Єдиний унікальний номер 205/6705/16-к
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 грудня 2017 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участю прокурора - ОСОБА_3

представника ДУ «ДВК (№89)» - ОСОБА_4

захисника - адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі дистанційного судового провадження в залі суду в м. Дніпрі клопотання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про приведення вироку у відповідність із чинним кримінальним законодавством України, -

В С Т А Н О В И В:
До Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшло зазначене клопотання, в якому засуджений ОСОБА_6 просив суд привести у відповідність з діючим кримінальним законодавством України вирок Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002 року, яким його засуджено за ст.69, п.п. «а», «г», «е», «з», «і» ст.93, ст.ст.42,43 КК України (в редакції 1960 року), ч.1 ст.15, ч.2 ст.185, ч.1 ст.15, ч.1 ст.153, ч.2 ст.153, ч.1 ст.263 КК України (в редакції 2001 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є особистим майном засудженого. Своє клопотання засуджений мотивував тим, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить вимогам Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 підтримав своє клопотання, просив суд його задовольнити, привівши вирок, яким його засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, у відповідність з чинним кримінальним законодавством, шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, оскільки, на його думку, суд, що приймав рішення про визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів та про призначення йому покарання, невірно застосував положення кримінального закону, що діяли на момент ухвалення вироку відносно нього.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_5 , підтримав клопотання свого підзахисного з мотивів, викладених у ньому, і просив задовольнити його в повному обсязі, привівши вирок Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002 року у відповідність з чинним кримінальним законодавством.

Прокурор проти задоволення клопотання засудженого заперечував, при цьому зазначив, що ухвалений відносно ОСОБА_7 вирок Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002 року є повністю законним і таким, що відповідає нормам нині діючого кримінального законодавства України, що знайшло своє підтвердження, в тому числі, і в ході касаційного оскарження зазначеного вироку, отже, на переконання прокурора, підстав для задоволення клопотання засудженого про приведення вироку у відповідність з кримінальним законодавством, в тому числі, шляхом призначення у виді позбавлення волі на певний строк, немає, що вказує на неможливість задоволення клопотання засудженого.

Суд, дослідивши клопотання засудженого ОСОБА_6 , його особову справу, заслухавши пояснення засудженого, його захисника, з`ясувавши думку прокурора, приходить до висновку, що клопотання засудженого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 був засуджений вироком Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002 року за ст.69, п.п. «а», «г», «е», «з», «і» ст.93, ст.ст.42,43 КК України (в редакції 1960 року), ч.1 ст.15, ч.2 ст.185, ч.1 ст.15, ч.1 ст.153, ч.2 ст.153, ч.1 ст.263 КК України (в редакції 2001 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є особистим майном засудженого.

Ухвалою колегії суддів палати Верховного Суду України у кримінальних справах від 28.11.2002 року вказаний вище вирок від 06.06.2002 року залишено без змін.

На даний час засуджений ОСОБА_6 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)»

У своїй заяві засуджений стверджує, що з огляду на той факт, що до санкції ст.93 КК України (в редакції 1960 року) було внесено зміни шляхом виключення покарання у виді смертної кари, і при цьому не було встановлено покарання у виді довічного позбавлення волі, максимальний строк покарання за вчинені ним злочини, який міг бути призначений вироком Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002 року, складав 15 років позбавлення волі. На думку ОСОБА_6 , подальше його перебування в місцях позбавлення волі суперечить вимогам Конституції України та положенням кримінального законодавства України, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Суд не погоджується з такими доводами ОСОБА_6 з наступних підстав.

Так, у відповідності до ст.152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.

22.02.2000 року Законом України №1483-ІІІ Кримінальний кодекс України 1960 року доповнено статтею 252 «Довічне позбавлення волі», а також доповнено статтю 23 пунктом 1-1) вказаного Кодексу, якими передбачалося застосування до осіб, що вчинили злочини, довічне позбавлення волі. Вказаний вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі був встановлений законодавцем з метою заміни такого виду покарання, як смертна кара.

ОСОБА_6 був засуджений вироком суду до довічного позбавлення волі 06.06.2002 року, тобто в період, коли кримінальний закон передбачав можливість застосування такого покарання, як довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжких злочинів. При цьому ОСОБА_6 не було здійснено заміни смертної кари в порядку помилування на покарання у виді позбавлення волі.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань для осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

При розгляді клопотання засудженого суд виходить з того, що заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі не передбачена і можлива виключно у порядку ч.2 ст.87 КК України, що виходить за межі повноважень суду.

Посилання засудженого ОСОБА_6 на порушення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 вересня 2009 року у справі «Скоппола проти Італії» в частині незастосування судом більш м`якого кримінального закону, прийнятого до винесення остаточного рішення у кримінальній справі, суд вважає неправильним, оскільки суд на момент ухвалення вироку відносно ОСОБА_6 від 06.06.2002 року вірно застосував положення кримінального закону в частині призначення остаточного покарання засудженому у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією особистого майна, як такі, що, по-перше, діяли на момент ухвалення вказаного вище вироку, і по-друге, пом`якшували положення засудженого, що полягало у непризначенні покарання у виді смертної кари. Крім того, правильність застосування судом кримінального закону при ухваленні зазначеного вироку знайшла своє підтвердження і в ході розгляду касаційної скарги ОСОБА_6 . Верховним Судом України, який своєю ухвалою від 28.11.2002 року залишив вирок Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002 року без змін.

З огляду на зазначене вище, суд приходить до обґрунтованого і безсумнівного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.537-539 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:
Клопотання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про приведення вироку у відповідність із чинним кримінальним законодавством України залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її проголошення до судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області.
Суддя ОСОБА_1

З оригіналом згідно: Суддя -

Секретар -