1Справа № 335/6491/17 1-кп/335/398/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представника потерпілих ОСОБА_6 , цивільних відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , представників цивільних відповідачів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_13 , захисника ОСОБА_14 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в приміщенні суду м.Запоріжжя кримінальне провадження № 0003388 від 26.07.2015 р. за обвинуваченням ОСОБА_15 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя знаходиться обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003388 від 26.07.2015 р. за обвинуваченням ОСОБА_15 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України.

02.06.2017 року ухвалою суду вказане кримінальне провадження призначено до підготовчого судового засідання за участю сторін.

Під час підготовчого судового засідання прокурор та потерпілі вважали можливим призначити судовий розгляд кримінального провадження у відкритому судовому засіданні. Вважали, що обвинувальний акт складено із дотриманням вимог ст.291 КПК України, підстав для закриття справи та внесення подання про визначення підсудності немає.

Потерпілі також заявили клопотання про залучення до участі у провадженні у якості цивільних відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ПП «Саліна», ТОВ «АВ Груп Інвест».

Обвинувачений та його захисник заперечували проти призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта.

Адвокатом обвинуваченого заявлено клопотання про повернення обвинувального акту прокурору з підстав невідповідності обвинувального акту від 23.02.2017 року вимогам ст. 291 КПК України, яке підтримано обвинуваченим.

Цивільні відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_8 заперечували проти притягнення їх до участі у кримінальному провадженні в якості цивільних відповідачів.

Крім того, під час підготовчого провадження від адвоката ОСОБА_11 надійшло клопотання про скасування арешту з майна ТОВ «АВ Групп Інвест», проти якого заперечували прокурор та потерпілі.

Потерпілими заявлено також клопотання про накладення арешту на майно, проти задоволення якого заперечували цивільні відповідачі та сторона захисту.

Суд, заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, вивчивши обвинувальний акт та долучений до нього реєстр матеріалів досудового розслідування у відповідності до положень ст. 314 КПК України, яка регламентує порядок та межі підготовчого судового засідання, приходить до наступного висновку.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Зокрема, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт наряду з іншими реквізитами обов`язково має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення. При цьому, за змістом цієї норми, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті Закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому п. 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інші обставини, які мають значення для кримінального правопорушення.

Як вказують приписи ч. 1 ст. 91 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, які, виходячи зі змісту закону, має містити обвинувальний акт в формулюванні обвинувачення, з посиланням на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими, - покладається на слідчого, прокурора.

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт відносно ОСОБА_15 не містить посилання на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими і які відносить до предмету доказування у кримінальному провадженні.

Так диспозиція ст. 367 КК України визначена наступним: «службова недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб..»

Отже, законодавець у диспозиції ст. 367 КК України, визначає окремі безпосередні форми злочину, як: а) бездіяльності, коли суб`єкт повністю не виконує покладені на нього службові обов`язки, або б) дії, коли покладені на нього службові обов`язки хоча і виконуються, але неналежним чином - не так, як того потребують інтереси служби, тобто не відповідно до закону та умов, що склалися, або відповідно до них, але неякісно, неточно, неповно, несвоєчасно, поверхово, у протиріччі з встановленим порядком тощо, які є самостійними та окремими та взаємно виключними. Конструкція зазначеної норми містить альтернативність визначення форми службової недбалості або невиконання або неналежне виконання.

Вказівка закону на невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків через несумлінне ставлення до них характеризує перш за все об`єктивну сторону вчиненого і свідчить про те, що службова особа не тільки повинна була, а й мала реальну можливість виконати покладені на неї службові обов`язки належним чином, тобто могла діяти так, як того вимагають інтереси служби. Тому для наявності об`єктивної сторони службової недбалості необхідно встановити: а) нормативний акт, яким визначаються компетенція службової особи і коло службових обов`язків, покладених на неї цим актом; б) які саме обов`язки, в якому обсязі та порядку вона повинна була виконувати у відповідних умовах; в) чи мала вона реальну можливість належним чином виконати ці обов`язки в умовах, що склалися; г) у чому саме виявилися допущені особою порушення службових обов`язків і які наслідки вони спричинили ґ) чи перебували службові порушення у причинному зв`язку з тими наслідками, що настали.

Так, кваліфікуючи дії ОСОБА_15 як службова недбалість, яка полягає у невиконанні та неналежному виконанні службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки у вигляді загибелі людини, орган досудового розслідування у викладі фактичних обставин не розмежував дії обвинуваченого щодо вищезазначених форм службової недбалості, не вказав які конкретні свої службові обов`язки не виконував та неналежно виконував ОСОБА_15 через несумлінне ставлення до них і яким документом ці обов`язки передбачені, з урахуванням тих обставин, що правова конструкція диспозиції ст. 367 КК України передбачає відповідальність за невиконання або за неналежне виконання службових обов`язків через несумлінне ставлення до них.

Формулювання обвинувачення за обвинувальним актом, повинно відповідати диспозиції статті Кримінального кодексу України, відповідно до якої кваліфіковано діяння на стадії досудового розслідування.
Більш того, однією з ознак об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України злочину є можливість службової особи належним чином виконувати покладені на неї обов`язки, тобто чи мала вона реальну можливість належним чином виконати ці обов`язки в умовах, що склалися.

Як убачається з матеріалів справи, обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_15 не містить викладу об`єктивної сторони злочину за ч.2 ст.367 КК України щодо наявності у обвинуваченого об`єктивної можливості вжити заходів до забезпечення безпеки експлуатації електрогосподарства ПП «Саліан», яка відповідно до вимог ст. 91 КПК України підлягає доказуванню.

Окрім того, у обвинувальному акті також неконкретно та неоднозначно викладені обставини події кримінального провадження, зокрема не зазначено конкретне місце настання наслідків у вигляді смерті потерпілого, зокрема, зазначено «…незаземлена ділянка електричної мережі приватного підприємства «Саліан» за адресою м. Запоріжжя, бул. Шевченко, 77», тоді як за вказаною адресою розташований комплекс споруд, у тому числі і декілька кафе, декілька барів, підпірна стінка з майданчиком, вбиральня, шашлична, тощо, що унеможливлює локалізацію незаземленої ділянки електричної мережі.

Для кваліфікації злочину за ст. 367 КК діяння службової особи обов`язково повинно бути зумовлене її службовим становищем, а дії, які вона не виконала чи виконала неналежним чином, входили в коло її службових обов`язків.

Інкримінуючи ОСОБА_15 вчинення злочину у сфері службової діяльності, орган досудового розслідування у обвинувальному акті не виклав обставин щодо дати та реквізитів розпорядчого документу на підставі якого ОСОБА_15 обіймав посаду директора ПП «Саліан».

Така невизначеність та неконкретність в обвинувальному акті свідчить про неповне викладення обставин кримінального правопорушення, встановлених прокурором під час досудового слідства.

Такі недоліки обвинувального акту не можуть бути усунуті в ході судового розгляду, оскільки відповідно до частини 1 статті 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Згідно положення п. а ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього. Тобто, викладення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та формулювання обвинувачення повинне бути в однозначно зрозумілій формі.

Частина 3 ст. 6 Конвенції містить лише перелік окремих випадків застосування загального принципу справедливого судового розгляду, проголошеного у ч. 1 ст. 6, Конвенції. Права, перелічені у ч. 3 ст. 6 Конвенції не є вичерпними і становлять аспекти поняття справедливого судового розгляду у кримінальних справах. Тому ч. 3 ст. 6 Конвенції повинна тлумачитися з урахуванням загальної частини ст. 6. Гарантії, що містяться у ч. 3 ст. 6 Конвенції, покликані забезпечити дотримання принципу змагальності у кримінальному процесі і тим самим - дотримання принципу справедливого судового розгляду. Ці гарантії самі по собі не є метою; вони повинні тлумачитися у світлі функції, яку вони виконують у загальному контексті судового розгляду. Необхідний зв`язок об`єднує право для особи у найкоротші строки отримати точну інформацію зрозумілою для неї мовою про природу та підстави обвинувачення і обумовлює право на захист.

Згідно ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначив ЄСПЛ в своєму рішенні «Маестрі проти Італії» (заява № 39748/98) від 17.02.2004р. закон має бути доступним для конкретної особи і сформульованим з достатньою чіткістю для того, щоб вона могла, якщо це необхідно, за допомогою кваліфікованих радників передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити означена дія. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», п. 79). Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», п.58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», п.34).

Відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства України, обвинувачення має бути логічним та конкретним, виходячи з об`єктивно встановлених обставин кримінального правопорушення, і у ході співставлення яких з ознаками кваліфікації слідчому належить керуватися кримінальним законом, який характеризує об`єктивну сторону конкретного кримінального правопорушення.

Суд встановив, що таким вимогам обвинувальний акт не відповідає, а відсутність конкретного обвинувачення свідчить про те, що слідчим та прокурором проігноровані вказані вимоги закону, бо наведені обставини, що характеризують об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, зазначені в ньому формально, неповно, без вказівок обставин злочину, які підлягають дослідженню при розгляді даної категорії справ.

Таким чином, прокурором порушені вимоги кримінального процесуального закону, а саме вимоги п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки конкретне обвинувачення у вчиненні відповідних злочинів ОСОБА_15 фактично не висунуто, що унеможливлює судовий розгляд кримінального провадження та можливість забезпечення справедливого судового розгляду, у зв`язку з чим обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору через його невідповідність вимогам кримінального процесуального закону.

У зв`язку з тим, що обвинувальний акт повернуто для усунення недоліків, питання щодо скасування заходів запобіжного заходу у вигляді арешту майна, обрання запобіжного заходу у вигляді накладення арешту на майно, залучення цивільних відповідачів, судовому розгляду у даному підготовчому судовому засіданні не підлягають, оскільки зазначені клопотання, за змістом ст. 315 КПК України, можуть бути розглянуті судом лише у тому випадку, якщо суд прийде до висновку про необхідність призначення кримінального провадження до судового розгляду на підставі обвинувального акту.
Керуючись ст. ст. 291,314 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0003388 від 26.07.2015 р. за обвинуваченням ОСОБА_15 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, - повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Запорізької області, через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1