АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1599/17 Справа № 183/6978/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілих ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000094, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2017 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковська Дніпропетровської області, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі обвинувачений просить оскаржуваний вирок суду скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначене йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнено від призначеного покарання з підстави, передбаченої ст. 49 КК України, - у зв`язку із закінченням строків давності.

Стягнуто з обвинуваченого на користь ОСОБА_10 спричинену майнову шкоду у розмірі 4961, 01 грн. та моральну шкоду у розмірі 50000 грн., на користь ОСОБА_11 спричинену моральну шкоду у розмірі 50000 грн., на користь ОСОБА_12 спричинену моральну шкоду у розмірі 50000 грн., на користь держави документально підтверджені витрати на проведення судових автотехнічних експертиз у розмірі 4996,40 грн.

Вирішено питання про речові докази.

Згідно обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, 07 травня 2007 року приблизно о 07 годині 15 хвилин водій ОСОБА_9 , керуючи автомобілем ВАЗ-21093, державний номер НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю приблизно 70 км/год. по вул. Радянській зі сторони вул. Сучкова в напрямку вул. Горького у м. Новомосковську Дніпропетровської області, навпроти будинку № 39 по вул. Радянській у м. Новомосковську Дніпропетровської області грубо порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїжджу частину справа наліво відносно напрямку руху автомобіля під керуванням водія

ОСОБА_9 результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди, пішоходу ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження, які у своїй сукупності за ступенем тяжкості відносяться до тяжких, як небезпечні для життя, та привели до смерті потерпілого.

Вищезазначені дії обвинуваченого були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 2 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, обвинувачений зазначає, що оскаржуваний вирок суду є незаконним та підлягає скасуванню через допущені судом неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотне порушення кримінального процесуального закону.

Зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні даного вироку та при здійсненні судового розгляду було прийнято до уваги одні докази, проте залишено поза увагою інші, а деякі докази взагалі не було оцінено та проаналізовано. Крім того вказує, що судом першої інстанції було грубо порушено принципи змагальності сторін та право на справедливий суд.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції під час судового розгляду було проігноровано клопотання, подане його захисником, щодо повернення обвинувального акту прокурору через його невідповідність вимогам ст. 291 КПК України, ст. 62 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і громадянина щодо презумпції невинуватості, та призначено судовий розгляд даного провадження з посиланням на те, що прокурор не позбавлений можливості виправити обвинувальний акт шляхом його зміни, втім у подальшому прокурором не було виправлено відповідні порушення.

Вказує, що стороною обвинувачення було допущено порушення вимог ст. 290 КПК України, яке полягає у не відкритті стороні захисту речових доказів по справі, а саме автомобіля ВАЗ 21093, д/н НОМЕР_1 , що унеможливило його безпосередній огляд стороною захисту, а тому всі інші докази, що є похідними від цього речового доказу, не можна вважати допустимими.

Також зазначає, що між інших первинних доказів стороною обвинувачення було надано суду протокол огляду місця події від 07.05.2007 р., який не був підписаний самим ОСОБА_9 , хоча останній був присутній при його складанні, але його не запитали щодо бажання або небажання взяти участь у цій слідчій дії, зміст протоколу йому не зачитувався. Крім того, даний протокол не містить окремих підписів понятих щодо роз`яснення їм процесуальних прав, підписів учасників слідчої дії на кожній його сторінці, а також у ньому наявні не заповнені та не закреслені графи та інші недоліки. Аналогічні обставини мають місце і щодо протоколу огляду і перевірки транспортного засобу від 07.05.2007 р.

Вказує, що у протоколі відтворення обстановки та обставин події за участю свідка ОСОБА_13 від 12.06.2007 р. не зазначені анкетні дані статиста; не зазначений вимірювальний засіб, за допомогою якого здійснювався відлік відрізків часу; не зазначені анкетні дані спеціаліста, оскільки такий до участі у цій процесуальній дії не був залучений; не зазначені повні анкетні дані ОСОБА_13 , та інших осіб, що брали у ній участь; ОСОБА_13 не були роз`яснені її права як свідка, зокрема право на юридичну допомогу.

