освіту, не працюючий, одружений, маючий на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у вигляді трьох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання обмеження волі з випробуванням, з встановленням трьох років іспитового строку. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України продовж іспитового строку покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 51396,04 грн. та моральну шкоду в розмірі 30000 грн., а всього 81396,04 грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР витрати на проведення судово-медичної експертизи № 112 від 03.03.2017 у розмірі 463,43 грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення судових інженерно-транспортних експертиз № 19-5 від 25.01.2017 та № 19-6 від 27.01.2017 у розмірі 2726,76 грн.
Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України,
В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що він 27.12.2016 року, о 17 год. 25 хв., перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, керував автомобілем DAEWOO LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по пр. 50-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області з боку вул. Гоголя в напрямку вул. Гризодубової, зі швидкістю близько 80-90 км/год, чим перевищив максимальну дозволену швидкість руху в населеному пункті та створив небезпечну дорожню ситуацію, поставивши у небезпеку інших учасників дорожнього руху.
На шляху прямування водій ОСОБА_7 , наближаючись до регульованого світлофором пішохідного переходу проти буд. № 31 по пр. 50-річчя Перемоги, при включенні зеленого миготливого сигналу світлофору, який попереджав про наступне включення заборонного сигналу, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості та зупинці перед стоп-лінією, в`їхав на пішохідний перехід на заборонне (червоне) світло, внаслідок чого на регульованому пішохідному переході скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка переходила проїзну частину по пішохідному переходу на зелене світло світлофору справа - наліво за напрямком руху автомобіля.
В результаті наїзду потерпілій ОСОБА_8 були заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Своїми діями ОСОБА_7 порушив п.п. 12.4, 12.9, 8.7.3.е, 8.10 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:
12.4. «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год»
12.9. «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7…»
8.7.3.е «Сигнали світлофора мають такі значення: е) червоний сигнал, у тому числі миготливий або два червоних миготливих сигнали забороняють рух»
8.10. «У разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 "Місце зупинки", якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.»
Порушення п. 8.7.3.е ПДР України, вчинене ОСОБА_7 знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками. Порушення п.п. 12.4, 12.9, 8.10 ПДР України були супутніми та сприяли вчиненню ДТП.
Після наїзду ОСОБА_7 покинув автомобіль та залишив місце події, чим порушив п. 2.10 ПДР України, згідно з яким:
2.10 «У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил; в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ міліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття працівників міліції; е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди; є) до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки)».
Згідно висновку судової медичної експертизи № 112 від 03.03.2017 року у ОСОБА_8 були виявлені тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку в скроневій частці лівої півкулі головного мозку легкого ступеня вираженості, розрив барабанної перетинки з посттравматичним отитом справа; закритий осколковий позасуставний перелом хірургічної шийки лівої плечової кістки зі зміщенням уламків (який зажадав проведення операції з монтажем системи скелетного витягування); закритий подвійний осколковий перелом лівої великогомілкової кістки на рівні верхньої і нижньої третини її діафіза зі зміщенням уламків, закритий подвійний лінійний перелом лівої малогомілкової кістки на рівні її шийки і середньої третини діафіза з незначним зміщенням уламків (які зажадали проведення операції з монтажем системи скелетного витягування, а також через кісткового остеосинтезу поліфрагментарного перелому лівої гомілки).
Всі зазначені тілесні ушкодження, як окремо, так і в сукупності кваліфікуються як середнього ступеня тяжкості, які потягли за собою тривалий (понад 21 дня) розлад здоров`я.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 , не оскаржуючи висновки суду в частині доведеності вини ОСОБА_7 та кваліфікації його дій, вважає вирок незаконним і необґрунтованим з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить вирок скасувати частково та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у вигляді трьох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Стягнути з ОСОБА_7 на її користь моральну шкоду в розмірі 100000 грн. В іншій частині вирок залишити без змін.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає, що суд першої інстанції, постановляючи обвинувальний вирок, не врахував тяжкість скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який на досудовому слідстві не визнавав свою провину, залишив місце скоєння дорожньо-транспортної пригоди, намагався сховатися від органів поліції, в момент здійснення ДТП перебував у стані наркотичного сп`яніння, не намагався надати першу допомогу потерпілій. Крім того, до цього часу обвинувачений не відшкодував у повному обсязі завдану шкоду. Щодо частково задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 30000 грн., зазначила, що судом першої інстанції не були у повному обсязі враховані всі обставини. Так, по теперішній час вона перебуває на амбулаторному лікуванні, в період з 27.12.2016 року по 27.02.2017 року знаходилась на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Мелітопольської міської лікарні № 1. На цей час оформила інвалідність. Змінився її нормальний спосіб життя, від пережитого трапляються головні болі. Вона мешкає одна з неповнолітньою дитиною і вказані події вплинули на останню.
Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілої, просив не позбавляти його волі, вважав, що 100000 гривень є великою сумою та пояснив, що шкоду, завдану злочином, за можливістю буде відшкодовувати, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги в частині посилення призначеного судом першої інстанції покарання, разом з тим, вважала, що сума відшкодування моральної шкоди з урахуванням наслідків, які настали для потерпілої, підлягає збільшенню і в цій частині апеляційна скарга потерпілої повинна бути задоволена, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерплої підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 , в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання з випробуванням, яке на думку потерпілої, є м`яким і не відповідає вимогам закону, колегія суддів дійшла наступного.
Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.
Згідно з положеннями ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Призначаючи вид і розмір покарання суд виконав вимоги ст.ст. 50, 65, 69, 75, 76 КК України, та врахував ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного, який раніше не був судимим, вину визнав повністю, характеризується задовільно, має на утриманні неповнолітню дитину, визнав за обставини, що пом`якшують покарання, з`явлення із зізнанням, щире каяття, визнання повністю вини, активне сприяння розкриттю злочину, при цьому врахувавши вчинення злочину у стані наркотичного сп`яніння як обставину, що обтяжує покарання.
За наявності сукупності цих обставин, позитивних даних про особу винного, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, обґрунтовано дійшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, звільнивши ОСОБА_7 від його відбування з випробуванням на максимальний строк, передбачений ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Колегія вважає, що особі призначене покарання, яке відповідає критерію справедливого покарання та відповідає вимогами ст. 65 КК України, та його меті.
Разом з тим, на думку колегії суду, рішення суду про відшкодування обвинуваченим моральної шкоди потерпілій ОСОБА_8 у сумі 30000 гривень, є необґрунтованим, а розмір стягнутої суму не відповідає обставинам, які настали для потерпілої після скоєння кримінального правопорушення щодо неї.
В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 розмір завданої вчиненим ним злочином майнової шкоди визнав повністю, а щодо розміру відшкодування моральної шкоди, заявленого потерпілою, принципових заперечень не вислови також, і покладався при вирішення цивільного позову потерпілої в цій частині на розсуд суду.
Аналогічну позицію обвинувачений мав і в суді апеляційної інстанції і обмежився лише твердженням, що 100000 грн. є великою сумою.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд повинен виходити, у тому числі, і з принципів законності, зваженості і справедливості.
При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 , судом було взято до уваги, що ОСОБА_8 після дорожньо-транспортної пригоди тривалий час знаходилася на стаціонарному лікуванні, куди була доставлена в непритомному стані, перенесла хірургічні операції, в подальшому, тривалий час перебувала на амбулаторному лікуванні. На теперішній час потерпіла також позбавлена можливості працювати, вільно рухатись, вести активний спосіб життя, приділяти необхідну увагу малолітній дитині та суд визначив моральну шкоду у розмірі 30000 гривень, що, на думку колегії суддів, є явно незваженою та несправедливою, а тому підлягає збільшенню.
При цьому, колегія суддів виходить з встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи, згідно яких потерпіла беззаперечно отримала моральні та фізичні страждання від незаконних дій обвинуваченого, які полягали, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, тривалому стаціонарному лікуванні, амбулаторному лікуванні, яке триває на цей час, отриманні інвалідності, тощо, і тому, на переконання колегії суддів, моральна шкода у розмірі 100000 гривень видається зваженою і справедливою і саме в такому розмірі підлягає стягненню на користь потерпілої.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 липня 2017 року у відношенні ОСОБА_7 змінити в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 100000 (сто тисяч) грн.
В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4