Справа № 467/19/18
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26.03.2018 року смт. Арбузинка

Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000605 від 13 грудня 2017 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадження Арбузинського районного суду Миколаївської області надійшов обвинувальний акт № № 0000605 від 13 грудня 2017 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України.

В підготовчому судовому засіданні прокурор просив призначити судовий розгляд на підставі цього обвинувального акта, посилаючись на те, що він відповідає вимогам закону, справа підсудна Арбузинському районному суду Миколаївської області і підстав для закриття провадження на даному етапі немає.

Сторона захисту проти призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта не заперечувала, проте захисник в судовому засіданні стверджувала, що висунуте ОСОБА_4 обвинувачення є не зовсім зрозумілим в частині кількості боєприпасів. Зокрема, як пояснила захисник, із 23 патронів, що вилучені в ході обшуку, 18 не відносяться до боєприпасів, в той час як згідно висунутого обвинувачення у провину ОСОБА_4 ставиться 23 патрони, з яких лише 2 є боєприпасами для снайперської гвинтівки.

Заслухавши позиції сторони обвинувачення та захисту, перевіривши обвинувальний акт на відповідність вимогам кримінального процесуального закону, суд зробив наступні висновки.

Згідно вимог п.5 ч.2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Як передбачено п. 13 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу, в той час як судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта (ч.1 ст. 337 КПК України).

Зокрема, згідно встановлених досудовим розслідуванням фактичних обставин, що викладені у обвинувальному акті, навесні 2017 року ОСОБА_4 , перебуваючи на пасовищі за с. Мар`янівка Арбузинського району Миколаївської області, знайшов згорток, у якому знаходилися 23 патрони, після чого у нього виник умисел на незаконне їх зберігання. Знайдений згорток з патронами ОСОБА_4 поклав до кишені свого одягу та переніс до свого будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , де, усвідомлюючи заборону вільного обігу боєприпасів, не маючи відповідного дозволу, в порушення Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21.08.1998 року, почав зберігати їх.
Згідно висновку судово-балістичної експертизи від 27.12.2017 року № 721, з 23 патронів, вилучених у ОСОБА_4 в ході обшуку, 18 до боєприпасів не належать, а 5 є боєприпасами. З вказаних 5 штук, які є боєприпасами, 3 штуки є патронами до гладкоствольної мисливської вогнепальної зброї 12 калібру, які можуть бути використані для стрільби із саморобної або переробленої зброї відповідного калібру, а 2 патрони є штатними боєприпасами калібру 7,62 мм для снайперської гвинтівки Драгунова, які також можуть використовуватись для стрільби з переробленої вогнепальної зброї або ж виготовленої саморобним способом.
Таким чином, згідно фактичних обставин, що викладені у обвинувальному акті, ОСОБА_4 знайшов, переніс та зберігав бойові припаси в кількості 23 штук.
За роз`ясненнями, що надані в абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження із зброєю, бойовими припасами чи радіоактивними матеріалами» № 3 від 26.04.2002 року незаконне носіння холодної, вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв є умисними, вчиненими без передбаченого законом дозволу діями по їх переміщенню, транспортуванню особою безпосередньо при собі (в руках, одязі, сумці, спеціальному футлярі, транспортному засобі тощо).
Згідно п. 12 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України незаконним придбанням вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв слід вважати умисні дії, пов`язані з їх набуттям (за винятком викрадення, привласнення, вимагання або заволодіння шляхом шахрайства чи зловживання службовим становищем) всупереч передбаченому законом порядку - в результаті купівлі, обміну, привласнення знайденого, одержання як подарунок, на відшкодування боргу тощо.
Проте прокурор висунув ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України з правовою кваліфікацією: незаконне зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

За таких обставин, фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, що викладені у цьому обвинувальному акті, не збігаються із викладеною у ньому правовою кваліфікацію дій обвинуваченого.

При цьому, суд враховував те, що правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті, так звана формула обвинувачення, повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання, серед іншого, і об`єктивної сторони конкретного кримінального правопорушення.

Так як, об`єктивна сторона кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, може полягати не лише у зберіганні, а й у носінні і придбанні бойових припасів без передбаченого законом дозволу, у той час як висунуте ОСОБА_4 обвинувачення стосується лише їх зберігання, за умови, що у викладених фактичних обставинах йде мова про їх придбання та перенесення, то є незрозумілим чи ставляться обвинуваченому у провину дії, що пов`язані із придбанням та/чи носінням бойових припасів. Окрім викладеного, суд звертає увагу, що правова норма ч.1 ст. 263 КК України є бланкетною, тобто такою, що відсилає до іншого нормативно-правового акта, одночасно утворюючи зміст об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 236 КК України.

Проте, прокурор, ставлячи у провину обвинуваченому ОСОБА_4 порушення Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21.08.1998 року, яка в силу своєї конструкції складається із 3 розділів та 18 пунктів, які, в свою чергу містять підпункти, не посилається на конкретну правову норму, що закріплена у цій Інструкції, що свідчить про викладення об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_4 злочину не в повному обсязі.
Окрім викладеного, суд погоджується з доводами сторони захисту про те, що обвинувачення є неконкретним та незрозумілим у частині кількості патронів, у зберіганні яких обвинувачується ОСОБА_6 .
Зокрема, як слідує із встановлених досудовим розслідуванням фактичних обставин, із 23 патронів, вилучених у ОСОБА_4 в ході обшуку, лише 5 належать до боєприпасів. Із вказаних 5 патронів - 3 є патронами до гладкоствольної мисливської вогнепальної зброї 12 калібру, а 2 - штатними боєприпасами калібру 7,62 мм для снайперської гвинтівки Драгунова. 18 патронів до боєприпасів не належать.
Згідно роз`яснення, що міститься у п. 5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження із зброєю, бойовими припасами чи радіоактивними матеріалами» № 3 від 26.04.2002 року бойовими припасами визнаються патрони до нарізної вогнепальної зброї різних калібрів, артилерійські снаряди, бомби, міни, гранати, бойові частини ракет і торпед та інші вироби в зібраному вигляді, споряджені вибуховою речовиною і призначені для стрільби з вогнепальної зброї чи для вчинення вибуху. Патрони та набої до гладкоствольної мисливської зброї, а також патрони, споряджені гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, не є предметом злочинів, передбачених статтями 262, 263 КК.
Втім, формулювання обвинувачення містить вказівку на те, що ОСОБА_4 зберігав 23 патрони, з яких 2 є штатними боєприпасами калібру 7,62 мм для снайперської гвинтівки Драгунова.
Водночас, згідно встановлених фактичних обставин, загальна кількість патронів, що була вилучена у ОСОБА_4 в ході обшуку, становить 23 штуки, 18 з яких до боєприпасів не належать.
За такого, є незрозумілим, зберігання якої кількості патронів ставиться у провину обвинуваченому 23 штук, 18 з яких не є боєприпасами, а відтак не можуть бути предметом інкримінованого ОСОБА_4 злочину, чи все ж таки лише 2 штук, які є штатними боєприпасами калібру 7,62 мм для снайперської гвинтівки Драгунова.
Згідно пунктів 1, 2 частини першої статті 91 КПК України обставинами, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, серед іншого, є:

1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого (ч.1 ст. 92 КПК України).

За вимогами кримінального процесуального закону формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, наслідки та інші дані, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Втім, встановлені судом розбіжності у викладенні фактичних обставин, правової кваліфікації та формулювання обвинувачення, висунутого ОСОБА_4 , його неконкретність унеможливлює якісно і повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що безперечно порушує право особи на захист, оскільки згідно з п.1 ч.3 ст.42 КПК України обвинувачений має право знати у чому він обвинувачується, а обвинувальний акт повинен бути конкретним за своїм змістом.

Таких висновків суд дійшов, ураховуючи практику Європейського суду з прав людини.

Зокрема, у рішенні від 25.07.2000 року у справі «Маттоціа проти Італії" ЄСПЛ зазначив, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які ніби-то мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення.
Також, Європейський суд з прав людини у справі "Абрамян проти Росії" від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню "обвинувачення" особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі "Камасінскі проти Австрії" № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 року у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п.52).
За такого, суд констатує, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000605 від 13 грудня 2017 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, однозначно не відповідає вимогам КПК України.

Тож, враховуючи положення ч.1 ст. 337 КПК України щодо меж судового розгляду, які позбавляють суд можливості усунути такі розбіжності в ході судового розгляду, сукупність встановлених недоліків обвинувального акта позбавляє суд можливості призначити судовий розгляд у даному кримінальному провадженні, а його невідповідність вимогам закону порушує право обвинуваченого на ефективний захист від пред`явленого обвинувачення, а тому обвинувальний акт на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору для виконання вимог кримінального процесуального закону України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-2, 314, 369, 370, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000605 від 13 грудня 2017 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України - повернути прокурору Арбузинського відділу Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області для усунення виявлених недоліків у розумний строк.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Миколаївської області протягом 7 (семи) днів з моменту її проголошення через Арбузинський районний суд Миколаївської області.

Суддя ОСОБА_1