На думку апелянта, зазначені ним порушення тягнуть визнання вказаних протоколів недопустимими доказами.

Крім того ОСОБА_9 зазначає, що 08.05.2007 р. він був допитаний як свідок, після чого 26.07.2007 р. з ним було проведене відтворення обстановки та обставин події. Зважаючи на те, що у подальшому він був визнаний у справі обвинуваченим, вказані процесуальні дії, під час яких він давав показання відносно себе, будучи при цьому попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та відмову від давання показань з не передбачених законом підстав, - є такими, що проведені з порушенням його права на захист та права на свободу від самовикриття, що тягне необхідність визнання їх протоколів недопустимими доказами.

Вказує, що у зв`язку з недопустимістю всіх вищевказаних доказів, недопустимим належить вважати і висновки проведених у справі автотехнічних експертиз від 15.12.2010 р. № 70/27-602 та від 13.10.2014 р. № 70/27-616, в яких використані як вихідні дані отримані з них відомості.

Зазначає, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні було проведене однобічно та упереджено, про що свідчить зокрема те, що у постанові прокурора від 14.05.2014 р. про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження вказано про необхідність вирішення питання про повідомлення ОСОБА_9 про підозру. Крім того, з моменту повідомлення обвинуваченого про підозру та його допиту у статусі підозрюваного до дня його повідомлення про завершення досудового розслідування пройшло лише 7 днів, і за цей час стороні захисту, на думку апелянта безпідставно, було відмовлено у додатковому допиті ОСОБА_14 та проведенні слідчого експерименту за її участю, що ОСОБА_9 вважає порушенням його права на захист.

Крім того вказує, що показання цього свідка є в цілому сумнівними, оскільки вона є близькою подругою дружини потерпілого ОСОБА_10 , а також при першому допиті 06.06.2007 р. вона вказала, що не може точно повідомити про відстань від автомобіля обвинуваченого до меж проїзної частини під час його руху, але вже 12.06.2007 р. ,при відтворенні обстановки та обставин події, повідомила як місце наїзду на пішохода, так і швидкість руху останнього, а 22.07.2014 р. дала показання, що істотно відрізняються від попередніх.

Зазначає, що суд при ухваленні вироку дав оцінку не всім обставинам, а лише тим, що йому вигідні, не взявши до уваги докази, які могли істотно вплинути на його рішення, та не аргументував, чому одним свідченням надається перевага перед іншими.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, що апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити; прокурора та представника потерпілого, що просили залишити апеляційну скаргу без задоволення; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за встановлених у вироку фактичних обставин, - ґрунтовним і таким, що підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, які узгоджуються між собою.

Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши вищезазначені докази, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується, оскільки він ґрунтується на дійсному змісті вказаних доказів та їх належній оцінці, як кожного окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, так і в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення про доведеність вини обвинуваченого.
Так, свідок ОСОБА_13 , будучи допитаною у судовому засіданні суду першої інстанції, надала показання про обставини дорожньо-транспортної пригоди за участю водія ОСОБА_9 та пішохода ОСОБА_10 , очевидцем якої вона була 07.05.2007 р., що відтворюють факти події з урахуванням властивостей пам`яті людини та тривалості розриву у часі між її моментом та допитом свідка, який дорівнював близько 9 років.

Свідок ОСОБА_15 , будучи допитаним у судовому засіданні суду першої інстанції, надав показання, які за своїм змістом не спростовують обвинувачення та свідчать про те, що водій автомобіля ВАЗ-21093, р.н. НОМЕР_1 , повинен був бачити пішохода ОСОБА_10 вже на пішохідному переході.

Крім того, судом були досліджені письмові докази, зокрема:

- протокол огляду місця дорожньо-транспортної події, складений 07.05.2007 р., з доданими до нього схемою ДТП та фототаблицею, в яких зафіксовані відомості щодо обстановки на місці пригоди, параметрів дороги, розташування виявлених на ній слідів та предметів, розташування автомобіля ВАЗ-21093, р.н. НОМЕР_1 , та пошкоджень на ньому;

- протокол огляду і перевірки технічного стану транспортного засобу - автомобіля ВАЗ-21093, р.н. НОМЕР_1 , в якому зафіксовані відомості про технічний стан вказаного автомобіля та наявні на ньому пошкодження станом на 07:40 08:00 годин 07.05.2007 р., які узгоджуються з даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної події, складеного 07.05.2007 р.;

- акт судово-медичного обстеження трупу ОСОБА_10 від 25.05.2007 р. № 190 та висновок судово-медичної експертизи від 05.06.2007 р. № 190/Є, якими визначений характер та обсяг тілесних ушкоджень, заподіяних цьому потерпілому, визначено, що вони відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, потягли настання смерті останнього та виникли від дії тупого твердого предмету або об такі, внаслідок автомобільної травми, незадовго до смерті. Також було констатовано, що первинний контакт з транспортним засобом відбувся тангенціально (бокове зіткнення), при цьому потерпілий знаходився у вертикальному або близькому до цього положенні, з наступним його падінням на дорожнє покриття;

- протокол відтворення обстановки та обставин події зі свідком ОСОБА_9 від 26.07.2007 р.;

- висновки комісійних судових автотехнічних експертиз від 24.04.2012 р. № 250 та від 15.01.2013 р. № 4730, а також висновок судової автотехнічної експертизи від 13.10.2014 р. № 70/27-616, якими, кожним окремо, встановлено наявність у діях водія ОСОБА_9 невідповідності вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, що перебуває у причинному зв`язку з настанням події ДТП.

Також суд першої інстанції дослідив надані стороною обвинувачення висновки судових експертиз від 06.09.2007 р. № 1381, від 25.05.2009 р. № 330-09, від 15.12.2010 р. № 70/27/602, та прийшов до ґрунтовного висновку про те, що вони суперечать один одному, втім в цілому не спростовують обвинувачення, оскільки в категоричній формі вказують на перевищення водієм ОСОБА_9 максимально дозволеної швидкості руху у межах населеного пункту, внаслідок чого останній не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_10 .

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Так, є підтвердженим і не спростовується доводами апеляційної скарги факт порушення ОСОБА_9 вимог п. 12.3. Правил дорожнього руху та наявність причинного зв`язку між цим порушенням та заподіянням смерті потерпілому ОСОБА_10 , у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції вважає правильною кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

У зв`язку з цим не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що його вина у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення в судовому засіданні стороною обвинувачення не доведена.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі обвинувачений на спростування законності та обґрунтованості оскаржуваного вироку суду висловлює доводи, які відповідають лінії захисту, обраній в суді першої інстанції, що були судом першої інстанції обговорені, ретельно перевірені та ґрунтовно відкинуті як неспроможні.

Посилання сторони захисту на те, що їм не був відкритий як речовий доказ автомобіль ВАЗ-21093, р.н. НОМЕР_1 , що тягне недопустимість пов`язаних з ним доказів, зокрема протоколу його огляду, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вказаний автомобіль як речовий доказ стороною обвинувачення суду першої інстанції представлений не був, у межах судового провадження не досліджувався та оскаржуваний вирок суду висновками з дослідження його як речового доказу не обґрунтований. Що стосується документів, пов`язаних із вказаним автомобілем, зокрема протоколу його огляду і перевірки від 07.05.2007 р., то вони є самостійними джерелами доказів, на оцінку яких той факт, що судом вказаний автомобіль безпосередньо не досліджувався, не впливає.

Доводи сторони захисту щодо процесуальних порушень при складанні протоколу огляду місця дорожньо-транспортної події від 07.05.2007 р. та протоколу огляду і перевірки технічного стану транспортного засобу від 07.05.2007 р. колегія суддів оцінює критично, виходячи з наступного.

Так, вказані докази були отримані до 19.11.2012 р., а отже згідно п. 8 Перехідних положень КПК України (в редакції Закону 2012 р.) їх допустимість визначається в порядку, встановленому КПК України (в редакції Закону 1960 р.).

Відповідно до ст. 190 КПК України (в редакції Закону 1960 р.), з метою виявлення слідів злочину та інших речових доказів, з`ясування обстановки злочину, а також інших обставин, які мають значення для справи, слідчий проводить огляд місцевості, приміщення, предметів та документів. Огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до порушення кримінальної справи. В цих випадках, при наявності для того підстав, кримінальна справа порушується негайно після огляду місця події. Про результати огляду слідчий складає протокол.
Згідно ст. 191 КПК України (в редакції Закону 1960 р.), огляд проводиться в присутності не менше двох понятих і, як правило, удень. Слідчий може запросити для участі в огляді спеціалістів, не заінтересованих в результатах справи.
Відповідно до ст. 195 КПК України, протокол огляду, освідування або відтворення обстановки та обставин події складається з додержанням правил статті 85 цього Кодексу. В протоколі зазначають підстави для проведення цих дій, описують все, що було виявлено, в тій послідовності, в якій це відбувалося, і в тому саме вигляді, в якому спостерігалось під час проведення дії. До протоколу додають відповідні схеми, фотознімки, плани, документи.
Вимоги до протоколу слідчої дії визначені положеннями ст. 85 КПК України (в редакції Закону 1960 р.), якою зокрема визначено, що у ньому повинні бути вказані: місце і дата його складання; посади і прізвища осіб, що проводять дію; прізвища осіб, які брали участь у проведенні слідчої дії, адреси цих осіб; роз`яснення їх прав і обов`язків; зміст проведеної слідчої дії, час її початку і закінчення; всі істотні для справи обставини, виявлені при виконанні даної слідчої дії. Протокол підписують: особа, яка провадила слідчу дію, допитана особа, а також перекладач, поняті, якщо вони були присутні, та інші особи, які були присутні або брали участь у проведенні цієї дії. Якщо хто-небудь з цих осіб через фізичні вади або з інших причин не може особисто підписати протокол, то для підписання протоколу запрошується стороння особа. До протоколу можуть бути додані фотознімки, матеріали звукозапису, кінозйомок, відеозапису, плани, схеми, зліпки та інші матеріали, які пояснюють його зміст.
Як протокол огляду місця дорожньо-транспортної події від 07.05.2007 р. (т. 1 а.с. 122-130), так і протоколу огляду і перевірки технічного стану транспортного засобу від 07.05.2007 р. (т. 1 а.с. 131-135) містять всі необхідні реквізити та відомості, передбачені законом, а доводи апелянта в частині, що їх стосується, не ґрунтуються на дійсному змісті цих документів. Зокрема у них наявні підписи понятих про роз`яснення їх обов`язків та щодо засвідчення результатів кожного з відповідних вимірювань або етапів огляду.

Щодо відсутності підпису обвинуваченого у вказаних протоколах і того, що вони останньому не зачитувалися, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що, як було встановлено судом першої інстанції, хоча у вказаних протоколах і зазначено помилково про проведення відповідних процесуальних дій у присутності ОСОБА_9 , втім фактично останній при цьому не був присутнім, оскільки на той час проводилося його медичне освідування. Вказані помилки у змісті протоколів щодо присутніх при відповідних процесуальних діях осіб не можуть вважатися такими, що істотно впливають на оцінку викладених у цих протоколах обставин.

Не можуть бути прийняті до уваги і посилання апелянта на невідповідність вимогам закону протоколу відтворення обстановки і обставин події від 12.06.2007 р. за участю свідка ОСОБА_13 , оскільки наведені ним обставини, - не зазначення даних статиста, не залучення спеціаліста, не зазначення вимірювальних засобів, за допомогою яких здійснювався хронометраж руху статиста та вимірювання відстаней, - не мають істотного значення та не спростовують результати даної слідчої дії. Що стосується неповного зазначення у протоколі анкетних даних її учасників, то така обставина має місце лише щодо слідчого ОСОБА_16 та свідка ОСОБА_17 , особи яких сумнівів не викликають.

Посилання обвинуваченого на неналежність відомостей, наданих свідком ОСОБА_13 під час проведення із нею 12.08.2014 р. слідчого експерименту, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки у цій частині апелянт обмежується міркуваннями загального характеру про їх сумнівність та не наводить переконливих доводів на їх спростування.
Аналізуючи посилання апелянта на порушення його прав на захист та на свободу від самовикриття у зв`язку з допитом його 08.05.2007 р. як свідка та проведення з ним 26.07.2007 р. відтворення обстановки та обставин події, колегія суддів, погоджуючись з оцінкою, наданою цим доводам судом першої інстанції, вважає їх неспроможними, оскільки вони грунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом змісту цієї засади кримінального провадження.

Так, порушення права на свободу від самовикриття має місце у тому випадку, якщо відбулося примушення особи до визнання своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, або до надання пояснень, показань, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення її у вчиненні нею кримінального правопорушення. Як було правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_9 на час проведення 26.07.2007 р. за його участю відтворення обстановки і обставин події мав статус свідка, оскільки були відсутні достатні дані, що вказували б на наявність в його діях складу злочину. ОСОБА_9 добровільно виїхав на місце події разом зі слідчим, понятими та екіпажем ДАІ, де відповідно до протоколу дав свою згоду на демонстрацію механізму ДТП, після чого дав показання щодо своєї версії розвитку подій, тим самим у законний спосіб впливаючи на вирішення справи, яка його стосувалася, після чого підписав відповідний протокол без будь-яких доповнень, зауважень, заперечень.

Судом першої інстанції не було встановлено, що при цьому ОСОБА_9 у будь-який спосіб був примушений до надання показань, а тим більше до визнання своєї вини або надання показань, конкретних за змістом, у зв`язку з чим протокол відтворення обстановки та обставин події від 26.07.2007 р. за його участю був ґрунтовно визнаний судом допустимим доказом. Суд апеляційної інстанції з цим висновком погоджується, оскільки він є ґрунтовним та відповідає матеріалам справи, в той час як апелянтом переконливих доводів на його спростування не наведено.

З урахуванням цього колегія суддів вважає неспроможними доводи апелянта щодо неможливості прийняття як доказів висновків експертиз, що ґрунтувалися на вихідних даних, отриманих від нього у межах вказаної слідчої дії.

Доводи апелянта про необ`єктивність та однобічність проведеного у даному кримінальному провадженні досудового розслідування та наведенні на їх обґрунтування посилання на те, що обвинувальний акт містив твердження про вчинення ним злочину в той час, коли обвинувальний вирок суду щодо нього не набрав законної сили; постанова прокурора від 14.05.2014 р. про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження містила вказівку про необхідність повідомлення його про підозру; після повідомлення його про підозру досудове розслідування тривало лише сім днів, при цьому стороні захисту було відмовлено у задоволенні клопотань про проведення додаткових слідчих дій допиту свідка ОСОБА_13 та повторного проведення слідчого експерименту за її участю, - колегія суддів оцінює критично, оскільки вони випливають лише з особистих суб`єктивних оцінок обвинуваченого як особи, у відношенні якої здійснювалося досудове розслідування, невдоволеної його результатом у виді звернення до суду з обвинувальним актом.
Крім того, слідчий експеримент з ОСОБА_13 у межах досудового розслідування було проведено 12.08.2014 р., а також остання була допитана судом першої інстанції безпосередньо.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2017 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4