АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 644/4284/16-к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/790/1668/17 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
потерпілої - ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова апеляційні скарги прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 11 травня 2017 року стосовно ОСОБА_7 ,-
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 11 травня 2017 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець с. Гродівка Красноармійського району Донецької області, не працюючий, не одружений, раніше не судимий, проживаючий без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ,
визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбуття призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки.
Згідно ст.76 КК України в період іспитового строку на ОСОБА_7 покладено обов`язки повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання , не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації .
За цивільним позовом з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 стягнуто 19741 грн.42 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 70000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вироком встановлено, що 22 березня 2016 року о 12:00 год. ОСОБА_7 керував технічно справним автомобілем ВАЗ 210994-20 реєстраційний номер НОМЕР_1 , на якому рухався по вулиці Роганській зі сторони вулиці Мира в напрямку вул. Плиткової в м. Харкові.
В процесі руху ОСОБА_7 рухаючись в районі будинку № 5 по вул. Роганській грубо порушив вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з яким:
-12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди» та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала проїжджу частину, зліва направо по ходу руху автомобіля ВАЗ 210994-20.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди згідно висновку судово-медичної експертизи №439-А/16 від 19.04.2016 р. потерпілій ОСОБА_8 спричинені наступні тілесні ушкодження: закритий перелом хірургічної шийки правої плечової кістки із зсувом; закритий внутрішньосуставний перелом дистального метаепіфіза правої променевої кістки із зсувом; закритий перелом зовнішньої кісточки правої гомілки із зсувом, які відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.
Порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 виразилися в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем, проявив неуважність та при появі пішохода не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників об`їзду перешкоди, та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка перетинала проїжджу частину зліва направо по ходу руху автомобіля, внаслідок чого потерпілій були спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Відповідно до висновку судової авто-технічної експертизи №353/16 від
21.04.2016 р. у дорожній обстановці, що склалася дії водія автомобіля ВАЗ 210994-
20 ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України,
і з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з подією ДТП.
Не погодовшись з рішенням районного суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_7 подали на нього апеляційні скарги.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 11.05.2017 року скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість. Просить ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

В обгрунтування вимог вказує на те, що суд не в повній мірі врахував те, що обвинувачений не визнав себе винним у вчинені даного злочину, не оплатив потерпілій лікування, не визнав цивільний позов і не вибачився перед потерпілою. Вважає, що призначене судом покарання не може бути достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 11.05.2017 року скасувати та призначити новий судовий розгляд.

В обґрунтування вимог вказує, що суд не надав оцінки поведінці потерпілої, яка переходила дорогу у не встановленому для цього місці.

Вважає вирок занадто суворим, зокрема в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами , що зменшує можливості обвинуваченого щодо працевлаштування та виплати цивільного позову.

Посилається на те, що суд не мотивував своє рішення щодо призначення відшкодування моральної шкоди потерпілій у сумі 70 000 грн. Крім того вказує, що судом прийнято незаконне рішення щодо залишення арешту на автомобіль , яким він керував, оскільки автомобіль належав не йому , а покійному батьку , єдиним спадкоємцем якого є його матір ОСОБА_10 , що перешкоджає їй успадкувати майно.

Заслухавши доповідь судді; пояснення прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу і вважав, що ОСОБА_7 потрібно призначити покарання у виді обмеження а не позбавлення волі; пояснення обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу; пояснення потерпілої , яка частково підтримала апеляційну скаргу прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження , колегія суддів вважає , що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції шляхом допиту обвинуваченого; потерпілої ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_11 , ; вивчення письмових доказів, які містяться в матеріалах справи, у тому числі: протоколу огляду місця ДТП; протоколів слідчого експерименту з участю обвинуваченого , потерпілої , свідка ОСОБА_11 ; висновків судово-медичної та автотехнічної експертиз, правильно встановив фактичні обставини порушення ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_8 тілесні ушкодження середньої тяжкості.

В мотивувальній частині вироку, суд навів переконливі докази вини ОСОБА_7 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій тілесні ушкодження середньої тяжкості , розкрив їх зміст та дав їм належну оцінку, з якою колегія суддів погоджується і наводити їх вдруге вважає недоцільним (а.с.160-161).

Посилання обвинуваченого на те, що він не винен в ДТП , оскільки потерпіла перетинала проїжджу частину в не передбаченому місті, є необґрунтованими, оскільки з протоколу огляду місяця ДТП та схеми до нього вбачається, що відповідної дорожньої розмітки та дорожніх знаків , які встановлюють спеціальне місце переходу для пішоходів, на місці ДТП немає. Відповідно до висновку автотехнічної експертизи (згідно свідчень самого ОСОБА_7 та свідчень потерпілої ) з моменту виникнення загрози, у виді пішохода на проїжджій частині , якого ОСОБА_7 бачив , останній мав технічну можливість запобігти ДТП шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР України безвідносно до того чи перетинав пішохід проїжджу частину у передбаченому місті або ні.

Вирішуючи цивільний позов потерпілої в частині стягнення моральної шкоди з обвинуваченого суд належним чином та достатньо мотивував як правові підстави стягнення відповідно до вимог ЦК України так і розмір відшкодування (а.с.161-162).

Апеляційні вимоги обвинуваченого стосовно скасування арешту автомобіля задоволені бути не можуть зважаючи на наступне.

Згідно ч.4 ст.174 КПК України , суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Тобто заявлених обвинуваченим підстав для скасування арешту закон не передбачає.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 393 КПК України обвинувачений, стосовно якого ухвалено обвинувальний вирок, його законний представник чи захисник має право подати апеляційну скаргу лише в частині, що стосується інтересів обвинуваченого.
Згідно п.9-2 ч.1 ст. 393 КПК України апеляційну скаргу має право подати фізична або юридична особа - у частині, що стосується її інтересів під час вирішення питання про долю речових доказів, документів, які були надані суду; третя особа - у частині, що стосується її інтересів під час вирішення питання про спеціальну конфіскацію.
Як вбачається з апеляційної скарги ОСОБА_7 та наданої копії свідотства про реєстрацію транспортного засобу , він не є власником автомобіля ВАЗ 210994-20 р.н. НОМЕР_1 на який ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 24.03.2016р. було накладено арешт в якості речового доказу (а.с.118-119).

Автомобіль належав покійному батьку обвинуваченого, ОСОБА_12 . В теперішній час, за поясненнями обвинуваченого ОСОБА_7 ,він відношення до автомобіля не має , єдиним спадкоємцем є його матір ОСОБА_10 , яка звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а він просить в апеляції звільнити автомобіль з-під арешту , оскільки спадкова справа за заявою матері відкрита в Красноармійському районі Донецької області.

За таких обставин колегія суддів вважає, що обвинувачений не є особою, яка може звертатися з апеляційними вимогами щодо скасування арешту зазначеного автомобіля , оскільки з апеляції обвинуваченого вбачається , що він в теперішній час не має відношення до транспортного засобу, його інтереси не порушено, а право на апеляційне оскарження в цій частині відповідно до п.9-2 ч.1 ст. 393 КПК України належить його матері, яка також не позбавлена права вирішити це питання в порядку цивільного судочинства.
Посилання обвинуваченого на безпідставність призначення йому покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом також є необґрунтованим, оскільки відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 і ст.287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Обвинувачений, відповідно до вироку, не працює, згідно апеляції право власності на автомобіль в порядку спадкоємства набуває його матір, тому посилання ОСОБА_7 на те, що автомобіль потрібен йому начебто для роботи колегія суддів вважає надуманими.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання колегія суддів вважає їх частково обґрунтованими, а саме.
Що стосується призначеного ОСОБА_7 основного покарання у виді обмеження волі та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів вважає його цілком обґрунтованим, оскільки ОСОБА_7 вперше скоїв необережний злочин невеликої тяжкості, характеризується позитивно обставин , що обтяжують покарання судом не встановлено.
Посилання прокурора на невизнання ОСОБА_7 вини у скоєнні злочину , відсутність добровільного відшкодування та вибачень перед потерпілою не передбачені ст.ст. 65, 67 КК України , як обставини, що повинні враховуватись при призначенні більш суворого покарання.
Разом з цим, суд застосував до ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами , але як вбачається з резолютивної частини вироку, в порушення вимог ст. 75, 77 КК України, звільнив ОСОБА_7 від відбуття як основного так і додаткового покарання. Звільнення з випробуванням від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права займати певні посади, або займатися певною діяльністю законом не передбачено, тому суд допустив порушення закону про кримінальну відповідальність у виді безпідставного звільнення особи від відбування додаткового покарання.

Також суд , покладаючи на ОСОБА_7 відповідні обов`язки , передбачені ст.76 КК України не врахував, що відповідно до ч.1 ст. 76 КК України обов*язок в період іспитового строку періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації є обов`язковим.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 409 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для скасування вироку суду першої інстанції .

Згідно ч.1 ст.420 КПК України неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання є підставою для скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку.

Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 встановлено, що він раніше не судимий, не працює, характеризується позитивно, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває.

Обставини , що обтяжують або пом`якшують покарання, відсутні.

Призначаючи покарання , колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину , наведені вище дані про особу ОСОБА_7 , і вважає необхідним та достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів призначити покарання у виді обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами , зі звільненням від відбування основного покарання з випробуванням.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 420, 371, 373, 374 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні задовольнити частково , апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 травня 2017 року у відношенні ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 286 КК України у виді 3 (трьох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України , звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Згідно ст. 76 КК зобов`язати ОСОБА_7 в період іспитового строку періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання роботи та навчання.

В іншій частині вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Вирок набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді -