Справа №162/420/17
Номер провадження 1-кп/162/41/2017
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 жовтня 2017 року смт. Любешів
Любешівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Любешів кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 , з повною загальною середньою освітою, громадянку України, українку, незаміжню, непрацюючу, раніше не судиму,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_6 23 серпня 2016 року близько 18 години 30 хвилин, перебуваючи на дорозі навпроти свого житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , під час обопільної бійки на грунті неприязних стосунків, умисно нанесла не менше одного удару кулаком руки по тілу ОСОБА_4 , від чого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді синця в ділянці лівої верхньої кінцівки, які згідно висновку експерта № 210 від 18.11.2016 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

ОСОБА_6 будучи допитаною в судовому засіданні з приводу предявленого їй обвинувачення вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, не визнала, суду показала, що 23 серпня 2016 року близько 18 години 30 хвилин на дорозі навпроти свого житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , між нею та ОСОБА_4 виникла сварка, яка переросла в шарпанину та бійку, під час якої вона нанесла удари потерпілій. Вказала, що зробила це, оскільки ОСОБА_4 побила її 80-річну матір. Вважає, що діяла в умовах необхідної оборони по захисту матері від посягань потерпілої, а тому просить виправдати її. Цивільний позов ОСОБА_4 не визнала, оскільки вважає його безпідставним.

Хоча обвинувачена ОСОБА_6 своєї винуватості в інкримінованому їй кримінального правопорушення не визнала, винуватість її в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження потерпілій доведена також зібраними по справі і дослідженими в судовому засіданні поданими стороною обвинувачення доказами, які є допустимими, обєктивними і не оспорюються в суді, які одержані законним шляхом без порушення прав людини і громадянина у відповідності до ст. 62 Конституції України та Кримінально-процесуального кодексу України.

Так, допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_4 зазначила, що 23 серпня 2016 року близько 18 години 30 хвилин на дорозі навпроти житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , між нею та обвинуваченою виник конфлікт через те, що ОСОБА_6 безпричинно звинуватила її в розкиданні сміття поблизу її подвіря. Вказала, що спочатку між ними виникла сварка, яка переросла в шарпанину, а пізніше в бійку. Повідомила, що участь у бійці приймала не тільки обвинувачена, але і її 80-річна мати ОСОБА_8 . Не заперечувала, що під час бійки кидали одна в одну каміння. Ствердила, що добре памятає, що обвинувачена вдарила її по лівій руці, тягала за волосся. Крім того, вказала, що саме від протиправних дій обвинуваченої в неї виникли тілесні ушкодження. Доповнила, що між нею та сімєю обвинуваченої тривалий час існують неприязні відносини.

Обєктивність показань потерпілої ОСОБА_4 частково стверджується показаннями допитаних в суді свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Свідок ОСОБА_9 та неповнолітній свідок ОСОБА_12 ствердили, що були безпосередніми очевидцями конфлікту та бійки між обвинуваченою ОСОБА_6 та потерпілою ОСОБА_4 , повідомили, що сварка виникла з ініціативи обвинуваченої ОСОБА_6 , яка вибігла на дорогу до ОСОБА_4 і продовжувала там сваритися. Свідок ОСОБА_9 показала, що бачила як вподальшому між обвинуваченою ОСОБА_6 та потерпілою ОСОБА_4 виникла шарпанина, пізніше бійка, бачила як жінки кидали одна на одну камінням, били одна одну, бачила, що до бійки приєдналася 80-річна ОСОБА_8 , бачила в неї отриманий під час бійки крововилив під оком, бачила як ОСОБА_6 та ОСОБА_8 тягнули потерпілу за волосся, після чого вона порекомендувала неповнолітньому ОСОБА_12 покликати на допомогу батьків ОСОБА_4 .

Неповнолітній свідок ОСОБА_12 повідомив, що бачив як билися між собою обвинувачена ОСОБА_6 та потерпіла ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_11 в суді показала, що бійки між обвинуваченою ОСОБА_6 та потерпілою ОСОБА_4 не бачила, однак ствердила, що після їхнього конфлікту надавала допомогу ОСОБА_4 з приводу наслідків бійки.

Свідок ОСОБА_10 ствердив, що його неповнолітній онук ОСОБА_12 23 серпня 2016 року близько 20 години повідомив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 бють ОСОБА_4 його дочку. Бачив, як ОСОБА_4 лежала на дорозі навпроти двору ОСОБА_6 . Оскільки дочка є інвалідом дитинства і внаслідок бійки стан здоровя її погіршився, викликав карету „екстренної медичної допомоги.

Свідок ОСОБА_13 повідомила, що за викликом ОСОБА_10 23 серпня 2017 року ввечері доставила ОСОБА_4 в Любешівська ЦРЛ, де її госпіталізували.

Висновком експерта № 210 від 18.11.2016 року Камінь-Каширського міжрайонного відділення Волинського обласного бюро судово-медичної експертизи вбачається, що при проведенні судово-медичної експертизи у ОСОБА_4 виявлене тілесне ушкодження у вигляді синця в ділянці лівої верхньої кінцівки, за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень. Діагноз „Черепно-мозкова травма. Струс головного мозку при оцінці ступеня тяжкості не враховується, оскільки він встановлений на основі субєктивних даних (скарг хворої) і не підтверджується обєктивними відомостями.

А тому повно, всесторонньо і об`єктивно проаналізувавши подані сторонами обвинувачення та захисту та досліджені в ході судового розгляду справи докази, суд не має обєктивних сумнівів в тому, що виявлене у потерпілої тілесне ушкодження виникло від умисних ударів обвинуваченої.

В свою чергу, обвинувачена та її захисник, всупереч вимог ст. 22 КПК України, не надали суду належних та допустимих доказів на доведення своїх тверджень, що ОСОБА_6 діяла в стані необхідної оборони, а саме обороняла свою матір ОСОБА_8 і у звязку з цим нанесла ОСОБА_4 тілесні ушкодження.

Таким чином, з огляду на переконливість доказів сторони обвинувачення суд приходить до переконання про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_4 , тому її дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 125 КК України.

Оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, суд приходить до висновку, що ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки вона умисно нанесла легке тілесне ушкодження потерпілій ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 65 КК України та розяснення п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 24.10.2003 року „Про практику призначення судами кримінального покарання суди при призначенні покарання мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Обираючи покарання обвинуваченій ОСОБА_6 , суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого нею злочину, що відноситься до категорії невеликої тяжкості, мотиви вчинення нею протиправних дій, а саме ту обставину, що ініціатором конфлікту була обвинувачена ОСОБА_6 , яка безпідставно затіяла сварку та шарпанину з потерпілою, дані про її особу та ступінь небезпечності її для суспільства, думку потерпілої, яка наполягає на суворості покарання та позицію прокурора, який вважає за можливе призначити ОСОБА_6 покарання в межах санкції статті, за якою вона притягується до кримінальної відповідальності, у виді громадських робіт.

Обставин, які пом"якшують чи обтяжують покарання обвинуваченої, по справі не встановлено.

По справі встановлено, що ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності притягується вперше, винуватість свою не визнала, за місцем проживання характеризується задовільно, а тому суд приходить до висновку, що для її виправлення та перевиховання слід призначити покарання в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт, що на думку суду буде необхідним та достатнім для її виправлення і перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів і відповідатиме вимогам ст. 65 КК України.

По справі потерпілою ОСОБА_4 та її представником ОСОБА_5 заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченої ОСОБА_6 5000 гривень на відшкодування завданої злочином моральної шкоди та 2465,16 гривень на відшкодування майнової шкоди.

Під час судового розгляду кримінального провадження потерпіла ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали, просять стягнути з ОСОБА_6 завдану ОСОБА_4 моральну шкоду та майнову шкоду в зазначеному розмірі.

Обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні позов потерпілої ОСОБА_4 не визнали, вказуючи на його безпідставність.

Вирішуючи заявлений потерпілою цивільний позов суд виходить із наступного.

Згідно ст. 1166 ч. 1, ст. 1195 ч. 1 ЦК України фізична особа, яка своїми винними діями завдала шкоду здоровю фізичній особі, зобовязана відшкодувати витрати на придбання ліків.

ОСОБА_6 обвинувачується у заподіянні ОСОБА_4 тілесного ушкодження у вигляді синця, що знайшло своє підтвердження у суді.

Наданими потерпілою та її представником доказами, а саме: чеками, квитками на внутрішні автобуси за проїзд, квитанцією № 25817986 від 31.08.2016 року на суму 650 грн про сплату благодійних внесків, довідкою № 1019/06/2-17 від 23.10.2017 року не доведено, що саме ці витрати повязані з лікуванням отриманого потерпілою тілесного ушкодження у вигляді синця в ділянці лівої верхньої кінцівки.

Будучи попередженими про наслідки вчинення чи не вчинення процесуальних дій відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України потерпіла та її представник не надали виписки з медичної картки стаціонарного хворого, довідки про перелік ліків, придбаних за власний рахунок, будь-яких інших належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність причинного звязку між отриманим потерпілою внаслідок дій ОСОБА_6 тілесним ушкодженням та перебуванням ОСОБА_4 у лікарняному закладі, проходженні нею медичних обстежень.

Висновком експерта № 210 від 18.11.2016 року стверджується відсутність причинного звязку між діями ОСОБА_6 та перебуванням ОСОБА_4 у лікарні з приводу отриманих тілесних ушкоджень.

Що стосується позову потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди, то він відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України підлягає до часткового задоволення.

Як розяснено в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в залежності від характеру та розміру страждань, які були заподіяна позивачу, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд повинен виходити з принципів законності, зваженості і справедливості.

Цивільний позов у кримінальному провадженні нерозривно повязаний із обсягом предявленого обвинувачення. Так, потерпіла ОСОБА_4 при визначенні розміру моральної шкоди в сумі 5000 гривень виходила з того, що внаслідок протиправних дій обвинуваченої відчувала біль, перебувала на стаціонарному лікуванні, проходила медичні обстеження, затрачала зусилля та кошти на відновлення здоровя. В той же час, суд констатує, що лікування потерпілої з приводу наявної в неї хвороби знаходиться поза межами предявленого ОСОБА_6 обвинувачення. Тому, враховуючи характер тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок протиправних дій обвинуваченої, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, перенесеного приниження, глибину перенесених переживань потерпілою під час скоєння щодо неї кримінального правопорушення, а саме, що вона є інвалідом дитинства, побиття відбувалось на очах її неповнолітнього сина, суд вважає розумним та справедливим визначити компенсацію в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 2500 гривень.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_6 не обирався.
Речові докази та судові витрати по справі відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_6 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України і призначити їй покарання у виді 100 (сто) годин громадських робіт.

Цивільний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 2500 (дві тисячі пятсот) гривень в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

На вирок може бути подана апеляція до апеляційного суду Волинської області через Любешівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: