Апеляційний суд Рівненської області
_____________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
16 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000976 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , тимчасово проживаючого в АДРЕСА_2 , неодруженого, непрацюючого, в силу ст. 89 КК України не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_7 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А :
Згідно із вироком Рівненського міського суду від 12 червня 2017 року ОСОБА_5 18 червня 2016 року близько 18 год. 00 хв, перебуваючи в стані алкогольного спяніння за адресою: АДРЕСА_2 , під час конфлікту, що раптово виник на побутовому грунті між ним та ОСОБА_9 , умисно завдав останньому один удар кухонним ножем в задню частину шиї, заподіявши тяжкі тілесні ушкодження.

ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, і призначено покарання вісім років позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_5 в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення, починаючи з 18.06.2016 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі та постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 9578,77 грн. та 10000 грн. моральної шкоди; на користь Рівненської міської ради для зарахування на рахунок місцевого бюджету 11974,46 грн. витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину; на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів в сумі 3191 грн. 45 коп.

У поданих апеляційних скаргах:

Прокурор, який брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, покликаючись на незаконність вироку, доводить, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення, що призвело до неправильної кваліфікації дій обвинуваченого, а призначене ОСОБА_5 покарання - ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі винного. Просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, з призначенням покарання - дев`ять років позбавлення волі, зарахувавши строк попереднього ув`язнення, згідно вимог ч. 5 ст. 72 КК України, з 18.06.2016 року.

Захисник - адвокат ОСОБА_10 просить змінити вирок в частині правової кваліфікації кримінального правопорушення, перекваліфікувавши дії ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України та призначити йому покарання в межах санкції даної статті.

При цьому вказує, що суд обґрунтував оскаржуваний вирок висновками, які не відповідають фактичним обставинам справи, а також неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність. Зазначає, що ОСОБА_5 , який не заперечує факту заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, умислу на позбавлення життя ОСОБА_9 не мав, а матеріали кримінального провадження, на думку апелянта, вказують на перевищення меж необхідної оборони в даній обстановці.

Обвинувачений ОСОБА_5 , не оспорюючи факт нанесення ним ОСОБА_9 удару ножем, вважає, що він оборонявся від протиправних дій потерпілого, перевищивши при цьому межі необхідної оборони. Просить змінити вирок, пом`якшивши призначене за ч. 1 ст. 121 КК України покарання до мінімальної межі, або перекваліфікувати його дії на ст. 124 КК України.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, з якою згідна представник потерпілого - адвокат ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_5 , який уточнив свої апеляційні вимоги і просить пом`якшити призначене за ч. 1 ст. 121 КК України покарання, підтримуючи при цьому частково апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в частині вирішення цивільного позову потерпілого, думку захисника ОСОБА_7 , яка з врахуванням позиції обвинуваченого, висловленої при апеляційному розгляді, підтримує прохання ОСОБА_5 щодо пом`якшення покарання за ч. 1 ст. 121 КК України, а апеляційну скаргу апелянта ОСОБА_10 в частині, що стосується цивільного позову ОСОБА_9 , перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга апелянта ОСОБА_10 підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого відхиленню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_9 за обставин, вказаних у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю доказів, досліджених в судовому засіданні, і є обґрунтованим.

Всупереч твердженням, викладеним в апеляційній скарзі прокурора, про безпідставність перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України та призначення обвинуваченому покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину і особі винного, матеріали даного кримінального провадження містять достатньо належних і беззаперечних доказів, які свідчать саме про умисне заподіяння ОСОБА_5 потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, а не замах на його вбивство.

Як в ході досудового розслідування, так і під час судового слідства, факт нанесення ножового поранення ОСОБА_9 обвинувачений визнав, однак послідовно стверджував, що наміру на заподіяння смерті останньому не мав.

У судовому засіданні ОСОБА_5 ствердив, що 18 червня 2016 року після 17 год. він знаходився у своєї співмешканки ОСОБА_11 за адресою АДРЕСА_2 , де разом із нею, ОСОБА_9 та ще двома знайомими вживали спиртні напої, після чого вийшов із квартири, у якій залишились ОСОБА_11 та потерпілий. Повернувшись до квартири, між ним і ОСОБА_9 на побутовому грунті раптово виник конфлікт, під час якого обоє шарпали одне одного. Побоюючись за своє життя, він схопив ножа, який під час досудового розслідування був вилучений і приєднаний до кримінального провадження, як речовий доказ, і вдарив потерпілого. Удар було заподіяно в шию, однак він завдав його, не цілячись. З потерпілим разом підробляли на ринку, проживали в квартирі у ОСОБА_11 , між ними не було неприязних відносин чи дебошів, і, крім цього одного удару, ОСОБА_9 інших ушкоджень не наносив, хоча мав реальну можливість це зробити, знаходячись на місці події до приїзду швидкої допомоги та працівників поліції.

За показаннями потерпілого ОСОБА_9 , 18 червня 2016 року після 17 год. він знаходився у квартирі АДРЕСА_3 , де разом із ОСОБА_11 та ОСОБА_5 , з якими тимчасово проживав та підтримував дружні стосунки, вживав спиртні напої. ОСОБА_5 на деякий час відлучався з квартири, а, повернувшись, мав під оком синяк. Раптовий конфлікт між ними розпочався із запитання що сталося, після чого обвинувачений почав виражатися на його адресу нецензурною лайкою і вони стали шарпати одне одного. В ході шарпанини він штовхнув ОСОБА_5 на диван, після чого отримав удар в шию гострим предметом.

Показання обвинуваченого щодо механізму і обставин спричинення тілесного ушкодження потерпілому не суперечать даним судово-медичної експертизи № 812 від 08 серпня 2016 року ( т. 2 а. с. 82-84), згідно якої у ОСОБА_9 виявлені тяжкі тілесні ушкодження, що утворилися внаслідок дії колюче-ріжучого предмету, і цілком відповідають таким, що могли утворитися незадовго до звернення потерпілого в лікувальний заклад. Згідно наданих медичних документів потерпілий після отримання ним тілесних ушкоджень перебував у свідомості.

Відповідно до розяснень, що містяться в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи, для відмежування замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: (якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим).

Згідно показань свідка ОСОБА_11 , підтверджених при проведенні слідчого експерименту від 19.06.2016 року (т. 2 а. с. 33-35), 18 червня 2016 року у вечірній час між ОСОБА_5 і ОСОБА_9 , котрі довгий час проживали в її квартирі і підтримували дружні стосунки, раптово виник конфлікт, розпочатий обвинуваченим, оскільки всі перебували в нетверезому стані. Моменту заподіяння ОСОБА_5 удару ножем ОСОБА_9 вона не бачила, однак швидка допомога була викликана негайно.

До приїзду швидкої ОСОБА_5 інших неправомірних дій до потерпілого не вчиняв і з місця події не зникав.

Відповідно до частини першої статті 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння, безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Згідно з частиною другою статті 24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно - небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно- небезпечні наслідки і бажала їх настання.

У даному провадженні встановлено, що між обвинуваченим та потерпілим, які проживали в одній квартирі, раніше не було неприязних стосунків, в той день вони всі разом вживали спиртні напої, конфлікт виник спонтанно, на побутовому грунті, удар ножем був одиничний і завданий неприцільно. Одразу після завдання удару було вжито заходів для відвернення настання для потерпілого шкідливих наслідків викликано швидку медичну допомогу, до приїзду якої ОСОБА_5 інших неправомірних дій щодо ОСОБА_9 не вчиняв, хоча мав для цього реальну можливість, про що ствердив при апеляційному розгляді провадження.

За таких обставин суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що ОСОБА_5 при наявності умислу на вбивство мав можливість такої реалізації і для цього в нього не було перешкод, однак припинив свої протиправні дії, що свідчить про те, що настання смерті потерпілого не бажав.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_5 стосовно його дій по відношенню до ОСОБА_9 , і вірно кваліфікував дії обвинуваченого саме за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, належним чином вмотивувавши свої висновки, які є переконливими.

Безпідставними, і такими, що не грунтуються на вимогах закону, є і твердження сторони захисту та обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_5 наніс у зв`язку з перевищенням меж необхідної оборони, під час неправомірних дій самого потерпілого стосовно обвинуваченого.

За змістом ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечних посягань шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає такої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановки захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених ст. 118, та 124 цього Кодексу.

Між тим, жодних доказів про застосування потерпілим ОСОБА_9 щодо обвинуваченого дій, внаслідок яких ОСОБА_5 міг перевищувати межі необхідної оборони, матеріали кримінального провадження не містять, і таких доказів не здобуто при апеляційному розгляді справи.

Згідно показань самого обвинуваченого, на момент заподіяння ним потерпілому тілесного ушкодження, реального посягання на його життя не було, у руках ОСОБА_9 не було ніяких предметів, якими він міг би погрожувати, що виключає перебування обвинуваченого в стані необхідної оборони.

При обранні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо врахування ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного та обставин, що помякшують і обтяжують покарання, а також розяснень що містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких, з урахуванням ступеня тяжкості злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму чи наркоманії, і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, та тим, які щиро розкаялися, сприяли розкриттю злочину і відшкодували завдані збитки, тощо.

Зокрема, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, який, згідно положень ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, внаслідок якого молода людина стала інвалідом, особу винного, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, однак, відповідно до ст. 89 КК України, є несудимим, ніде не працює, веде спосіб життя, що суперечить загальноприйнятим нормам поведінки, думку представника потерпілого щодо призначення винному суворого покарання, відсутність пом`якшуючих обставин покарання та обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, і обрав ОСОБА_5 за скоєне максимальне покарання в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України, належним чином вмотивувавши прийняте рішення.

Що ж до цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 , то суд першої інстанції правомірно стягнув з обвинуваченого на користь потерпілого 10000 грн. морального відшкодування, виходячи з його душевних страждань, тяжкості вимушених змін у житті в зв`язку з каліцтвом.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з доводами апелянта ОСОБА_10 , що при вирішенні цивільного позову ОСОБА_9 щодо відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції належним чином вимог закону не дотримався.

Згідно з ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо, за наявності належних доказів понесених витрат.

З позовної заяви ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 59-68) вбачається, що потерпілий, внаслідок отриманого тілесного ушкодження, поніс матеріальні витрати в сумі 9578,77 грн.
Однак, стягнута судом першої інстанції матеріальна шкода в сумі 9578 грн 77 коп. не відповідає фактичним витратам, оскільки належними доказами (а.с.63-68) потерпілим з вказаної у позові суми, підтверджено витрати на придбання ліків та продукти харчування, що становить 8219 грн 25 коп. Жодних доказів на придбання ліків чи продуктів харчування в сумі 1359 грн 52 коп. матеріали кримінального провадження не містять, і таких доказів не надано апеляційній інстанції.
Враховуючи наведене, вирок, в частині вирішення цивільного позову, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України, підлягає зміні, що не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2017 року стосовно ОСОБА_5 в частині вирішення цивільного позову змінити.

Зменшити суму відшкодування заподіяної матеріальної шкоди на користь ОСОБА_9 з 9578,77 грн. до 8219,25 грн.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_5 в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення, починаючи з 18.06.2016 року по 20.06.2017 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок суду залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, та обвинуваченого ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
З оригіналом вірно: Суддя ОСОБА_1