АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа №11-кп/796/545/2018 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2ст. 185 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2

Ухвала
Іменем України

20 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретарів судового

засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0010632 за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року щодо обвинуваченого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бобринець Кіровоградської області, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше судимого - 14.10.2003 року вироком Бобринецького районного суду Кіровоградської області за ч.2 ст.15, ч.2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки; 17.11.2004 року вироком Бобринецького районного суду Кіровоградської області за ч. 1 ст. 309 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць; звільненого з місць позбавлення волі 30.06.2006 року, на підставі ст. 107 КК України умовно-достроково на невідбутий строк, а саме: 1 рік 5 місяців 25 днів, відповідно до ухвали Павлоградського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2006 року; 16.10.2008 року вироком Бобринецького районного суду Кіровоградської області за ст. 395 КК України до покарання у виді арешту на строк 2 місяці, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік; 19.05.2009 року вироком Кіровського районного суду міста Кіровограда за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; 14.09.2009 року вироком Бобринецького районного суду Кіровоградської області за ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; 04.11.2013 року вироком Ленінського районного суду міста Кіровоград за ст. 391 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці, звільненого з місць позбавлення волі 04.02.2015 року по відбуттю строку покарання,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

В с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року ОСОБА_8 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді арешту на строк 4 (чотири) місяці.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 вказано рахувати з 23 жовтня 2017 року.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку, ОСОБА_8 28 липня 2017 року приблизно о 17 годині 30 хвилин, знаходився у приміщенні магазину «Сільпо», за адресою: м.Київ, проспект Павла Тичини, 1-В, де у нього виник злочинний умисел направлений на повторне таємне викрадення чужого майна.
Реалізуючи свій злочинний умисел направлений на повторне, таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв з торгових полиць вказаного магазину 2 плитки шоколаду, «Міленіум Голд молочний з горіхами», артикул 57579, загальною вартістю 51 гривня 98 копійок, 6 плиток шоколаду «Міленіум Голд чорний з горіхами», артикул 57583, загальною вартістю 155 гривень 94 копійки, 3 плитки шоколаду «Міленіум голд молочний з мигдалем», артикул 68491, загальною вартістю 77 гривень 97 копійок, та помістив вказаний товар до рюкзака, який мав при собі.
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на повторне, таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 направився до виходу з магазину не маючи наміру розраховуватися за вищевказані продукти харчування, однак, виконавши всі дії, які вважав необхідними для заволодіння чужим майном, не довів злочин до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки при виході з магазину був затриманий працівниками охорони, з майном, що належало ТОВ «Сільпо-Фуд» на загальну суму 285 гривень 89 копійок, яким ОСОБА_8 намагався таємно, повторно заволодіти.

Провадження розглянуте судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

На вирок суду прокурором Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_7 , подана апеляційна скарга, в якій прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного ОСОБА_8 покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі, у решті вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 23.10.2017 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.
За доводами прокурора вирок суду першої інстанції є незаконним і таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених через м`якість.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що при призначенні ОСОБА_8 покарання суд зазначив, що врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини кримінального провадження, особу винного, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, та обставину, що пом`якшує покарання згідно ст. 66 КК України - щире каяття, при цьому, обвинувачений продовж усього часу досудового розслідування кримінального провадження не визнавав свою вину, а лише в судовому засіданні під час слухання справи по суті визнав вину у скоєнні даного злочину. За таких обставин, призначене покарання не достатнє для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів.
Також прокурор вказує на те, що внаслідок формального підходу, Дніпровський районний суд м. Києва дійшов до помилкового висновку, що майже мінімальний строк покарання передбачений санкцією ст. 185 ч. 2 КК України, у вигляді 4 місяців арешту є достатнім для виправлення засудженого та незаконно призначив невиправдано м`яке покарання.
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції фактично не надав належної і достатньої оцінки даним про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння аналогічних злочинів проти власності та відбував реальне покарання у вигляді позбавлення волі.
Прокурор вказує на те, що застосування до обвинуваченого суворих заходів кримінальної репресії за попередніми вироками не стримало ОСОБА_8 від спроб незаконно збагатитися за рахунок чужого майна. Зухвало ігноруючи можливість призначення суворого покарання, ОСОБА_8 повторно вчинив новий злочин проти власності. Викладене вказує, що обвинувачений наполегливо прагне вести злочинний спосіб життя та не бажає перевиховуватися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, та просила її задовольнити, пояснення обвинуваченого, який заперечував проти апеляційної скарги прокурора та просив її залишити без задоволення, а вирок суду без змін, дослідивши дані про особу обвинуваченого, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався на показання обвинуваченого, який повністю визнав свою вину і підтвердив фактичні обставини справи.
Після цього, суд першої інстанції, встановивши, що показання обвинуваченого повністю відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, за погодженням з учасниками судового розгляду, з`ясувавши правильність розуміння ними змісту цих обставин та відсутність заперечень, сумнівів у добровільності та істинності їх позицій, роз`яснивши правові наслідки застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів.
А тому, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна ( крадіжка), вчинена повторно, при цьому виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, тобто кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України за обставин, викладених у вироку, відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України колегією суддів не перевіряються, оскільки фактичні обставини справи в суді першої інстанції учасниками процесу не оспорювалися, стосовно них відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України докази в судовому засіданні не досліджувалися, і вони в апеляційній скарзі не оскаржуються.
За встановлених судом фактичних обставин справи, дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, і в цій частині вирок суду не оскаржується також.

Що стосується апеляційних доводів прокурора проневідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи з наступного.
Статтею 65 КК України визначені загальні засади призначення покарання, відповідно до яких: 1) суд призначає покарання в межах санкції статті ( санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Саме через загальні засади призначення покарання, реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання, дотримався вищезазначених норм, і з зазначенням цього у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, зокрема, те, що обвинувачений не одноразово судимий, і обґрунтовано, на думку колегії суддів, дійшов висновку про неможливість виправлення і перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.
Окрім того, судом першої інстанції було враховано конкретні обставини вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, а саме викрадення декількох плиток шоколаду, вартість викраденого майна, яка складає 285 грн. 89 коп., ту обставину, що злочин не був закінчений, а відтак ніякої шкоди потерпілому фактично спричинено не було, адже майно було повернуто. Окрім того, судом визнано обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого його щире каяття, та не встановлено обставин, що обтяжують покарання. На підставі наведених обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді арешту, при цьому не в максимальних межах даного виду покарання, вказаних у санкції закону про кримінальну відповідальність, за який засуджений обвинувачений.
Твердження прокурора про безпідставне визнання судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 щире каяття є необґрунтованими, адже як вбачається з журналу судового засідання за 23 жовтня 2017 року, обвинувачений ОСОБА_8 після оголошення обвинувального акта та роз`яснення судом суті обвинувачення, заявив, що обвинувачення є зрозумілим, вину він визнає повністю. Після цього в своїх поясненнях, обвинувачений пояснив, що за вчинене ним йому соромно і він в цьому щиро кається.
З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання як за видом так і за розміром не можна визнати явно несправедливим внаслідок м`якості, як на те вказує прокурор в апеляційній скарзі, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора щодо скасування вироку в частині призначеного покарання.
Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4