Суворовський районний суд міста Одеси Справа № 523/1823/15-к
Провадження №1-кп/523/69/17
І м е н е м У к р а ї н и
15.12.2017 року м. Одеса
ОСОБА_22 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого,
засудженого вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 04 січня 2013 року за ч.3 ст.185, ч.1 ст.289, ч.2 ст.289 КК України, із застосуванням ст.ст.69,70 цього ж кодексу до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки і 2 місяці, ухвалою вищезазначеного суду від 26 червня 2014 року звільненого від відбуття покарання на підставі акту амністії,
зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.121, ч.1 ст.186, ч.2 ст.186, ч.2 ст.187, ч.2 ст.289 КК України,
ОСОБА_23 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт Любашівці Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, офіційно не працевлаштованого, засудженого:
вироком Любашівського районного суду Одеської області від 12 жовтня 2011 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого, із застосуванням ст.75 цього ж кодексу, від його відбуття, з іспитовим строком 2 роки;

вироком Любашівського районного суду Одеської області від 11 травня 2012 року за ч.1 ст.122, ч.3 ст.185 КК України, із застосуванням ст.ст.70,71 цього ж кодексу, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки і 6 місяців, умовно-достроково звільненого ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2014 року від його відбуття, невідбутий строк склав 1 рік, 1 місяць та 3 дні,

зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 ,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187, ч.2 ст.263 КК України,
в с т а н о в и в:
Незаконне заволодіння транспортним засобом ОСОБА_13
ОСОБА_22 пред`явлено обвинувачення в тому, що він, будучи судимим за ст.289 КК України, в нічний час доби 28 листопада 2014 року, з корисливих мотивів та умислом на незаконне заволодіння транспортним засобом, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_5 , шляхом пошкодження замку лівої передньої двері проник до салону автомобіля «ВАЗ-2107», н/з НОМЕР_1 , в кузові бежевого кольору, вартістю 25000 грн., право користування яким належало ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після чого, використаним замість ключа запалення перочинним ножем, привів двигун в робочий стан та уїхав з місця події, розпорядившись викраденим автомобілем на власний розсуд.

Умисне тяжке тілесне ушкодження та пограбування ОСОБА_12 .
В період часу з 21 години 40 хвилин до 21 години 50 хвилин 29 листопада 2014 року ОСОБА_22 , перебуваючи за місцем проживання раніше незнайомого ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в житловій кімнаті квартири АДРЕСА_6 , бажаючи припинити здійснені без його згоди торкання потерпілого до інтимних ділянок його тіла, умисно наніс декілька ударів пневматичним пістолетом «KWC401» № НОМЕР_2 по голові потерпілого, чим спричинив тому тяжке тілесне ушкодження у вигляді відкритої проникаючої черепно-мозкової травми у формі забиття головного мозку середнього ступеню, відкритого вдавленого уламкового перелому правої потиличної кістки, крововиливу під м`які мозкові оболонки лобної ділянки справа, забитих ран лобної тім`яної ділянки справа, тім`яної ділянки справа та потиличної ділянки.

Після вчиненого у ОСОБА_22 виник раптовий умисел на відкрите заволодіння належного потерпілому майна, реалізуючи який він схопив зі столу належні останньому мобільні телефони «Samsung GТ-E2232», вартістю 1000 грн., а також «LG P895», вартістю 3799 грн., з якими збіг з місця події, розпорядившись ними на власний розсуд.
Розбійний напад на ОСОБА_14 .
Близько 02 години 00 хвилин 30 березня 2016 року ОСОБА_22 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_23 , з корисливих мотивів та умислом на напад з метою заволодіння чужим майном, перебуваючи у сквері біля будинку АДРЕСА_7 , побачили раніше незнайомого їм нетверезого ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , майно якого визначили предметом злочинного посягання.

Реалізуючи задумане обвинувачені підійшли до потерпілого, ОСОБА_23 приставив до його шиї блискучий металевий предмет, погрожуючи застосуванням якого висунув тому вимогу передати їм цінні речі, на що ОСОБА_14 передав ОСОБА_22 мобільний телефон «Samsung Galaxy Note 3», вартістю 10000 грн., гаманець, вартістю 500 грн., з поміщеними до нього грошима в сумі 350 грн., посвідченням водія на ім`я потерпілого та банківською карткою.

В подальшому ОСОБА_22 зняв з вказівного пальця правої руки ОСОБА_14 золоту каблучку, вагою 3 г, вартістю 3000 грн., з лівої руки годинник «Orient», вартістю 3000 грн., з шиї срібний ланцюжок, вагою 1,5 г, із срібним хрестиком, вагою 1 г, та срібним кулоном, вагою 1,5 г, загальною вартістю виробів із срібла 150 грн.

Обвинувачені розпорядились вищезазначеним майном потерпілого, загальною вартістю 17000 грн., на власний розсуд.
Пограбування ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .
Близько 23 години 00 хвилин 2 квітня 2016 року ОСОБА_22 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_23 , з корисливих мотивів та умислом на відкрите заволодіння чужим майном, перебуваючи біля будинку №9 по вул. Генерала Бочарова в м. Одесі, побачили раніше незнайомих їм ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , майно яких визначили предметом злочинного посягання.

Реалізуючи задумане обвинувачені підійшли до потерпілих, ОСОБА_22 розпилив їм в обличчя наявний при ньому засіб сльозоточивої та дратівливої дії, що призвело до короткочасної втрати контролю потерпілими над виниклою ситуацією. В наступний момент обвинувачені стали наносити удари в область живота та ребер ОСОБА_15 , а також в область голови ОСОБА_16 , чим позбавили останніх можливості здійснювати супротив.

Скориставшись зазначеним ОСОБА_22 та ОСОБА_23 відкрито викрали належний ОСОБА_15 мобільний телефон «Meizu М2 Note», вартістю 4299 грн., а у ОСОБА_16 належний його батьку ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , мобільний телефон «Lenovo A6000», вартістю 3000 грн.

Обвинувачені розпорядились вищезазначеним майном на власний розсуд.
Незаконне носіння ОСОБА_23 холодної зброї
ОСОБА_23 , в порушення вимог розділу ІІ Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року №576, без відповідного дозволу, у не встановлені час, місце та інші обставини придбав, з наміром носіння, віднесену до контактної, не клинкової холодної зброї ударно-дробильної дії телескопічну дубинку, яку носив при собі до часу її вилучення співробітниками правоохоронного органу о 23 годині 30 хвилин 08 квітня 2016 року за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Заболотного,18А.
Дослідженням представлених сторонами доказів встановлено наступне.
Незаконне заволодіння транспортним засобом ОСОБА_13 .
Обвинувачений ОСОБА_22 вину у зазначеному не визнав та показав, що 29 листопада 2014 року він придбав за 500 доларів США у раніше знайомого ОСОБА_24 , який займається ремонтом та розбором машин, автомобіль «ВАЗ-2107», з поламаним замком запалення, для його подальшої експлуатації колишньою співмешканкою ОСОБА_25 та особисто, із залученням іншого водія. При цьому ОСОБА_24 передав йому технічний паспорт на автомобіль, страховий поліс та пояснив, що цей транспортний засіб оформлений на його знайомих, які зламали один ключ від замку запалення, а другий ключ не змогли відшукати.

Деякий час він користувався цим автомобілем, для чого орендував гараж, його навіть зупиняли співробітники міліції, перевіряли наявні документи та реєстраційні номери і при цьому не мали жодних претензій. Але згодом він вирішив продати цей транспортний засіб через ОСОБА_24 , оскільки останній так і не зумів офіційно переоформити автомобіль на його ім`я. Після продажу ОСОБА_24 повернув йому 450 доларів США.

Обґрунтовуючи свою непричетність до викрадення транспортного засобу ОСОБА_22 зазначає, що в період з 26 по 29 листопада 2017 року він хворів.
Отримавши показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, дослідивши письмові докази за цим епізодом в провадженні, суд дійшов висновку про недоведеність вини ОСОБА_22 у вчиненні даного злочину при викладених в обвинуваченні обставинах.
Так, потерпілий ОСОБА_13 в суді показав, що близько 08 години ранку 29 листопада 2014 року він виявив зникнення раніше припаркованого на стоянці біля будинку №33 по пр-ту Маршала Жукова в м. Одесі належного йому автомобіля «ВАЗ-2107», н/з НОМЕР_1 , в якому знаходився технічний паспорт, у зв`язку із чим викликав правоохоронців.

В січні 2015 року він випадково виявив на одному із автомобілів диски, які раніше були встановлені на викраденому у нього автомобілі, після чого провів власне розслідування, за результатами якого з`ясував контактні дані осіб, які виставили в Інтернеті оголошення про продаж його автомобіля.

Про зазначене він повідомив правоохоронців, а ті затримали ОСОБА_22 та ОСОБА_24 , після чого потерпілий впізнав на іншому автомобілі «ВАЗ-2107», яким на той час фактично користувалися ці особи, галогенні ліхтарі та захисні стекла передніх фар, що були також раніше встановлені на викраденому у нього автомобілі.

В подальшому належний йому транспортний засіб було повернуто слідчим Лиманського (колишнього Комінтернівського) органу внутрішніх справ.
Свідок ОСОБА_24 в суді показав, що познайомився з ОСОБА_22 за півроку до розглядуваної події та періодично надавав тому послуги в якості водія таксі. В одну із ночей восени 2014 року обвинувачений попросив його зупинитися на проспекті Жукова для купівлі в кіоску сигарет, після чого відійшов на автостоянку, розташовану на відстані 30-50 метрів. Через вікно свідок побачив миготіння габаритних вогнів автомобіля марки «ВАЗ-2107», в кузові бежевого кольору, н/з мав цифри « НОМЕР_3 », а також жест рукою перебуваючого в його салоні ОСОБА_22 слідувати за ним, після чого вони двома автомобілями проїхали до с. Шевченка, де останній на той час проживав. При цьому свідок настояв, що ОСОБА_22 мав навики керування транспортними засобами.

На його наступні запитання щодо цього автомобіля ОСОБА_22 показав техпаспорт та роздратовано пояснив, що це автомобіль його знайомого боржника. Через день-два свідок, виконуючи прохання ОСОБА_22 , перегнав цей автомобіль до помешкання іншого знайомого обвинуваченого, на ім`я ОСОБА_26 , який займався продажем автомобілів. При цьому ключів від замка запалювання не було, на що обвинувачений йому пояснював, що власник забув їх йому передати. В подальшому ОСОБА_26 поставив інший замок запалювання.

Із показань свідка ОСОБА_24 також вбачається, що через один - два тижні він знову побачив біля місця проживання ОСОБА_22 цей же автомобіль із заміненими дисками коліс, без протитуманних фар та задньої полки салону, на що обвинувачений йому пояснив, що продати цей автомобіль не вдалося, окрім даного майна.

ОСОБА_22 залишив номер мобільного телефону ОСОБА_24 на одному із СТО та попросив допомоги у продажу цього автомобіля, на виконання чого свідок продав цей транспортний засіб раніше незнайомим особам ромської національності за 450 доларів США, які віддав обвинуваченому.
Свідок ОСОБА_27 в суді показав, що він, будучи товаришем ОСОБА_22 , в один із днів наприкінці листопада 2014 року заїхав до нього зробити татуювання, на що обвинувачений відмовив через стан здоров`я. Наступного дня свідок був присутнім при огляді та купівлі ОСОБА_22 у ОСОБА_24 автомобіля «ВАЗ 2107», в кузові бежевого кольору. При цьому ОСОБА_24 пояснював присутнім, що цей автомобіль йому передав якийсь інший знайомий. ОСОБА_22 погодився, заплатив ОСОБА_24 500 доларів США, на що той передав йому технічний паспорт.
Інший знайомий обвинуваченого - свідок ОСОБА_28 в суді показав, що був обізнаний про купівлю ОСОБА_22 у ОСОБА_24 автомобіля в кузові бежевого кольору. Окрім того, свідок пояснив, що знає ОСОБА_24 як особу, яка торгує запасними частинами на автомобілі «Жигулі».
Свідок ОСОБА_29 в суді показав, що здавав в оренду ОСОБА_30 власний автомобіль для роботи в якості водія членів його сім`ї і таксиста, а також гараж, в якому той ремонтував автомобілі та здійснював продаж запчастин. Автомобілі в ремонт завжди приганяв ОСОБА_24 , а ОСОБА_22 час от часу тому допомагав в ремонті. Доступу до ключів від гаражу та самого приміщення обвинувачений не мав. Восени 2014 року обидва казали йому, що ОСОБА_24 спочатку десь придбав, а потім продав ОСОБА_22 автомобіль «ВАЗ 2107», в кузові бежевого кольору. Вперше, коли свідок побачив цей автомобіль, за кермом цього транспортного засобу був саме ОСОБА_24 .
Співмешканка ОСОБА_29 свідок ОСОБА_31 в суді показала, що також була обізнана про купівлю ОСОБА_22 у Кадуки автомобіля «ВАЗ-2107» за 500 доларів США. В подальшому в присутності її та обвинуваченого ОСОБА_24 здійснив продаж автомобіля «ВАЗ 2107» особам ромської національності. Отримані від покупців 450 доларів США ОСОБА_24 передав ОСОБА_22 .
Належність у потерпілого ОСОБА_13 права користування автомобіля «ВАЗ 2107», н/з НОМЕР_1 , підтверджено копією нотаріально завіреної довіреності власника ОСОБА_32 від 24 квітня 2013 року.
Як вбачається з протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 28 листопада 2014 року ОСОБА_13 просить орган внутрішніх справ притягнути до відповідальності невстановлену особу, що здійснила викрадення залишеного біля будинку №35 по пр-ту Маршала Жукова автомобіля «ВАЗ 2107», н/з НОМЕР_1 .
В період з 09 години 40 хвилин до 10 години 00 хвилин 28 листопада 2014 року слідчим ОСОБА_33 , в присутності понятих було оглянуто ділянку біля іншого будинку АДРЕСА_8 , з якого жодного доказу виявлено та вилучено не було, що підтверджується змістом відповідного протоколу огляду місця події, з доданою до не неї фототаблицею.
Відповідно до письмової заяви свідка ОСОБА_24 від 4 лютого 2015 року №2942 останній щиросердно зізнається керівнику органу внутрішніх справ Київського р-ну м. Одеси про спільні з ОСОБА_22 дії, пов`язані з викраденням автомобіля «ВАЗ 2107», н/з НОМЕР_1 .
Згідно поданої письмової заяви ОСОБА_34 від 21 лютого 2015 року останній видає слідчому чотири титанових диска білого кольору, з логотипом «Z.O» та пояснює, що придбав їх у

ОСОБА_35 протоколу огляду від 21 лютого 2015 року, в присутності понятих та за участю потерпілого ОСОБА_13 і ОСОБА_34 , вбачається факт встановлення вищезазначених дисків на належному ОСОБА_36 автомобілі «ВАЗ 2105», н/з НОМЕР_4 .
Під час проведеного 24 лютого 2015 року слідчого експерименту свідок ОСОБА_24 показав на місце викрадення ОСОБА_22 автомобіля потерпілого, яким є ділянка місцевості, подвір`я, між будинками АДРЕСА_9 , а також місця колишнього проживання обвинуваченого: АДРЕСА_10 та продажу транспортного засобу: АДРЕСА_11 .
З протоколу огляду від 4 лютого 2015 року орендованого ОСОБА_22 гаражного приміщення за адресою: АДРЕСА_10 , не вбачається виявлення чи вилучення будь-яких доказів.
Відповідно до письмової відповіді керівника Комінтернівського районного відділу поліції від 28 вересня 2015 року на судовий запит 5 серпня 2015 року слідчим ОСОБА_37 в с. Сичавка Комінтернівського (в даний час Лиманського) району Одеської області було проведено огляд автомобіля «ВАЗ 2107», н/з НОМЕР_1 , яким фактично користувався мешканець с. Візирка ОСОБА_38 . Після проведення огляду автомобіль повернуто ОСОБА_13 .
Аналіз показань потерпілого, свідків а також вищенаведених доказів дає підстави дійти наступних висновків.

Прокурором беззаперечно доведено, що викрадений у ОСОБА_13 транспортний засіб та окремі його частини, обладнання тощо було виявлено у ОСОБА_34 через ОСОБА_39 , у ОСОБА_40 та на транспортному засобі, яким фактично користувався ОСОБА_24 . При цьому прокурором не було забезпечено явку до суду та отримання показань в якості свідків від перших трьох осіб.

Про причетність ОСОБА_41 до вчинення даного злочину показав лише свідок ОСОБА_24 , який на початку досудового розслідування взагалі зізнавався у власному вчиненні цього діяння, а відтак слід визнати, що цей свідок, викриваючи обвинуваченого, прямо заінтересований в його можливому оговорі.

Суд критично оцінює обвинувальні показання свідка ОСОБА_24 , оскільки вони прямо спростовуються сукупністю протилежних показань допитаних в суді свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_31 про придбання ОСОБА_22 викраденого автомобіля саме у ОСОБА_24 , а також узгодженим з ними безрезультатним оглядом гаражного приміщення ОСОБА_42 .

Окрім того, прокурором взагалі не доведено будь-яким об`єктивним доказом наявність у ОСОБА_22 права чи здатності керувати транспортними засобами, а також не спростовано алібі обвинуваченого про його перебування в хворобливому стані за місцем свого проживання в ніч викрадення автомобіля ОСОБА_13 .

Відповідно до положень ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Правова позиція Європейського суду з прав людини щодо належного розуміння сутності поняття «поза розумним сумнівом» відображена, зокрема, в п.43 його рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України». Суд зазначив, що таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

З урахуванням викладеного, безпосередньо отриманих в суді показань обвинуваченого, потерпілого, свідків, змісту досліджених документів, а також неможливості «поза розумним сумнівом» спростувати виправдувальні показання ОСОБА_22 про його непричетність до незаконного заволодіння транспортним засобом, яким користувався ОСОБА_13 , суд, у відповідності із ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України, тлумаче це, а також всі сумніви і протиріччя, що виникли в результаті дослідження в судовому засіданні обвинувальних доказів, на користь обвинуваченого і приходить до загального висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_22 вміненого йому даного епізоду злочинної діяльності, що спричинює його виправдання.
Умисне тяжке тілесне ушкодження та пограбування ОСОБА_12 .
Обвинувачений ОСОБА_22 вину у вчиненому визнав частково та показав, що познайомився з ОСОБА_12 в соціальній мережі. Оскільки останній проживав в районі міста під назвою Слобідка, звідки був родом і ОСОБА_22 , то обвинувачений із цікавості вирішив з ним зустрітися, про що, через хворобу, він домовився лише на вечірній час 29 листопада 2014 року. До місця проживання потерпілого він приїхав на автомобілі, яким керував ОСОБА_24 .

Він та потерпілий піднялися до квартири ОСОБА_12 , де в жилій кімнаті потерпілий несподівано, без його згоди, почав торкатися інтимних ділянок його тіла, чим образив його та спричинив фізичний біль. Бажаючи припинити дії потерпілого він рукою пригнув ОСОБА_12 донизу, вихопив наявний у нього макет пневматичного пістолету, яким наніс декілька ударів в голову ОСОБА_12 .

В наступний момент він схопив із столу, що стояв за спиною потерпілого, раніше залишені ним рукавички та вибіг із кімнати на вулицю. Будь-яку причетність до відкритого заволодіння мобільними телефонами потерпілого ОСОБА_22 категорично заперечує.

В подальшому він видав слідчому лише пістолет, а також написав незрозумілі для нього папери, довірившись словам слідчого, що справа буде оформлена як хуліганство.
Незважаючи на отримані показання вина обвинуваченого у вчиненому підтверджується сукупністю наступних доказів.
Потерпілий ОСОБА_12 в суді показав, що познайомився із ОСОБА_22 в соціальній мережі як з особою нетрадиційної сексуальної орієнтації та домовився з ним зустрітися 29 листопада 2014 року. На зустріч обвинувачений приїхав на автомобілі «Жигулі» світлого кольору, яким керувала інша особа, обличчя якої через тоновані вікна він не розгледів. Перебуваючи в магазині, як вважає потерпілий, ОСОБА_22 розгледів вміст його гаманця, після чого запитав про місце продовження знайомства, на що потерпілий запропонував зайти до нього додому.

В приміщенні кімнати обвинувачений несподівано дістав із-за пазухи пістолет, направив на нього, нецензурною лайкою наказав стати на коліна, після чого став вимагати назвати номер телефону іншого відомого йому представника сексуальної меншини. В наступний момент ОСОБА_22 наніс йому сильний удар пістолетом по голові та потягнувся через потерпілого до столу за телефоном. ОСОБА_12 підняв галас та побіг до виходу із кімнати, на що обвинувачений наніс йому ще декілька ударів пістолетом по голові. Окрім того, потерпілий вважає, що при втечі його наздогнав інший невстановлений злочинець та також наніс удар по голові резиновою палицею.

Після втечі нападників потерпілий виявив пропажу двох мобільних телефонів марок «Samsung» та «LG», які під час події знаходилися на столі, до якого тягнувся обвинувачений. В подальшому ці телефони йому повернув слідчий.
Під час проведеного 22 січня 2015 року слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_12 показав на місці про вищевикладені обставини, зміст чого в цілому відповідає отриманим від нього в суді показанням.
Батьки потерпілого свідки ОСОБА_43 та ОСОБА_44 , кожний окремо, в суді показали, що дізналися про подію від сина, зміст якої в цілому відповідає наданим в судовому засіданні показанням потерпілого.

Окрім того, ОСОБА_43 додатково пояснила, що зі слів сусідів їй стало відомо, що у ОСОБА_22 були спільники, які також збігли з місця події. А ОСОБА_44 також показав, що його син вирахував в соціальній мережі іншого нападника, яким був раніше незнайомий ОСОБА_45 .
Свідок ОСОБА_46 в суді показав, що дійсно є товаришем ОСОБА_22 , але протягом 29 листопада 2014 року та до ранку наступної доби він перебував за місцем проживання знайомої дівчини в м. Роздільна Одеської області.
Вищезазначене алібі ОСОБА_47 підтвердили в судовому засіданні його колишня знайома свідок ОСОБА_48 , а також спільний з обвинуваченим інший знайомий свідок ОСОБА_49 .
Як вбачається з протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 30 листопада 2014 року ОСОБА_12 просить орган внутрішніх справ притягнути до відповідальності малознайому особу на ім`я ОСОБА_50 , яка за місцем проживання потерпілого нанесла тому удари по голові, чим спричинила тілесні ушкодження. Одночасно ОСОБА_12 просить слідчого направити його на судово-медичне обстеження.
Досудове розслідування даного кримінального провадження було доручено слідчому ОСОБА_51 , що підтверджується відповідним письмовим дорученням начальника СВ Суворовського відділу внутрішніх справ ОСОБА_52 від 30 листопада 2014 року.
З сукупності висновків судово-медичних експертиз №3280 від 23 грудня 2014 року, від 19 лютого 2015 року №370 у ОСОБА_12 виявлено тяжке тілесне ушкодження у вигляді відкритої проникаючої черепно-мозкової травми у формі забиття головного мозку середнього ступеню, відкритого вдавленого уламкового перелому правої потиличної кістки, крововиливу під м`які мозкові оболонки лобної ділянки справа, забитих ран лобної тім`яної ділянки справа (1), тім`яної ділянки справа (3) та потиличної ділянки (2).

