Справа № 308/9418/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.12.2017 м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , зацікавленої особи ОСОБА_6 та його представника адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді судове провадження № 11-сс/777/649/17 за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Закарпатської області на ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.11.2017.

Цією ухвалою слідчого судді в задоволенні клопотання заступника начальника СВ СУ прокуратури Закарпатської області ОСОБА_8 про накладення арешту на майно, яке перебуває у володінні ОСОБА_6 , а саме: автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 150», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; автомобіль «Lexus LX 450», 2015 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль «Mercedes GLE», словацької реєстрації BL246ON; мотоцикл марки «BMW R1200», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 ; мотоцикл марки «Suzuki Intruder 18000R», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 відмовлено.

Слідчий суддя при прийнятті рішення про відмову в задоволенні клопотання слідчого вказав на недостатність доказів того, що вилучене майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, а саме, що таке було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, або, що вказане майно було об`єктом кримінально-протиправних діянь чи набуте кримінально протиправним шляхом, слідчим не доведено причетність вилученого майна до вчиненого кримінального правопорушення, суду не надано жодного доказу який би підтверджував вказане. Посилання слідчого у клопотанні на достатність підстав вважати, що вилучене майно, а саме: автомобіль «TOYOTA LAND CRUISER 150», 2013 року випуску, д. н. з. НОМЕР_1 , автомобіль марки «LEXUS LX 450», 2015 року випуску, д. н. з. НОМЕР_2 , автомобіль марки «Mercedes GLE» Словацької реєстрації д. н. з. НОМЕР_4 , мотоцикл марки «BMW R1200», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 ; мотоцикл марки «Suzuki Intruder 18000R», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 є речовими доказами у кримінальному провадженні є необґрунтованим , оскільки не підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами. Слідчим суддею враховано, що ОСОБА_6 , з дворогосподарства якого було вилучено все перераховане вище майно, не є власником зазначених в клопотанні автомобілів та мотоциклів, не має процесуального статусу підозрюваного чи обвинуваченого, не несе цивільну відповідальність за особою, яка є такою в межах кримінального провадження. Крім того, на час внесення такого клопотання не доведено причетності ОСОБА_6 до злочинної діяльності, яка розслідується в межах кримінального провадження.

-2-
В апеляційній скарзі прокурор відділу прокуратури Закарпатської області просить ухвалу слідчого суддівід 03.11.2017 скасувати, постановити нову, якою задовольнити клопотання слідчого СВ СУ прокуратури Закарпатської області про накладення арешту на автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 150», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; автомобіль «Lexus LX 450», 2015 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль «Mercedes GLE», словацької реєстрації BL246ON; мотоцикл марки «BMW R1200», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 ; мотоцикл марки «Suzuki Intruder 18000R», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 . Указує на те, що слідством встановлено достатні відомості, які свідчать про наявність в діях ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України і зазначені дії караються позбавленням волі на строк від 4 до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Зазначене рухоме майно, а саме автомобілі та мотоцикли, що виявлені та вилучені у ОСОБА_6 можуть бути конфісковані за рішенням суду. Накладення арешту на дане майно викликано необхідністю збереження його як речового доказу, а також для забезпечення можливої конфіскації майна, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження., псування, знищення, перетворення та відчуження. Незастосування такого виду забезпечення кримінального провадження може негативно вплинути на кримінальне провадження, унеможливити встановлення всіх важливих обставин події вчиненого кримінального правопорушення, може призвести до відчуження, що сприятиме уникненню осіб, винних у його вчиненні, від передбаченої законом кримінальної відповідальності.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 вказує на відсутність підстав для її задоволення, оскільки зазначені в клопотанні заступника начальника СВ СУ прокуратури Закарпатської області транспортні засоби є тимчасово вилученим майном та не входять до переліку таких, щодо яких є дозвіл на обшук в ухвалі слідчого судді від 18.08.2017 року. Вказує на наявність роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо узагальненої практики розгляду слідчими суддями клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження від 07.02.2014 року, згідно якого щодо осіб, які не є підозрюваними, обвинуваченими або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна. Крім того, вважає, що слідчим не доведено мети застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту даного майна, не вказано правових підстав та розумних підозр для такої дії. Зазначає, що наведене в клопотанні майно не має ніякого значення для кримінального провадження №0000331, розпочатого за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, слідчим та прокурором при цьому не з`ясовано кому саме належать вказані транспортні засоби. Просить суд врахувати, що слідчим та прокурором не доведено відповідність вищевказаних транспортних засобів критеріям, визначеним статтею 98 КПК України, а саме те, що такі були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, було об`єктом протиправних дій чи набуте кримінально протиправним шляхом. Причетність транспортних засобів до будь-якого кримінального правопорушення не доведена, а тому клопотання про арешт майна є безпідставним.

-3-

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора на обґрунтування апеляційної скарги, пояснення зацікавленої особи ОСОБА_6 та його представника адвоката ОСОБА_7 про необгрунтованість апеляційної скарги та законність ухвали слідчого судді, дослідивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1 ст.170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

З метою забезпечення збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 4 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Згідно ч.2 ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право

-4-

власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Так, з матеріалів судового провадження вбачається, що 18.09.2017 до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за ч. 3 ст. 369 КК України щодо надання службовій особі неправомірної вигоди за вчинення чи не вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, якщо неправомірна вигода надавалася службовій особі, яка займає відповідальне становище або ці дії вчинені за попередньою змовою групою осіб.

Всупереч вимог ст.ст.170, 171 КПК України в клопотанні слідчого відсутнє обґрунтування необхідності арешту даного конкретного майна, не конкретизовано підстав та мети накладення арешту на вказані транспортні засоби, не вказано яким чином власники транспортних засобів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 причетні до вчинення кримінального правопорушення, та на яких підставах їх право власності повинно бути обмежено.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При постановленні ухвали слідчим суддею вказаних вимог кримінального процесуального закону дотримано.

Слідчим суддею, при прийнятті рішення вірно зазначено про те, що у матеріалах клопотання, наданих слідчому судді відсутня обгрунтована підозра ОСОБА_6 , відсутні дані, що таке майно підлягатиме спеціальній конфіскації.

Крім того, в матеріалах судового провадження відсутня постанова про визнання вилученого рухомого майна речовими доказома, а доводи слідчого та прокурора про необхідність його збереження, як речового доказу матеріалами справи не підтверджені, а тому є необгрунтованими. Таку, постанову не надав прокурор і під час розгляду апеляційної скарги, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційний суд відхиляє.

В матеріалах судового провадження також, відсутні докази того, що зазначене майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, а саме, що таке було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди

-5-
або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, або, що вказане майно було об`єктом кримінально-протиправних дій чи набуте кримінально протиправним шляхом, слідчим не доведено причетність вилученого майна до вчиненого кримінального правопорушення, суду не надано жодного доказу який би підтверджував вказане.
Відповідно до ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Статтею 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Апеляційний суд уважає, що ні прокурором, ні органом досудового розслідування, не доведено й існування ризиків, визначених у абзаці другому ч.1 ст.170 КПК України або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, як і не обґрунтовано належним чином мету застосування такого заходу забезпечення в даному кримінальному провадженні.

Крім того, не містять матеріали судового провадження й будь-яких відомостей на обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання в права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, завдяки чому може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернувся до суду із клопотанням про накладення арешту на дане конкретне майно.

Слідчим суддею, з дотриманням вимог ст.ст.132, 173 КПК України вказані обставини в їх сукупності враховано й дана їм належна правова оцінка.

Колегія суддів уважає, що існує можливість без накладення арешту на вище вказані транспортний засіб, провести всі слідчі дії під час досудового слідства та судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, а клопотання слідчого, обґрунтовано лише загальними судженнями про те, що транспортні засоби відповідають ознакам речового доказу, без ретельної перевірки на відповідність даного майна критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, без постановлення відповідного процесуального рішення, тобто жодними належними доказами не підтверджені.

Згідно положень ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Разом з тим, згідно вимог ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Отже, переглядаючи оскаржене судове рішення в межах апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора не знайшли свого підтвердження, а тому їх відхиляє.

При прийнятті рішення колегія суддів також, ураховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом, що під час апеляційного розгляду стороною обвинувачення та захисту не заявлялось клопотань щодо приєднання до матеріалів судового провадження доказів (документів), які б могли вплинути на висновки слідчого судді, а також положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги.

-6-

Керуючись ст. ст.404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Закарпатської залишити без задоволення, а на ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.11.2017якою відмовлено у задоволенні клопотання про арешт майна від 25.09.2017 без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: