Справа № 380/1433/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/149/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 06.02.2018

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2018 року м. Київ.

Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі:
головуючого: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю: прокурора: ОСОБА_5
секретаря судового засідання: ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Києва матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Тетіївського районного суду Київської області від 27 листопада 2017 року,-

в с т а н о в и л а:
Вироком Тетіївського районного суду Київської області від 27 листопада 2017 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Узбекистану, уродженця республіки Узбекистан Урганч Шахар, з середньою освітою, не одруженого, працюючого приватним підприємцем, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання, з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном 1 (один) рік, з покладенням на нього, відповідно до ст.76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахується з моменту проголошення вироку.

Вирішено питання щодо судових витрат і речових доказів.

Згідно із вироком, кримінальне правопорушення обвинуваченим було вчинено за наступних обставин.

25.07.2017року близько 14 год. 20 хв. водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем ВАЗ 21063, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_8 , рухаючись по автодорозі Тетіїв Володарка, в напрямку м. Тетіїв Київської області по вул. Київській в с. Кашперівка, в порушення вимог п.п. 2.3 б, 2.3 д, 12.1, 12.3, 10.1 ПДР України, не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, не обрав безпечну швидкість руху, проявив неуважність та безпечність, не впорався з керуванням автомобіля та допустив виїзд автомобіля на зустрічну смугу руху, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка перебувала на зустрічній смузі руху.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді: відкритого перелому верхньої третини правої гомілки, які згідно з висновком судово-медичної експертизи від 22.09.2017 року № 80 відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя. Описані тілесні ушкодження виникають від дії тупих предметів. По даним медичної документації, описане тілесне ушкодження виникло внаслідок ДТП.
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 2.3.б, 2.3.д, 12.3., 12.1., 10.1.ПДР України, перебуває в прямому причинному зв`язку з наслідками, що наступили, а саме отриманням потерпілою ОСОБА_9 , тяжкого тілесного ушкодження.
В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій зазначає, що вирок суду першої інстанції є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

На думку апелянта, суд першої інстанції під час ухвалення вироку не дотримався вимог закону та незважаючи на передбачене санкцією ч.2 ст. 286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, всупереч вимог п.2 ч.3 ст. 374 КПК України, не навів у вироку достатніх мотивів, з яких до обвинуваченого ОСОБА_7 , не було застосовано дане додаткове покарання, а послався лише виключно на підстави для застосування ст. 75 КК України, внаслідок чого, на думку апелянта, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

При цьому, на думку прокурора, поза увагою суду залишилось те, що в результаті грубого порушення ОСОБА_7 вимог ПДР України настали тяжкі наслідки, оскільки потерпіла ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження, а саме відкритий перелом верхньої третини правої гомілки.

Тобто, суд, не застосовуючи до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, не надав належної оцінки тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та наслідкам, які настали після вчиненого ним злочину.

В зв`язку з цим апелянт просить вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 скасувати і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 , засудити за ч.2 ст. 286 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 , від відбування основного покарання з іспитовим строком 2 роки, згідно із п.п. 1, 2 ч.1 та п. 2 ч.2 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 , наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_7 просить залишити вирок суду першої інстанції щодо нього без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. Обвинувачений зазначає, що під час винесення вироку судом було належним чином проаналізовано усі обставини справи та враховані дані про його особу, а також те, що кримінальне правопорушення ним було вчинено із-за необережності, що також підтвердила потерпіла, яка переходила дорогу з порушенням ПДР. Вважає, що призначене йому вироком покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та за своїм розміром є достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора потерпіла ОСОБА_9 просить залишити вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. На її думку те, що трапилося на дорозі є випадковістю, оскільки, можливо, саме вона неправильно переходила дорогу, а ОСОБА_7 розгубився. Крім цього, потерпіла зазначає, що обвинувачений надавав їй матеріальну допомогу під час лікування. Вирок суду першої інстанції вважає достатнім для виправлення ОСОБА_7 .

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора частково, в частині призначення обвинуваченому додаткового покарання;

обвинуваченого, який проти апеляційної скарги прокурора заперечував, просив відмовити в її задоволенні та застосувати до нього Закон України «Про амністію у 2016 році»;

вивчивши матеріали справи, вислухавши учасників судового розгляду в дебатах та обвинуваченого з останнім словом, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Вирок суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_7 та кваліфікації його дій за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, учасниками судового розгляду не оспорюється.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 своїми діями скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України, а саме порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій тяжкі тілесне ушкодження.
Постановляючи вирок, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, зі звільненням його від відбування основного покарання з випробуванням та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, що на думку апеляційного суду відповідає характеру та ступеню суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції особливої частини КК України, що передбачає покарання за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції дослідивши зібрані у справі докази, давши їм належну оцінку та врахувавши ступінь тяжкості та обставини вчиненого кримінального правопорушення, яке вчинене із-за неуважності, а не із за грубого порушення ПДР України, дані про особу обвинуваченого, те, що він раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває, має на утриманні чотирьох малолітніх дітей, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття обвинуваченого, відшкодування матеріальної і моральної шкоди потерпілій та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також думку потерпілої, яка матеріальних і моральних претензій до ОСОБА_7 , не має та просила суворо його не карати, дійшов до обґрунтованого висновку, про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На думку колегії суддів указаний строк відбування покарання відповідає ступеню вчиненого кримінального правопорушення із точки зору його справедливості, розумності та достатності, а вирок в цій частині належним чином мотивований. Підстав для призначення більш суворого покарання колегія суддів не знаходить.

При цьому суд правильно прийшов до переконання, що виправлення та перевиховання засудженого можливе без його ізоляції від суспільства та звільнив обвинуваченого від призначеного покарання з застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги прокурора щодо призначення обвинуваченому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами колегія суддів визнає необґрунтованими.

В судовому засіданні ОСОБА_7 заявив клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення його від відбування покарання (а.с. 113).

Прокурор проти заявленого клопотання обвинуваченим не заперечував.

Вислухавши думку учасників судового розгляду та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання обвинуваченого про застосування відносно нього Закону України «Про амністію у 2016 році» є обґрунтованим і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 85 КК України на підставі Закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарання.

Згідно вимог п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, який набрав чинності 07.09.2017 року,звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк, засуджені за необережний злочин, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, особи, які не позбавленні батьківських прав, які на день набрання чинності цим законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 засуджений за ч.2 ст. 286 КК України, тобто за необережний злочин, який не є особливо тяжким відповідно до вимог ст. 12 КК України, має на утриманні чотирьох малолітніх дітей: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно яких не позбавлений батьківських прав. Злочин вчинено ним до набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році».

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 є суб`єктом Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року і тому до нього необхідно застосувати положення п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року та звільнити його від відбування покарання, призначеного вироком Тетіївського районного суду Київської області від 27.11.2017 року.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році», колегія суддів Апеляційного суду Київської області;-

ухвалила :
В задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити.

Вирок Тетіївського районного суду Київської області від 27 листопада 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного вироком Тетіївського районного суду Київської області від 27 листопада 2017 року покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим який тримається під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.

СУДДІ /підпис/ ОСОБА_2
/підпис/ ОСОБА_3
/підпис/ ОСОБА_4