Рани (3) та (2) могли бути спричинені ударною дією тупих предметів, якими могли бути частини пістолету (рамка, рукоять, п`ята магазину). Рана (1) «вершина трикутника» утворилася від дії тупого, твердого предмета, індивідуальні особливості якого визначити неможливо.

Виходячи із локалізації ушкоджень ОСОБА_12 був звернений обличчям, тім`яною областю справа по відношенню до напрямку дії травмуючи предметів. Поза, а також взаємне розташування потерпілого та нападника (нападників) в цей момент могли бути різними.

Виходячи із кількості ушкоджень мало місце не менше шести травматичних дій на голову ОСОБА_12 , встановити послідовність їх спричинення неможливо.

Ці ушкодження утворилися незадовго до звернення ОСОБА_12 до МКЛ№1 та надходження до стаціонару ЛСМД «Инто-Сана», і таким чином, могли бути спричинені 29 листопада 2014 року, ймовірніше, в короткий проміжок часу.
Суд не знаходить достатніх підстав для визнання цих експертних висновків недопустимими, оскільки проведення першої експертизи було доручено повноважним слідчим, другої судом, а доводи сторони захисту про порушення експертом вимог ч.4 ст.69 КПК України є голослівними.

Як вбачається з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками в період з 16 години 35 хвилин до 16 години 50 хвилин 04 грудня 2014 року потерпілий ОСОБА_12 , в присутності понятих, впізнав ОСОБА_22 , як особу, яка вчинила на нього розбійний напад за сукупністю наступних ознак зовнішності: крашанко подібної форми голови, розрізом очей, формами носа та губ.
Суд також не знаходить достатніх підстав для визнання цього документу в якості недопустимого доказу, оскільки виявлені недоліки у вигляді незазначення повної адреси місця проживання понятих, а також попередня відсутність опису ознак, за якими потерпілий буде впізнавати особу, не є істотними процесуальними порушеннями, які б впливали на сутність зафіксованого в протоколі результату.
Водночас, суд погоджується з доводами сторони захисту про недопустимість:

- представленої потерпілим роздруківки Інтернет - спілкування між ОСОБА_12 та ОСОБА_22 - у зв`язку з порушенням гарантованого ст.31 Конституції України права таємниці листування обвинуваченого;

- отриманих органом внутрішніх справ від ОСОБА_22 письмових заяв від 4 грудня 2012 року про зізнання у насильницькому пограбуванні ОСОБА_12 , добровільну видачу пістолета та належних потерпілому мобільних телефонів у зв`язку з відсутністю їх офіційної реєстрації та отриманням без участі захисника, тобто з порушенням права обвинуваченого на захист;

- висновку судово-медичної експертизи пневматичного пістолету №629 від 15 січня 2015 року, а також протоколу отримання зразків для експертизи від 26 грудня 2014 року, оскільки прокурором не доведено, що слідчий ОСОБА_53 , який призначив її проведення та здійснив зазначену процесуальну дію, був повноважною службовою особою в даному кримінальному провадженні.
Останні обставини суд тлумаче на користь обвинуваченого, проте вони не спричинюють його можливого виправдання, оскільки сукупність інших вищезазначених обвинувальних доказів, переконливих показань потерпілого, в тому числі частково визнавальних показань самого обвинуваченого, є достатньою для визнання ОСОБА_22 , з урахуванням меж пред`явленого йому обвинувачення, винуватим в тому, що він, в період часу з 21 години 40 хвилин до 21 години 50 хвилин 29 листопада 2014 року, перебуваючи за місцем проживання раніше незнайомого ОСОБА_12 , в житловій кімнаті квартири АДРЕСА_6 , бажаючи припинити здійснені без його згоди торкання потерпілого до інтимних ділянок його тіла, умисно наніс декілька ударів пневматичним пістолетом «KWC401» № НОМЕР_2 по голові потерпілого, чим спричинив тому тяжке тілесне ушкодження у вигляді відкритої проникаючої черепно-мозкової травми у формі забиття головного мозку середнього ступеню, відкритого вдавленого уламкового перелому правої потиличної кістки, крововиливу під м`які мозкові оболонки лобної ділянки справа, забитих ран лобної тім`яної ділянки справа, тім`яної ділянки справа та потиличної ділянки.

Після вчиненого у ОСОБА_22 виник раптовий умисел на відкрите заволодіння належного потерпілому майна, реалізуючи який він схопив зі столу належні останньому мобільні телефони «Samsung GТ-E2232», вартістю 1000 грн., а також «LG P895», вартістю 3799 грн., з якими збіг з місця події, розпорядившись ними на власний розсуд
Такі дії ОСОБА_22 суд кваліфікує за ч.1 ст.121 КК України, як умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, а також за ч.1 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна.
Розбійний напад на ОСОБА_14 .
Обвинувачений ОСОБА_22 вину у вчиненому фактично не визнав та показав, що в темний час доби вони разом з ОСОБА_23 випадково перестріли в неосвітленому місці в районі вул. Кримської раніше незнайомого їм ОСОБА_14 , який перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння. ОСОБА_23 вирішив посунути потерпілого, щоб той не заважав їм пройти, від чого останній впав на землю. ОСОБА_22 нахилився над лежачим ОСОБА_14 , намагаючись допомогти тому підвестися, але потерпілий несподівано став просити його не бити, після чого добровільно віддав ОСОБА_22 мобільний телефон, а ОСОБА_54 гаманець. Будь-якою зброєю жоден обвинувачений потерпілому не погрожував та насильства не застосовував.

Через два дні ОСОБА_22 знайшов біля одного із барів посвідчення водія, видане на ім`я ОСОБА_14 , особу якого відшукав через соціальну мережу, не усвідомлюючи, що ця особа і є колишнім власником вищезазначеного мобільного телефону. Він зустрівся з ОСОБА_14 та безоплатно повернув цей документ. Ще через деякий час останній призначив йому зустріч під приводом надання винагороди за повернуте посвідчення водія, під час якої його було затримано правоохоронцями. ОСОБА_22 видав слідчому телефон потерпілого, після чого його відпустили.

Зізнання у вчинених діях під час досудового розслідування вважає вимушеним внаслідок незаконного поводження до нього з боку співробітників правоохоронного органу.
Обвинувачений ОСОБА_23 вину у вчиненому визнав частково, проте від дачі показань відмовився на підставі ст.63 Конституції України.
Незважаючи на зазначене вина кожного з обвинувачених у вчиненому підтверджується сукупністю наступних доказів.
Потерпілий ОСОБА_14 в суді показав, що він, будучи в стані середнього ступеня алкогольного сп`яніння, в темний час доби повертався з роботи додому в районі вулиць Марсельської та Кримської.

Несподівано іззаду він отримав сильний удар в праву частину голови, від якого впав на землю та на нетривалий час втратив свідомість. Коли ж він прийшов до тями та підвівся, то побачив, що на відстані простягнутої руки перед ним та праворуч стоять два чоловічі силуети, без можливості детально розгледіти їх обличчя. Один із незнайомців приставив до його горла якийсь блискучий металевий предмет, більш детально який розгледіти потерпілий також не мав змоги, після чого поставив вимогу віддати їм гаманець та інші цінні речі. Потерпілий пояснив, що сприйняв це як реальну загрозу життю, через що достав із кишені гаманець, з поміщеними до нього грошима, посвідченням водія і банківською карткою, та віддав нападникам. Окрім того останні забрали у нього мобільний телефон «Samsung Galaxy Note 3», золоту каблучку, годинник «Orient», срібний ланцюжок із хрестиком та кулоном. Про подію потерпілий повідомив органу внутрішніх справ.

Через декілька днів потерпілий дізнався через мережу Інтернет про можливість повернення знайденого посвідчення водія, після чого зустрівся з автором оголошення, яким виявився ОСОБА_22 . Під час безоплатного повернення документу ОСОБА_14 побачив в руці обвинуваченого свій мобільний телефон «Samsung Galaxy Note 3», який впізнав за розташованим на задній панелі знаком «ITINTI», що є рідкісним для України, оскільки означає можливість використання цього мобільного пристрою в системі зв`язку США. Про цю обставину, а також про повернення обвинуваченим посвідчення водія ОСОБА_14 повідомив правоохоронцям, за порадою яких він призначив ОСОБА_22 нову зустріч під приводом передання винагороди.

В подальшому слідчий повернув належний йому мобільний телефон, а дружина одного із обвинувачених обіцяла йому компенсувати вартість годинника.
Свідок ОСОБА_55 в суді показала, що, будучи співробітником ломбарду «Скарбниця», розташованого за адресою: м. Одеса, пр-кт Добровольського,75А, на усний запит правоохоронців відшукала в електронній базі дані про закладення ОСОБА_23 коштовних предметів 30 березня 2016 року.
Оперуповноважений органу внутрішніх справ ОСОБА_56 , будучи допитаним в якості свідка показав про надходження звернень від одного із потерпілих: спочатку про пограбування, а потім про виявлення у особи, яка йому повертала викрадене водійське посвідчення, ще й телефону потерпілого. В подальшому при затриманні ОСОБА_23 та ОСОБА_22 у одного із них було вилучено мобільний телефон потерпілого. При цьому обидва затриманих визнавали свою вину у вчиненому.

За дорученням слідчого ОСОБА_56 відбирав від ОСОБА_23 відповідну визнавальну заяву та будь-якого неправомірного впливу на того не чинив.
Як вбачається з протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення о 17 годині 50 хвилин 30 березня 2016 року ОСОБА_14 просить орган внутрішніх справ притягнути до відповідальності незнайому особу, яка в сквері на куті пр-кту Добровольського та вул. Марсельської, під загрозою застосування предмету, схожого на ніж, відкрито заволоділа мобільним телефоном «Samsung Galaxy Note 3», вартістю 10000 грн., гаманцем, з поміщеними до нього грошима в сумі 350 грн., посвідченням водія на ім`я потерпілого та банківською карткою, золотою каблучку, вагою 3 г, вартістю 3000 грн., годинником «Orient», вартістю 3000 грн., срібним ланцюжком, вагою 1,5 г, із срібним хрестиком, вагою 1 г, та срібним кулоном, вагою 1,5 г, загальною вартістю виробів із срібла 150 грн.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №888 від 5 травня 2016 року у ОСОБА_14 виявлено віднесені до легких тілесних ушкоджень садна скроневої та виличної областей, що утворилися від дії тупих предметів, індивідуальні особливості яких в ушкодженнях не відобразилися, та могли бути заподіяні 30 березня 2016 року.

Як вбачається з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками в період з 10 години 50 хвилин до 11 години 20 хвилин 06 квітня 2016 року потерпілий ОСОБА_14 , в присутності понятих, впізнав ОСОБА_22 , як особу, яка 3 квітня 2016 року повернула йому посвідчення водія, за сукупністю рис обличчя та статури.
Як вбачається з протоколу пред`явлення речі для впізнання в період з 14 години 00 хвилин до 14 години 30 хвилин 06 квітня 2016 року потерпілий ОСОБА_14 , в присутності понятих, впізнав виданий ОСОБА_22 мобільний телефон «Samsung Galaxy Note 3», як такий, що раніше належав потерпілому та яким 30 березня 2016 року заволоділа невстановлена особа, за сукупністю зовнішнього вигляду, кольору корпусу та наявністю на задній панелі напису «ITINTI».
Суд не знаходить достатніх підстав для визнання цих документів в якості недопустимих доказів, оскільки виявлений, в кожному з них окремо, недолік у вигляді попереднього не зазначення опису ознак, за якими потерпілий буде проводити впізнання, не є істотним процесуальним порушенням, який би впливав на сутність зафіксованих в протоколах результатів.
Безпосереднім оглядом в судовому засіданні визнаного в якості речового доказу мобільного телефону «Samsung Galaxy Note 3» встановлені ознаки цього пристрою: чорний колір корпусу, наявність на задній панелі напису «ITINTI», імеі: НОМЕР_5 .
Відповідно до письмових заяв потерпілого від 7 квітня 2016 року ОСОБА_14 добровільно видав слідчому отримане від ОСОБА_22 посвідчення водія серії НОМЕР_6 , видане на ім`я ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , а також фотографічні зображення викрадених у нього срібних ювелірних прикрас та наручного годинника, які були долучені до кримінального провадження.
Згідно письмової відповіді ПТ «Ломбард «Гроші тут» №798/4 від 8 квітня 2016 року ОСОБА_23 о 2 годині 29 хвилин 30 березня 2016 року заклав до ломбардного відділення за адресою: АДРЕСА_12 проби золота, загальною вагою 2,9 г.
Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2016 року органу досудового розслідування надавався дозвіл до закладеної ОСОБА_23 вищезазначеної обручки, але практично здійснити це не виявилося можливим, у зв`язку із зверненням на неї стягнення, що підтверджується відповідним протоколом тимчасового доступу від 29 квітня 2016 року.
Неузгодженість між назвами ломбардів, які містяться в усних показаннях свідка ОСОБА_57 та вище перелічених письмових документах, на думку суду, пояснюється ненавмисною помилкою свідка та не впливає на належність та допустимість цих доказів, оскільки свідок та документи посилаються на одну і ту ж адресу ломбардного відділення: м. Одеса, пр-кт Добровольського,75А.
Відповідно до листа начальника Департаменту внутрішньої безпеки УВБ в Одеській області від 3 серпня 2016 року №752вх/42-15/01-16 проведеною перевіркою показань в суді обвинувачених об`єктивних даних, які б вказували на наявність в діях співробітників Суворовського відділу поліції у м. Одесі ГУ НП в Одеській області ознак порушення чинного законодавства, не отримано.
Згідно висновку проведеного 8 вересня 2016 року службового розслідування факт вчинення фізичного тиску співробітниками Суворовського відділу поліції у м. Одесі ГУ НП в Одеській області на ОСОБА_22 та ОСОБА_23 також не знайшов свого об`єктивного підтвердження.

Таким чином протилежні доводи обвинувачених не знайшли доказового підтвердження.
Водночас, суд погоджується з доводами сторони захисту про недопустимість:

- протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 07 квітня 2016 року, згідно якого потерпілий впізнає в особі нападника ОСОБА_23 оскільки в судовому засіданні ОСОБА_14 прямо визнав, що первинно не розгледів облич злочинців;

- отриманої органом внутрішніх справ від ОСОБА_22 письмової заяви від 6 квітня 2016 року про добровільну видачу належного потерпілому мобільного телефону у зв`язку з відсутністю її офіційної реєстрації та отриманням без участі захисника, тобто з порушенням права обвинуваченого на захист;

- протоколу проведеного 26 травня 2016 року за участю ОСОБА_22 слідчого експерименту, оскільки в судовому засіданні неможливо відтворити відеозапис ходу проведення цієї дії.
Останні обставини суд тлумаче на користь обвинувачених, проте вони не спричинюють їх можливого виправдання чи перекваліфікацію вчинених ними дій в бік поліпшення їх правого становища, виходячи із наступного.

Щодо встановлених обставин події суд приймає за основу показання потерпілого ОСОБА_14 , в яких він послідовно вказував на факт приставляння нападником до його горла якогось блискучого предмету, що ним було розцінено як реальну загрозу життю, а також про узгоджені сумісні дії обох нападників, пов`язані з вилученням у нього майна. Окрім того, внаслідок застосованого до нього насильства він отримав доведені експертним висновком легкі тілесні ушкодження, а також, згідно показань потерпілого, на нетривалий час втрачав свідомість. Ці ознаки дозволяють однозначно розмежувати сумісне вчинене обвинуваченими діяння як розбійний напад, а не грабіж.

На думку суду, навіть перебування потерпілого в стані алкогольного сп`яніння не завадило останньому адекватно сприймати обставини вищезазначеної події.

Причетність щонайменше ОСОБА_22 до незаконного заволодіння майном потерпілого прямо доводиться обставинами передачі ним ОСОБА_14 посвідчення водія, а спільність виконання дій обох обвинувачених в момент вчинення розбійного нападу частково визнавальними показаннями в суді ОСОБА_22 .
Суд вважає, що сукупність вищезазначених обвинувальних доказів, переконливих показань потерпілого, свідків, в тому числі частково визнавальних показань обвинуваченого ОСОБА_22 , є достатньою для визнання ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , кожного окремо, з урахуванням меж пред`явленого обвинувачення, винуватими в тому, що близько 02 години 00 хвилин 30 березня 2016 року ОСОБА_22 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_23 , з корисливих мотивів та умислом на напад з метою заволодіння чужим майном, перебуваючи у сквері біля будинку АДРЕСА_7 , побачили раніше незнайомого їм нетверезого ОСОБА_14 , майно якого визначили предметом злочинного посягання.

Реалізуючи задумане обвинувачені підійшли до потерпілого, ОСОБА_23 приставив до його шиї блискучий металевий предмет, погрожуючи застосуванням якого висунув тому вимогу передати їм цінні речі, на що ОСОБА_14 передав ОСОБА_22 мобільний телефон «Samsung Galaxy Note 3», вартістю 10000 грн., гаманець, вартістю 500 грн., з поміщеними до нього грошима в сумі 350 грн., посвідченням водія на ім`я потерпілого та банківською карткою.

В подальшому ОСОБА_22 зняв з вказівного пальця правої руки ОСОБА_14 золоту каблучку, вагою 3 г, вартістю 3000 грн., з лівої руки годинник «Orient», вартістю 3000 грн., з шиї срібний ланцюжок, вагою 1,5 г, із срібним хрестиком, вагою 1 г, та срібним кулоном, вагою 1,5 г, загальною вартістю виробів із срібла 150 грн.

Обвинувачені розпорядились вищезазначеним майном потерпілого, загальною вартістю 17000 грн., на власний розсуд.

Зазначені дії щодо кожного із обвинувачених суд кваліфікує за ч.2 ст.187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб.
Пограбування ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .
Обвинувачений ОСОБА_22 вину у вчиненому фактично не визнав та показав, що у нього та ОСОБА_23 на вул. Генерала Бочарова виник звичайний вуличний конфлікт з нетверезими парубками, які після перегляду футбольного матчу образили обвинувачених нецензурною лайкою та кинулися до них в бійку. Обвинувачений категорично заперечив вчинення будь-яких особистих насильницьких дій по відношенню до потерпілих, в тому числі наявність у нього та застосування газового балончику, а також про можливе вилучення у обох обвинувачених належних потерпілим речей. Окрім того, ОСОБА_22 відмовився давати показання в частині конкретних дій ОСОБА_23 .
Обвинувачений ОСОБА_23 вину у вчиненому визнав частково, проте від дачі показань відмовився на підставі ст.63 Конституції України.
Незважаючи на зазначене вина кожного з обвинувачених у вчиненому підтверджується сукупністю наступних доказів.
Потерпілі ОСОБА_16 і ОСОБА_15 , кожний окремо, в суді узгоджено показали, що після завершення футбольного матчу близько 23 години 30 хвилин 2 квітня 2016 року, на добре освітленій ділянці місцевості, між будинком №9 по вул. Генерала Бочарова та огорожею дитячого закладу їх перестріли раніше не знайомі їм обвинувачені, яких потерпілі дуже добре розгледіли. ОСОБА_22 , перебуваючи спереду праворуч, промовив щось незрозуміле, ОСОБА_23 зайшов іззаду та вдарив в спину ОСОБА_16 , чим повалив того на землю, а ОСОБА_22 почав бризкати в обличчя обох потерпілих газовою сумішшю, після чого руками повалив ОСОБА_15 на землю. В наступний момент обидва потерпілі відчули численні удари: ОСОБА_16 - в область голови, а ОСОБА_15 - в живіт та ребра.

Потерпілий ОСОБА_16 також пояснив, що хтось із обвинувачених заліз рукою під його куртку, не виявив там грошей, після чого знову наніс йому два-три сильних удари кулаком руки в голову, від чого той розслабив руку та з неї вихопили мобільний телефон.

В сою чергу потерпілий ОСОБА_15 також пояснив, що в нього забрали мобільний телефон «Meizu».

Стосовно процедури впізнання ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , кожний окремо, узгоджено показали, що впевнено впізнали окремо кожного із обвинувачених за ознаками зовнішності серед представлених дуже схожих на них статистів. Будь-якого попереднього впізнання за фотокартками не було.
Законний представник потерпілого ОСОБА_16 ОСОБА_17 в суді показав, що його син наступного ранку відчув зле та розповів про пограбування. Він із сином звернулися до правоохоронців та представили слідчому коробку від викраденого телефону. При цьому заяву писав він зі слів сина, який перебував поруч. Згодом слідчий повернув їм телефон.

В його присутності також відбувалось впізнання сином кожного із обвинувачених, під час яких той впевнено показав на ОСОБА_22 та ОСОБА_23 як на грабіжників.
Співмешканка ОСОБА_23 свідок ОСОБА_58 в суді показала, що її цивільний чоловік випадково зустрів раніше знайомого ОСОБА_23 після святкування 8 Березня, після чого став з ним часто проводити час та, будучи м`яким за характером, завжди виконував прохання ОСОБА_22 зайняти грошей, здати до ломбарду коштовні речі тощо. Один раз чоловік брав із собою паспорт та виходив із дому до ОСОБА_22 . Напередодні затримання ОСОБА_23 о 20 годині 30 хвилин також зателефонував ОСОБА_22 , після чого той вийшов на вулицю.

Свідок також показала, що платила особисті гроші за телефони «Meizu» та «Lenovo», а надані слідчому протилежні показання вона підписала, не читаючи.
Слідчий ОСОБА_59 , будучи допитаною в суді в якості свідка, показала, що показання ОСОБА_58 вона фіксувала в протоколі у відповідності до її слів, будь-якого неправомірного впливу на обвинувачених та ОСОБА_58 слідчий не чинила.
Як вбачається з протоколів прийняття заяв про вчинене кримінальне правопорушення 03 квітня 2016 року ОСОБА_15 та ОСОБА_60 в присутності неповнолітнього сина, кожний заявник окремо, просять орган внутрішніх справ притягнути до відповідальності двох незнайомих осіб, які близько 23 години 00 хвилин 2 квітня 2016 року, перебуваючи біля будинку №9 по вул. Генерала Бочарова в м. Одесі, відкрито заволоділи мобільними телефонам «Meizu М2 Note» та «Lenovo A6000», вартістю 3000 грн. Окрім того, ОСОБА_60 в повідомлені прямо зазначив, що до його сина було застосовано балончик із газом, а також удари кулаком в область потилиці.
6 квітня 2016 року законний представник потерпілого ОСОБА_60 письмовою заявою видав слідчому коробку з маркуванням на викрадений у нього телефон «Lenovo A6000», з якого вбачаються індивідуальні реєстраційні ознаки цього мобільного пристрою.
9 квітня 2016 року потерпілий ОСОБА_15 письмовою заявою видав слідчому коробку з товарним чеком на викрадений у нього телефон «Meizu М2 Note», з якого вбачаються індивідуальні реєстраційні ознаки мобільного пристрою та його вартість в 4299 грн.
Як вбачається з протоколів пред`явлення особи для впізнання в періоди з 14 години 44 хвилини до 14 години 53 хвилини, а також з 14 години 53 хвилини до 15 години 04 хвилин 26 квітня 2016 року потерпілий ОСОБА_16 , в присутності законного представника, а також окремо, потерпілий ОСОБА_15 , кожного разу в присутності понятих, захисника адвоката ОСОБА_19 , впізнали ОСОБА_23 , як особу, яка пограбувала кожного із потерпілих із застосуванням насильства за сукупністю зовнішніх ознак обличчя, щік, зачіски та тіло будови.
Як вбачається з протоколів пред`явлення особи для впізнання в періоди з 16 години 16 хвилин до 16 години 21 хвилини, а також з 16 години 23 хвилини до 16 години 26 хвилин 26 квітня 2016 року потерпілий ОСОБА_16 , в присутності законного представника, а також окремо, потерпілий ОСОБА_15 , кожного разу в присутності понятих, впізнали ОСОБА_22 як особу, яка пограбувала кожного із потерпілих із застосуванням насильства за сукупністю зовнішніх ознак обличчя та тіло будови.
Переглядом відеозаписів даних слідчих дій, всупереч доводів захисника, з`ясовано, що статисти не мали істотних відмінностей у зовнішності, які б дозволили зробити висновок про недопустимість цих доказів. Окрім того, зазначена в протоколах перерва між двома із цих слідчих дій в 00 хвилин, на думку суду, є рукописною опискою слідчого, що також істотно не впливає на результати цих слідчих дій.
Як вбачається з окремих матеріалів адміністративної справи (протокол серії АА №391321 за ознаками ч.1 ст.178 КУАП) о 23 годині 30 хвилин 08 квітня 2016 року за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Заболотного,18А, у ОСОБА_61 , в присутності понятих, було вилучено мобільний телефон «Lenovo A6000», з ідентифікаційними ознаками, які співпадають з ознаками викраденого у ОСОБА_16 телефону.
Безпосереднім оглядом в судовому засіданні визнаного в якості речового доказу мобільного телефону «Lenovo A6000» встановлені ознаки цього пристрою: чорний колір корпусу, імеі 1: НОМЕР_7 ; імеі 2: НОМЕР_8 .
Водночас, суд погоджується з доводами сторони захисту про недопустимість отриманої органом внутрішніх справ від ОСОБА_23 письмової заяви про зізнання у у зв`язку з відсутністю її офіційної реєстрації та отриманням без участі захисника, тобто з порушенням права обвинуваченого на захист.

Останню обставину суд тлумаче на користь обвинувачених, проте вони не спричинюють їх можливого виправдання чи перекваліфікацію вчинених ними дій в бік поліпшення їх правого становища, виходячи із наступного.

Щодо встановлених обставин події суд приймає за основу показання потерпілих, в яких вони послідовно та узгоджено вказували на те, що подія відбулася в освітленому місці, що дозволило добре розгледіти обличчя грабіжників, в яких вони впевнено потім впізнали ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , а також про деталізації одночасних насильницьких дій кожного із обвинувачених, що мало наслідком відкрите викрадення у потерпілих телефонів.

Обвинувачений ОСОБА_22 також не заперечив існування конфлікту між обвинуваченими та потерпілими.

Окрім того, причетність щонайменше ОСОБА_23 до незаконного заволодіння телефоном ОСОБА_62 прямо доводиться обставинами вилучення у обвинуваченого саме цього мобільного пристрою.
Суд вважає, що сукупність вищезазначених обвинувальних доказів, переконливих показань потерпілих, свідків, в тому числі частково визнавальних показань обвинуваченого ОСОБА_22 , є достатньою для визнання ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , кожного окремо, з урахуванням меж пред`явленого обвинувачення, винуватими в тому, що близько 23 години 00 хвилин 2 квітня 2016 року ОСОБА_22 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_23 , з корисливих мотивів та умислом на відкрите заволодіння чужим майном, перебуваючи біля будинку №9 по вул. Генерала Бочарова в м. Одесі, побачили раніше незнайомих їм ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , майно яких визначили предметом злочинного посягання.

Реалізуючи задумане обвинувачені підійшли до потерпілих, ОСОБА_22 розпилив їм в обличчя наявний при ньому засіб сльозоточивої та дратівливої дії, що призвело до короткочасної втрати контролю потерпілими над виниклою ситуацією. В наступний момент обвинувачені стали наносити удари в область живота та ребер ОСОБА_15 , а також в область голови ОСОБА_16 , чим позбавили останніх можливості здійснювати супротив.

Скориставшись зазначеним ОСОБА_22 та ОСОБА_23 відкрито викрали належний ОСОБА_15 мобільний телефон «Meizu М2 Note», вартістю 4299 грн., а у ОСОБА_16 належний його батьку ОСОБА_17 мобільний телефон «Lenovo A6000», вартістю 3000 грн.

Обвинувачені розпорядились вищезазначеним майном на власний розсуд.

Зазначені дії щодо кожного із обвинувачених суд кваліфікує за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите заволодіння чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Незаконне носіння ОСОБА_23 холодної зброї
Обвинувачений ОСОБА_23 вину у вчиненому не визнав, від дачі показань відмовився на підставі ст.63 Конституції України.
Незважаючи на зазначене його вина у вчиненому підтверджується сукупністю наступних доказів.
Співробітник Суворовського відділу органу внутрішніх справ свідок ОСОБА_63 в суді показав, що виявив факт вживання ОСОБА_23 пива в громадському місті, у зв`язку із чим запропонував тому разом із ним прибути до райвідділу для складення протоколу. Там же ОСОБА_23 в присутності понятих оглянули та виявили при ньому металеву палицю. ОСОБА_23 погоджувався з тим, що вживав алкогольні напої.
Як вбачається з окремих матеріалів адміністративної справи (протокол серії АА №391321 за ознаками ч.1 ст.178 КУАП) о 23 годині 30 хвилин 08 квітня 2016 року за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Заболотного,18А, у ОСОБА_61 , в присутності понятих, було вилучено наявний при ньому металевий предмет у формі телескопічної палиці.
Про вищевикладені обставини співробітником Суворовського відділу органу внутрішніх справ ОСОБА_64 було складено письмовий рапорт, що стало підставою для внесення 9 квітня 2016 року відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Як вбачається з висновку експерта №229-Б від 24 червня 2016 року вилучений у ОСОБА_23 предмет є віднесена до контактної, не клинкової холодної зброї ударно-дробильної дії телескопічна дубинка.
Безпосереднім оглядом в судовому засіданні визнаної в якості речового доказу телескопічної дубинки встановлені ознаки цього пристрою, що узгоджуються з висновком експерта.
З урахуванням викладеного суд вважає доведеним, що ОСОБА_23 , в порушення вимог розділу ІІ Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року №576, без відповідного дозволу, у не встановлені час, місце та інші обставини придбав, з наміром носіння, віднесену до контактної, не клинкової холодної зброї ударно-дробильної дії телескопічну дубинку, яку носив при собі до часу її вилучення співробітниками правоохоронного органу о 23 годині 30 хвилин 08 квітня 2016 року за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Заболотного,18А.

Зазначені дії ОСОБА_23 суд кваліфікує за ч.2 ст.263 КК України, як носіння холодної зброї без передбаченого законом дозволу
Вирішення цивільних позовів
Відповідно до положень ч.3 ст.129 КПК України в разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, суд залишає цивільний позов без розгляду.

За таких обставин позов потерпілого ОСОБА_13 до виправданого ОСОБА_22 про стягнення заподіяної матеріальної шкоди в розмірі 25000 грн. та моральної шкоди в розмірі 20000 грн. слід залишити без розгляду.
Судом розглянуто цивільний позов, заявлений потерпілим ОСОБА_12 до ОСОБА_22 про стягнення спричиненої матеріальної шкоди в розмірі 79500 грн. та моральної шкоди в розмірі 70000 грн., який обвинувачений визнав частково.

В обґрунтування усіх заявлених майнових вимог потерпілий в змісті позовної заяви та усно в суді зазначив про витрати, реально понесені на здійснення лікування, про необхідність подальшого проходження лікування та трансплантації волосся, а також вартість викраденого обвинуваченим шкіряного чохла від мобільного телефону.

ОСОБА_12 в суді пояснив, що зазначені тілесні ушкодження спричинили йому довготривалий фізичний біль, а наслідки травми у виді епілептичних нападів, відшарування сітківки ока, сильного головного болю він відчуває до теперішнього часу. Потерпілий також пояснив, що він працює стилістом перукарем, у зв`язку із чим залишені на голові після операції рубці спричинюють йому щоденні моральні страждання.

Сукупність вищезазначеного, на думку потерпілого, призвело до його підвищеної дратливості, великого психологічного навантаження, тяжких емоційних потрясінь, стресу, вимушеного звуження кола спілкування.

Вирішуючи даний цивільний позов суд виходить із наступного.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого. У відповідності з ч.1 ст.1166, ч.1 ст.1167, ч.1 ст.1168 та ч.1 ст.1177 ЦК України, майнова та моральна шкода, завдана потерпілому від злочину, відшкодовується в повному обсязі особою, яка вчинила злочин та завдала цю шкоду.

Судом доведена винуватість ОСОБА_22 у спричиненні тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , проходження потерпілим довготривалого лікування від даних дій, що підтверджено мотивувальною частиною висновку судово-медичної експертизи №370 від 19 лютого 2015 року.

Заявлені потерпілим майнові вимоги суд вважає доведеними лише в частині документально підтверджених витрат на придбання ліків, медичних інструментів та препаратів, загальний розмір яких дорівнює 22687,43 грн.

Вимоги ж щодо компенсації потерпілому подальшого лікування належними документальними доказами не доведено, а можлива крадіжка шкіряного чохла до телефону ОСОБА_22 не вмінена.

Разом з тим, слід також визнати, що конкретні обставини заподіяння обвинуваченим потерпілому тяжкого тілесного ушкодження безумовно спричинили заподіяння останній особі моральної шкоди.

Беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань потерпілого, обставини, при яких була спричинена шкода його здоров`ю, ступінь вини обвинуваченого, який лише частково визнав свою вину у вчиненому, на протязі тривалого часу не здійснив жодного реального добровільного відшкодування заподіяних ОСОБА_12 фізичних і моральних страждань, враховуючи вимоги ст.ст.23,1167,1168 ЦК України і роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд вважає необхідним задовольнити заявлені вимоги про відшкодування спричиненої ОСОБА_12 моральної шкоди в повному обсязі на суму 70000 грн., яку стягнути з ОСОБА_22 .

На думку суду, саме цей розмір є справедливим і співрозмірним з понесеними потерпілим моральними та фізичними стражданнями.

Призначення обвинуваченим кримінального покарання
При призначенні покарання кожному з обвинувачених суд констатує про відсутність обставин, які б пом`якшували чи обтяжували призначене їм покарання.

Суд враховує дані про кожного із обвинувачених, як про осіб, що мали непогашену судимість, були офіційно не працевлаштованими, в цілому посередньо характеризувалися за різними місцями проживання, утримували родини співмешканок, в яких виховуються малолітні діти.

Суд також звертає увагу, що ОСОБА_23 , незважаючи на тривання строку умовно-дострокового звільнення від відбуття іншого покарання, належних висновків для себе не зробив та продовжив, щонайменше двічі, аналогічну злочинну діяльність.

Суд також враховує і те, що ОСОБА_22 , маючи істотні вади здоров`я, що було однією із підстав для зміни йому запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, належних висновків для себе не зробив та продовжив, щонайменше двічі, аналогічну злочинну діяльність.

Водночас, на користь ОСОБА_22 суд враховує наявність у того ряду хронічних захворювань, що потребує проходження ним довготривалого лікування у спеціалізованих медичних установах.

З врахуванням викладеного суд вважає, що вищезазначені обставини не дозволяють застосувати до кожного із обвинувачених після призначення остаточного покарання положення ст.ст.69, 75 і 76 КК України, та обумовлює необхідність подальшої ізоляції ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , кожного окремо, з поміщенням до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

Долю речових доказів слід вирішити у відповідності з вимогами ст.100 КПК України.

Заявлені органом досудового розслідування до відшкодування з обвинувачених судові витрати на загальну суму 832,92 грн., пов`язані з проведенням у справі судових експертиз, підлягають задоволенню в частині доведених обвинувачень.

Керуючись ст.ст.368, 374 КПК України, суд,
у х в а л и в:

ОСОБА_22 за звинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, визнати невинуватим і за недоведеністю вчинення даного злочину виправдати.
ОСОБА_22 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.121, ч.1 ст.186, ч.2 ст.186 та ч.2 ст.187 КК України, призначивши покарання:

- за ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років і 6 (шість) місяців;

- за ч.1 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;

- за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

- за ч.2 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років із конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю вищезазначених злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням визначити ОСОБА_22 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років із конфіскацією майна.

На підставі ст.72 цього ж кодексу зарахувати ОСОБА_22 в строк відбутого покарання час його попереднього ув`язнення в даному кримінальному провадженні в періоди з 25 лютого 2015 року до 05 червня 2015 року, а також з 09 квітня 2016 року до дня набрання вироком законної сили, у співвідношенні відповідності одного дня попереднього ув`язнення двом дням позбавлення волі.

Застосований до ОСОБА_22 запобіжний захід залишити попередній - тримання під вартою.
Строк відбуття покарання ОСОБА_22 рахувати з 25 лютого 2015 року, за виключенням періоду з 06 червня 2015 року до 08 квітня 2016 року.
ОСОБА_23 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187 та ч.2 ст.263 КК України, призначивши покарання:

- за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

- за ч.2 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років із конфіскацією майна;

- за ч.2 ст.263 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю вищезазначених злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням призначити ОСОБА_23 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років із конфіскацією майна.

На підставі ст.71 цього ж Кодексу до зазначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком та визначити ОСОБА_23 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років і 1 (один) місяць із конфіскацією майна.
На підставі ст.72 цього ж кодексу зарахувати ОСОБА_23 в строк відбутого покарання час його попереднього ув`язнення в даному кримінальному провадженні в період з 09 квітня 2016 року до дня набрання вироком законної сили, у співвідношенні відповідності одного дня попереднього ув`язнення двом дням позбавлення волі.

Застосований до ОСОБА_23 запобіжний захід залишити попередній - тримання під вартою.
Строк відбуття покарання ОСОБА_23 рахувати з 09 квітня 2016 року.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 до виправданого ОСОБА_22 про стягнення заподіяної матеріальної шкоди в розмірі 25000 грн. та моральної шкоди в розмірі 20000 грн. - залишити без розгляду.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_22 на користь потерпілого ОСОБА_12 в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 22687 (двадцять дві тисячі шістсот вісімдесят сім) грн. 43 коп. та моральної шкоди 70000 (сімдесят тисяч) грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_22 на користь держави судові витрати на суму 393 (триста дев`яносто три) грн. 12 коп.

Стягнути з ОСОБА_23 на користь держави судові витрати на суму 439 (чотириста тридцять дев`ять) грн. 80 коп.

Після набрання вироком законної сили визнані в якості речових доказів:

- диски, інші носії із відеозаписами, лист-відповідь із ломбарду, фотознімки із зображеннями ОСОБА_14 , копії документів щодо мобільних телефонів зберігати в матеріалах судового провадження;

- транспортний засіб, мобільні телефони, водійське посвідчення вважати повернутими потерпілим;

- титанові автомобільні диски повернути потерпілому ОСОБА_13 ;

- телескопічну дубинку, пістолет «KWC401» № НОМЕР_2 знищити встановленим порядком.

Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Суворовський районний суд м. Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення, а ОСОБА_22 та ОСОБА_23 в той же строк з моменту вручення його копії.

Копію вироку негайно вручити учасникам судового розгляду.
Головуючий

ОСОБА_1