Справа № 351/2210/13-к
Провадження № 11-кп/779/552/2017
Категорія ст. 80 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 грудня 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах засудженої ОСОБА_8 , на ухвалу Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 09.11.2017 року про відмову у задоволенні клопотання про звільнення засудженої ОСОБА_8 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, -

з участю: прокурора ОСОБА_9

засудженої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду як незаконну та необґрунтовану, постановити нову, якою задовольнити клопотання. Апелянт не погодився з висновком суду, вважає, що оскільки штраф не було стягнено державною у передбачені законом строки, а саме протягом двох років, то засуджена ОСОБА_8 підлягає звільненню від сплати штрафу. Вважає, що посилання суду на те, що відносно засудженої ОСОБА_8 порушено кримінальну справу, як на підставу відмови у звільненні від сплати штрафу, є порушенням принципу невинуватості, передбаченого ст. 17 КПК України, ст. 62 Конституції України, п. 2 ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 09.11.2017 року у задоволенні клопотання про звільнення засудженої ОСОБА_8 від відбування покарання, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, відмовлено. Свої висновки суд мотивував тим, що ОСОБА_8 було відомо про необхідність сплати призначеного їй обвинувальним вироком штрафу, як основного покарання, за вчинений нею злочин, передбачений ч. 1 ст.203-2 КК України. Суд посилається на те, що обвинувачена просила суд першої інстанції призначити їй покарання саме у виді штрафу, який вона зобов`язувалась сплатити. Крім цього, суд також зазначив, що засуджена ОСОБА_8 зверталась до суду про розстрочку призначеного їй штрафу, яка була задоволена ухвалою Снятинського районного суду від 18.02.2014 року. Суд посилається на те, що після розстрочки ОСОБА_8 знову не сплачувала штраф. На думку суду першої інстанції, про ухилення ОСОБА_8 від сплати штрафу свідчить звернення її до суду із заявою про звільнення від відбування вище призначеного покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році», під дію якого вона не підпала. Також судом встановлено, що засуджена до закінчення строків давності виконання обвинувального вироку вчинила тяжкий злочин, про що свідчать матеріали кримінального провадження №0000215 від 03.09.2015 р. про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 , ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 203-2 , ст. 209 КК України. За вказаних обставин суд дійшов висновку, що обчислення давності за вказаних вище обставин починається з дня вчинення нового злочину.

Під час апеляційного розгляду:

- засуджена та її захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просили ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою задовольнити клопотання про звільнення засудженої від відбування покарання;

- прокурор не підтримав доводи апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, ухвалу суду без змін, з наступних підстав.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 належить відмовити від її звільнення від відбування покарання, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, на думку колегії суддів, є передчасним.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що вироком Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15.10.2013 року, ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні злочину передбаченому ч. 1 ст. 203-2 КК України та призначено їй основне покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 130 000 (сто тридцять тисяч) грн. з конфіскацією грального обладнання (а.а. 163-164 т. 2).

Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалах кримінального провадження, вказану копію вироку засуджена ОСОБА_8 отримала 15.10.2013 року (а.п. 165 т. 2).

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.12.2013 року вказаний вище вирок місцевого суду залишений без змін (а.п. 188-191 т. 2).

21.01.2014 року ОСОБА_8 подала до місцевого суду заяву щодо розстрочення виконання судового рішення, мотивуючи своє прохання тим, що у неї скрутне матеріальне становище, на даний час вона ніде не працює, підприємницькою діяльністю не займається, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, не має у власності нерухомого майна, а тому не може сплатити всю суму штрафу відразу (а.п. 211 т. 2 ).

18.02.2014 року ухвалою місцевого суду задоволено заяву ОСОБА_8 про розстрочку виконання вказаного вироку; постановлено розстрочити виконання даного вироку у частині сплати ОСОБА_8 штрафу в сумі 130 000 грн. щомісячно рівними платежами по 10833,34 грн. строком на 1 рік (а.п. 223 т. 2).

25.02.2014 року ОСОБА_8 отримала копію вказаної ухвали місцевого суду (а.п. 224 т. 2).

28.05.2014 року ОСОБА_8 звернулась до місцевого суду заяву про звільнення її від покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2014 року», в задоволення якої, ухвалою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 20.06.2014 року відмовлено (а.п. 233 т. 2).

03.07.2014 року копію вказаної ухвали направлено на адресу ОСОБА_8 (а.п. 234 т. 2).

Під давністю виконання обвинувального вироку розуміється сплив встановлених у законі строків з дня набрання чинності обвинувальним вироком, що виключає виконання призначеного судом покарання.

Нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку передбачено ст. 80 КК України.

Вказаною вище нормою встановлені імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

За загальними правилами, особа (крім тих, що засуджені за злочини, передбачені ст. ст. 437-439 і ч. 1 ст. 442, або за інші злочини до довічного позбавлення волі) звільняється від відбування покарання, відповідно до ст. 80 КК України, при наявність трьох обов`язкових елементів: 1) закінчення зазначених у ч. ч. 1 і 3 ст. 80 КК України строків; 2) невчинення протягом цих строків нового середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину; 3) неухилення засудженого від відбування покарання.

Отже, строк давності виконання обвинувального вироку починає спливати з моменту набрання вироком законної сили і триває весь час, доки вирок не виконується з причин, не пов`язаних з ухиленням особи від його виконання.

Як вбачається, вирок суду щодо ОСОБА_8 набув чинності 24.12.2013 року.

Відомостей про те, що ОСОБА_8 добровільно сплатила суму штрафу, матеріали провадження не містять.

06.02.2015 року Снятинським районним судом Івано-Франківської області на адресу ОСОБА_8 направлено нагадування про відсутність жодного документу щодо сплати нею штрафу (а.п. 235 т. 2).

24.06.2016 року за №5044-вих/16 місцевим судом на ім`я старшого слідчого в ОВС СУ ГУ НП в Івано-Франківській області направлено листа про несплату ОСОБА_8 штрафу, для відповідного реагування (а.п. 239 т. 2).

Між тим, до теперішнього часу вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15.10.2013 року не виконаний.

З оскаржуваної ухвали місцевого суду вбачається, що суд дійшов висновку, що ОСОБА_8 неправомірно ухилялась від виконання покарання, призначеного їй за вироком суду.

Проте, ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом, питання вирішення якого належить до компетенції суду, а отже, цей факт слід встановлювати з дотриманням вимог процесуальної форми.

Ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку встановлюється за чітко регламентованою законодавством процедурою, та вирішується виключно судом, оскільки ухилення від відбування покарання у виді штрафу, відповідно до ч. 1 ст. 389 КК України, є злочином.

Отже, особа, визнається такою, що умилюється від відбування покарання лише за наявності обвинувального вирку.

В той же час, відомостей щодо притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389 КК України (ухилення від відбування покарання у виді штрафу), матеріали провадження не містять та суду апеляційної інстанції не надано.

Питання кримінальної відповідальності засудженої ОСОБА_8 за ст. 389 КК України у передбаченому законом порядку не вирішувалось.

Під ухиленням від відбування покарання розуміють умисні дія або бездіяльність засудженого, спрямовані на невиконання покарання.

На думку колегії суддів, єдиною та безумовною підставою для визнання особою такою, що ухиляється від виконання покарання, призначеного їй за вироком суду, є лише наявність обвинувального вироку суду, яким особа буде визнана винною саме в ухиленні від відбування покарання, тому висновки місцевого суду про ухилення ОСОБА_8 від сплати штрафу, є такими, що не ґрунтуються на законі.

З огляду на це, колегія суддів дійшла висновку, що наявність лише факту несплати засудженою суми штрафу в певний строк сам по собі не свідчить про ухилення від відбування цього покарання.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про ухилення ОСОБА_8 від відбування покарання за відсутність обвинувального вироку з цього приводу, є порушенням принципу презумпції невинуватості особи, передбаченого як ст.62 Конституції України так і ст. 17 КПК України, оскільки таким чином, суддя фактично визнає ОСОБА_8 винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Крім того, на думку колегії суддів, принцип презумпції невинуватості ОСОБА_8 також порушується висновком суду першої інстанції про те, що засуджена до закінчення строків давності виконання обвинувального вироку вчинила тяжкий злочин.

Такий висновок, суд першої інстанції зробив на підставі інформації прокурора про те, що у провадженні Снятинського районного суду Івано-Франківської області перебуває на розгляді справа №351/1732/16-к провадження №1-кп/351/20/17 за кримінальним провадженням №0000215 від 03.09.2015 р. про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.27 , ч. 2 ст. 28 , ч. 1 ст. 203-2 , ст. 209 КК України, про що 02.02.2017 року Снятинським районним судом винесено ухвалу про призначення зазначеної справи до судового розгляду.

Між тим, судове рішення, в якому лише констатується факт призначення до розгляду кримінального провадження про вчинення особою злочину, не може свідчити про її винуватість у вчиненні цього злочину, оскільки вказане рішення суду не є вироком.

Обвинувачення особи у вчиненні злочину за таких обставин порушує вимоги, передбачені ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, в частині того, що «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку».

У справі Бербера, Мессере и Хабардо проти Іспанії, Європейський Суд зазначив, що: "п. 2 статті 6 вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного. З цього принципу слідує також, що обов`язком обвинувачення є інформування особи про висунуті обвинувачення, щоб вона могла підготувати та належним чином представити аргументи на свій захист"

У справі «Грабчук проти України» Європейський Суд зазначає, що «презумпція невинуватості порушена, якщо посадова особа висловлює думку про винність особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, коли цього не було доведено відповідно до закону».

Момент, з якого особа вважається винуватою, є саме той час, коли вина особи доведена в законному порядку, тому, на думку колегії суддів, альтернативна процедура встановлення винуватості особи, є неприпустимою.

Дотримання презумпції невинуватості є одним із головних критеріїв оцінки об`єктивності та неупередженості суду.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції. за відсутності в матеріалах кримінального провадження обвинувальних вироків щодо ОСОБА_8 , що набули законної сили, дійшов висновку як про винуватість останньої в ухиленні від відбування покарання у виді штрафу, так й у вчиненні нового злочину, який перериває строк давності виконання обвинувального вироку, що є порушенням презумпції невинуватості.

Порушення презумпції невинуватості, гарантованої як ст. 62 Конституцією України та ст. 17 КПК України, поза всяким розумним сумнівом є істотним порушенням кримінального процесуального закону, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України, та є підставою для скасування прийнятого рішення з призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції, згідно вимог ст.415 КПК України.

З урахуванням наведено вище, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, ухвалу Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 09.11.2017 року, - скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 17, 376, 404, 405, 407, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах засудженої ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Ухвалу Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 09.11.2017 року про відмову у задоволенні клопотання про звільнення засудженої ОСОБА_8 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5

Згідно з оригіналом:

Суддя ОСОБА_3