Справа № 524/8963/17
Провадження №1-кп/524/116/18
01.03.2018 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2
з участю прокурора ОСОБА_3
захисників адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчука Полтавської області, громадянина України, освіта середня, не працюючого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
-21.12.2012 року Автозаводським районним судом м. Кременчука, ст..15 ч.2, 186 ч.2, 125 ч.1, 185 ч.3, 186 ч.2, 70 ч.1 КК України до позбавлення волі на строк 5 років, на підстав ст.15, 104 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;
-11.06.2014 року Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області перегляд вироку -2 роки 5 місяців;
-23.03.2016 року Полтавським районним судом Полтавської області за ч. 1 ст. 309 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки 9 місяців;
- 24.02.2017 року звільнений з Божківської ВК Полтавській області по відбуттю строку покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.
та обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кременчука Полтавської області, громадянина України, освіта середня, не працюючого, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
-23.03.2010 року Автозаводським районним судом за ч. 3 ст. 185 КК України до п/в на строк 3 роки. На підставі ст. 75 з іспитовим строком на 1 рік;
-25.05.2012 року Крюківським районним судом за ч.3 186 КК України до п/в на строк 4 роки. Звільнений 29.03.2016 року по відбуттю строку покарання;
-29.04.2016 року направлено обвинувальний акт Кременчуцькою місцевою прокуратурою до Автозаводського районного суду м. Кременчука за ч. 2 ст. 190 КК України;
-07.10.2016 року Кременчуцьким районним судом Полтавської області за ч.2 ст.125 України до 240 годин громадських робіт;
-19.10.2016 Крюківським районним судом за ч. 2 ст. 185, ч.2 ст.190, ч.1,4 ст.70 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі;
-31.03.2017 року Автозаводським районним судом за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч.1,4 ст.70 КК України КК України до п/в строком 2 роки 9 місяців;
- 29.05.2017 року згідно ухвали Апеляційного суду Полтавської, вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука від 31.03.2017 року залишено без змін;
-27.06.2017 року прибув до Темновської ВК (№100) Харківської області;
-18.10.2017 року Харківським районним судом Харківської області звільнений від подальшого відбуття покарання на підставі ст.3 ЗУ «Про амністію у 2016 році».
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, -
У провадженні Автозаводського районного суду м. Кременчука перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.
Під час судового розгляду встановлено, що відповідно до ухвали суду від 22.01.2018 року строк тримання під вартою обвинувачених спливає 21 березня 2018 року.
В судовому засіданні судом на обговорення учасників процесу поставлено питання щодо доцільності продовження обвинуваченим строку тримання під вартою.
Прокурор в судовому засіданні вважав за доцільне продовжити строк тримання під вартою обвинувачених, зазначивши, що наразі продовжують існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Захисники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яких підтримали обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , просили застосувати до обвинувачених більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, оскільки обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не ухилялися від органів досудового розслідування, мають постійне місце проживання, можливості впливати на свідків не мають.
Суд, вислухавши думку сторін кримінального провадження, приходить до наступного.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобовязаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно ст..29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Наведені Конституційні гарантії права на свободу та особисту недоторканість поєднується з такими ж вимогами статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), яка відповідно до вимог частини 1 статті 9 Конституції Україниратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположним свобод людини (1950 року), Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
У пункті 1 статті 1 цього Закону зазначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а статтями 13, 17 Закону України «Про визнання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.
Так в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Ілійков проти Болгарії" вказано, що суворість передбаченого покарання є суттєвим моментом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. У справі "Летельє проти Франції" від 26.06.1991 року вказано, що особлива якість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (п. 79 рішення ЄСП у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року).
При вирішенні питання про продовження застосованого до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу, з огляду на те, що до спливу строку тримання обвинувачених під вартою завершити судове провадження не виявляється можливим, враховуючи тяжкість кримінального правопорушеня, яке інкримінуюється обвинуваченому, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення, беручи до уваги що злочин вчинено щодо неповнолітнього, особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, має не зняті у встановленому законом порядку судимості, не має міцних соціальних зв`язків та інших стримуючих факторів що може вплинути на подальше вчинення злочинів його вік та стан здоровя, враховуючи, що зазначені у попередній ухвалі суду про застосування запобіжного заходу, ризики не зменшилися на час розгляду цього питання, з метою запобігання ризикам, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватися від суду, вчиняти інші кримінальні правопорушення, суд вважає недостатнім застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу та вважає необхідним продовжити обвинуваченому дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
При вирішенні питання про продовження застосованого до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу, з огляду на те, що до спливу строку тримання обвинувачених під вартою завершити судове провадження не виявляється можливим, враховуючи тяжкість кримінального правопорушеня, яке інкримінуюється обвинуваченому, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення, беручи до уваги що злочин вчинено щодо неповнолітнього, особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, має не зняті у встановленому законом порядку судимості, не має міцних соціальних зв`язків та інших стримуючих факторів що може вплинути на подальше вчинення злочинів його вік та стан здоровя, враховуючи, що зазначені у попередній ухвалі суду про застосування запобіжного заходу, ризики не зменшилися на час розгляду цього питання, з метою запобігання ризикам, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватися від суду, вчиняти інші кримінальні правопорушення, суд вважає недостатнім застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу та вважає необхідним продовжити обвинуваченому дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Керуючись ст. 331, 369-372 КПК України, суд, -
Продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід у виді тримання під вартою до 27 квітня 2018 року включно.
Продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 27 квітня 2018 року включно.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Заперечення проти ухвали може бути включене до апеляційної скарги на судове рішення.

СУДДЯ: