Дата документу Справа № 321/98/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/485/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 321/98/16-к
Категорія ст. 125 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000384 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Михайлівка, Михайлівського району, Запорізької області, громадянки України, з середньо-спеціальною освітою, не працюючої, пенсіонерки, не заміжньої, має на утриманні малолітню доньку, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_6 ,
за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 06 грудня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 вважає, що місцевим судом при розгляді кримінального провадження була вчинена неповнота судового розгляду, допущені істотні порушення вимог кримінального та кримінального процесуального закону, у вироку наявна невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Свої доводи обґрунтовує тим, що під час досудового розслідування та під час розгляду справи в суді вона не була забезпечена юридичною допомогою, слідчий та прокурор не вручили їй повідомлення про підозру, не надали доступ до матеріалів досудового розслідування після його закінчення.

Крім того вказує, що три протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 12.09.2015 року, висновок експерта № 143 від 21.08.2015 року, яким визначено ступінь тяжкості заподіяних потерпілій тілесних ушкоджень, протокол проведення слідчого експерименту від 12.10.2015 року є недопустимими доказами, оскільки вони були отримані внаслідок істотного порушення її прав та свобод. Вона не заявляла в місцевому суді про визнання вище перелічених письмових доказів недопустимим, так як вона не обізнана з вимогами КПК України.

Слідчий та прокурор не надали їй копію обвинувального акта та реєстр матеріалів досудового розслідування. Під час судового розгляду було порушено її право на захист. Потерпілу ОСОБА_9 вона не била, а медична документація про лікування ОСОБА_9 в Михайлівській центральній районній лікарні була сфальсифікована на замовлення останній та її доньки, яка працює в цій лікарні. ОСОБА_9 в лікарні не лікувалась, а записи про це підроблені.

У зв`язку з викладеним, обвинувачена ОСОБА_6 просить вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 06 грудня 2016 року відносно неї скасувати, визнати недопустимими письмові докази, надані прокурором до кримінального провадження в суді, а саме:три протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 12.09.2015 року, висновок експерта № 143 від 21.08.2015 року, яким визначено ступінь тяжкості заподіяних потерпілій тілесних ушкоджень, протокол проведення слідчого експерименту від 12.10.2015 року. Допитати в засіданні апеляційного суду свідків згідно її заяви, та ухвалити ухвалу про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника та обвинувачену, яка зокрема і в останньому слові, просили апеляційну скаргу задовольнити, прокурора, який просив судове рішення змінити; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Михайлівського районного суду Запорізької області від 06 грудня 2016 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено їй покарання у виді обмеження волі на строк один рік.
Відповідно до ст.ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на один рік, поклавши на неї обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації і повідомляти про зміну місця проживання.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 у відшкодування матеріальної шкоди 774,65 грн. та компенсацію причиненої моральної шкоди в сумі 1000 грн., а всього: 1774,65 грн.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 понесені нею процесуальні витрати витрати на правову допомогу в сумі 700 грн.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 12.07.2015 року, приблизно о 13 год. 00 хв. ОСОБА_6 , знаходячись на стоянці для автомобілів біля кафе-бару «Скіф», який розташований по вул. Леніна в смт. Михайлівка Михайлівського району Запорізької області, на ґрунті особистих неприязних відносин до ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи з умислом спрямованим на спричинення тілесних ушкоджень, умисно завдала ОСОБА_9 не менше десяти ударів долонями та кулаками обох рук, які припали в область голови та обличчя, в результаті чого заподіяла потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку та крововиливу у праву склеру, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
Доводи обвинуваченої ОСОБА_6 про недоведеність її вини у вчиненні кримінального правопорушення, є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Висновки районного суду про наявність вини обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема:
- показаннями в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_9 про те, що 12 липня 2015 року в обідній час вона стояла біля кафе-бару «Скіф» та чекала на своїх знайомих. В цей час до неї підійшла ОСОБА_6 і почала бити по голові та в обличчя. Через деякий час на машині під`їхали її знайомі ОСОБА_10 і ОСОБА_11 і зробили ОСОБА_6 зауваження, після чого вона припинила її бити і втекла. Внаслідок отриманих травм вона проходила лікування, тому подала до суду цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди, який просить задовольнити в повному обсязі;
- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_11 про те, що 12 липня 2015 року вона їхала на автомобілі з Пересипкіними. Проїжджаючи повз кафе-бар «Скіф» вона побачила, як ОСОБА_6 била руками по голові ОСОБА_9 . Вони відразу зупинилися і почали кричати, після чого ОСОБА_6 швидко відбігла від ОСОБА_9 ;
- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_10 про те, що 12 липня 2015 року вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_12 і ОСОБА_11 їхали по смт. Михайлівка. Біля кафе-бару «Скіф» вона побачила, як ОСОБА_6 наносила ОСОБА_9 декілька ударів руками по голові;
- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_12 про те, що 12 липня 2015 року він бачив як біля кафе-бару «Скіф» ОСОБА_6 наносила удари кулаками по голові ОСОБА_9 ;
- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_13 про те, що він працює лікарем в ТМО Михайлівського району Запорізької області. 12 липня 2015 року він перебував на чергуванні і за медичною допомогою звернулася ОСОБА_9 . В ході огляду у неї було виявлено гематому під правим оком та підозра на контузію лівого вуха. Після огляду ОСОБА_9 пішла додому;
- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_14 про те, що потерпіла ОСОБА_9 являється її матір`ю, 12 липня 2015 року їй зателефонували з лікарні і повідомили, що за медичною допомогою звернулася її мати. Вона відразу приїхала до лікарні і побачила, що у ОСОБА_9 було побите обличчя, вирвана сережка, розірваний одяг, вона перебувала в шоковому стані і розповіла, що її побила ОСОБА_6 . Через декілька днів мати повідомила її, що відчуває головокружіння у зв`язку з чим вона порадила їй звернутися до лікарні за медичним обстеженням;
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 12 вересня 2015 року, з якого вбачається, що свідок ОСОБА_10 по фотознімкам впізнала ОСОБА_6 , яка спричинила ОСОБА_9 тілесні ушкодження;
- висновками експерта № 143 від 21 серпня 2015 року, з якого вбачається, що під час дослідження медичної документації на ім`я ОСОБА_9 , 1949 року народження виявлено тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, струс головного мозку, крововилив у праву склеру. Знайдені тілесні ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів у ділянку голови та обличчя. Не можна виключити, що вони виникли внаслідок ударів руками та кулаками у ділянку голови. Згідно «Правил судово-медичного визначення тяжкості тілесних пошкоджень від 17.01.1995 року» ЗЧМТ, струс головного мозку, крововилив у праву склеру мають ознаки легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, як пошкодження, які викликали розлад здоров`я тривалістю більше 6 діб;
- протоколом проведення слідчого експерименту від 12 жовтня 2015 року, з якого вбачається, що потерпіла ОСОБА_9 на місці на автомобільній зупинці біля кафе-бару «Скіф» по вул. Леніна в смт. Михайлівка детально розповіла та показала механізм нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .
Колегія суддів вважає, що показання потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , протоколи слідчих дій, та висновки експерта є достовірними та співпадають між собою, є належними, допустимими та достовірними доказами, а у своїй сукупності достатніми, оскільки співпадають між собою, як в деталях, так і в цілому, щодо обставин вчинення обвинуваченою ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Доводи апелянта про те, що три протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 12.09.2015 року, висновок експерта № 143 від 21.08.2015 року, яким визначено ступінь тяжкості заподіяних потерпілій тілесних ушкоджень, протокол проведення слідчого експерименту від 12.10.2015 року є недопустимими доказами, оскільки вони були отримані внаслідок істотного порушення її прав та свобод, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно до ч. ч. 1-2 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

2. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:

1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;

2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;

3) порушення права особи на захист;

4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;

5) порушення права на перехресний допит.

Враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що із матеріалів кримінального провадження вбачається, що запобіжний захід по відношенню до ОСОБА_6 не застосовувався (а.п. 7), під час досудового розслідування їй роз`яснювалися її процесуальні права та вручалась пам`ятка про права та обов`язки підозрюваного (а.п. 5), відповідно до ч. 1 ст. 48 КПК України остання могла у будь-який момент під час досудового розслідування залучити захисника, колегія суддів вважає, що її права та свобода не порушувалися, а вказані нею докази, були отриманні у порядку, встановленому цим Кодексом. При цьому колегія суддів вважає голослівними твердження апелянта про те, що медична документація про лікування ОСОБА_9 в Михайлівській центральній районній лікарні була сфальсифікована на замовлення останній та її доньки, яка працює в цій лікарні. ОСОБА_9 в лікарні не лікувалась, а записи про це підроблені, оскільки не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає безпідставними також доводи апелянта і про те, що під час досудового розслідування слідчий та прокурор не вручили їй повідомлення про підозру, не надали доступ до матеріалів досудового розслідування після його закінчення, а також не надали їй копію обвинувального акта та реєстр матеріалів досудового розслідування, оскільки, по-перше, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що 18.12.2015 року ОСОБА_6 була повідомлена про підозру і допитана в якості підозрюваної (а.п. 5), по-друге, згідно акту остання відмовилася в присутності понятих від ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та одержання копій обвинувального акту та реєстру (а.п. 8).
Не заслуговують уваги доводи апелянта і про те, що під час судового розгляду були порушені її права на захист, оскільки вона не була забезпечена юридичною допомогою, з огляду на наступне.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження і технічного запису судового процесу, під час судових засідань 09.11.2015 року та 06.12.2015 року ОСОБА_6 шляхом вручення відповідної пам`ятки була належним чином ознайомлена зі своїми процесуальними правами та обов`язками, у тому числі правом на захист (а.п. 98, 121). Після ознайомлення з пам`яткою обвинувачена підтвердила розуміння змісту прав і обов`язків у судовому засіданні (а.п. 100 об; 103 об). Враховуючи викладене, оскільки у силу положень ст. 52 КПК України участь захисника у справах даної категорії не є обов`язковою, суд не мав процесуальних підстав забезпечувати надання ОСОБА_6 безоплатної правової допомоги та розглянувши справу без участі адвоката, право обвинуваченої на захист не порушив.

Необґрунтованими є також доводи апелянта і про те, що суд першої інстанції не допитав свідків з її сторони, які були очевидцями події, оскільки аналіз змісту журналів судових засідань (а.п. 103-107;155-158) свідчить про те, що суд першої інстанції клопотання обвинуваченої про допит в якості свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 задовольнив (а.п. 155 об) та допитав їх (а.п. 157-157 об).
Таким чином, доводи обвинуваченої ОСОБА_6 про недоведеність її вини у вчиненні кримінального правопорушення, є необґрунтованими, а дії останньої правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 2 ст. 125 КК України.

Між тим, вирок районного суду підлягає зміні, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог до ч. 3 ст. 61 КК України, обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.

Із матеріалів справи вбачається, що обвинувачена ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 і відноситься до осіб, які досягли пенсійного віку, а також має дочку ОСОБА_15 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто є дитиною віком до чотирнадцяти років, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 серія НОМЕР_2 , а також свідоцтвом про народження НОМЕР_3 , видане 13.11.2003 року.

Враховуючи вищевказане, а також те, що санкція ч. 2 ст. 125 КК України має альтернативні менш суворі види покарання, колегія суддів вважає необхідним призначити обвинуваченій ОСОБА_6 покарання у виді штрафу, яке буде необхідним та достатнім для виправлення останньої та попередження вчинення ним нових злочинів.

При цьому колегія суддів вважає необхідним виключити з вироку застосування до обвинуваченої ОСОБА_6 ст. с 75, 76 КК України, оскільки до даного виду покарання вищевказані норми КК не можуть бути застосовані.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що під час апеляційного перегляду вироку обвинувачена ОСОБА_6 звернулася до суду з клопотанням про застосування до неї положень Закону України «Про амністію у 2016 році». Зазначив, що вона є пенсіонеркою за віком та має на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_15 , 2003 року народження, а тому вона має бути звільнена від відбування призначеного судом покарання.

Так, пунктами «в», «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачено можливість звільнення від відбування покарання засуджених за умисні злочини, які не є тяжкими, осіб, не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилось 18 років або досягли пенсійного віку

ОСОБА_6 вчинила умисний злочин, який не є тяжким, вона є особою, яка є досягла пенсійного віку та не позбавленою батьківських прав щодо своєї доньки ОСОБА_15 , 2003 року народження, якій на день набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» не виповнилось 18 років.

Обвинувачена ОСОБА_6 погодилася на застосування до неї амністії. В зв`язку з чим, обвинувачену можна звільнити від відбування призначеного їй покарання у виді штрафу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 407, 408, 418, 419 КПК України, п.п. «в», «ґ» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», колегія суддів,

ухвалила:
апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 06 грудня 2016 року відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання, змінити.
Вважати обвинувачену ОСОБА_6 засудженою за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 75 (сімдесят п`ять) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1 275 гривень.

Виключити із вироку посилання на застосування до обвинуваченої ОСОБА_6 ст. ст. 75, 76 КК України.

ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді штрафу звільнити на підставі п.п. «в», «ґ» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: