Дата документу Справа № 320/6410/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/6410/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/378/17 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2017 року м. Запоріжжя
Судова колегія з кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 жовтня 2017 року, яким він

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Мелітополя Запорізької області, громадянин України, який має середню спеціальну освіту, розлучений, офіційно не працевлаштований, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
1) 27 червня 1997 року Мелітопольським міським судом за ст. 206 ч. 2 КК України до 2 років позбавлення волі, із застосуванням ст.46-1 КК України відстрочено виконання вироку на один рік та призначено штраф в розмірі 170 грн.; ухвалою Мелітопольського міського суду від 13 квітня 1998 року скасовано відстрочку виконання вироку, ОСОБА_7 направлено в ВТК посиленого режиму на два роки. Звільнено 13 квітня 2000 р. по відбуттю строку покарання;
2) 23 січня 2001 року Мелітопольським міським судом за ст. 82 ч. 1 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі;
3) 8 серпня 2012 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ст. 289 ч. 2, 289 ч. 1, ч. 1 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75, 76 КК України від відбування покарання звільнений з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;
4) 9 квітня 2013 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ст. 185 ч. 2, 185 ч. 3, 186 ч. 2, 190 ч. 2, 289 ч. 2, 70 ч. 1, 4, ст. 71 КК України до 6 років 7 місяців позбавлення волі. Звільнено 28 квітня 2016 з Оріхівської ВК № 88 Запорізької області умовно-достроково на невідбутий строк 2 роки 11 днів,
визнано винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, і призначено покарання:
-за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі;
-за ч. 2 ст. 289 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 ч. 1 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 ч. 1 КК України до покарання, призначеного за новим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 9 квітня 2013 року та остаточно призначено покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі.
Постановлено зарахувати на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, строк попереднього ув`язнення до строку призначеного покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з моменту затримання з 21 вересня 2016 року по 31 жовтня 2016 року.
Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що він 20 вересня 2016 року, приблизно о 01.00 годині, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно із корисних мотивів, шляхом вільного доступу, проник на територію СТО «Південна», розташованої по пр. Б.Хмельницького, 100-а в м. Мелітополі. Після чого, за допомогою плоскогубців відкрив ворота та проник у бокс № 6, який є іншим сховищем, розташований на території вказаного СТО «Південна», звідки таємно викрав діагностичне обладнання марки «Delphi», в корпусі чорного кольору, вартістю 15000 грн., нет-бук «Samsung», в корпусі чорного кольору, вартістю 4000 грн., технічний фен, в корпусі зеленого кольору, вартістю 1000 грн., стартери від автомобілю «МАЗ», у кількості 3 штуки, вартістю 2000 грн. за штуку на суму 6000 грн., генератори від трактору «МТЗ», у кількості 6 штук, вартістю 600 грн. за штуку на суму 3600 грн., генератори від автомобілю «Камаз», у кількості 4 штуки, вартістю 800 грн. за штуку на суму 3200 грн, що належали потерпілому ОСОБА_9 , чим спричинив майнову шкоду потерпілому на загальну суму 32800 гривень.
Крім того, 20 вересня 2016, приблизно о 01.10 годині, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи повторно, із корисних мотивів, шляхом вільного доступу проник на територію СТО «Південна», розташованої по пр. Б. Хмельницького, 100-а в м. Мелітополі, яка є іншим сховищем, де побачив автомобіль «Volkswagen 70X02A», в корпусі синього кольору, 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 105000 гривень, який належить ОСОБА_9 , яким вирішив незаконно заволодіти. Після чого, за допомогою ключів, які ОСОБА_7 знайшов у приміщенні боксу № 6 СТО «Південна», завів двигун та керуючи вказаним автомобілем зник з місця події, тим самим ОСОБА_7 незаконно заволодів транспортним засобом автомобілем «Volkswagen 70X02A», в корпусі синього кольору, 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 105 000 гривень, який належить ОСОБА_9 .
В апеляційній скарзі, поданій 21 листопада 2016 року обвинувачений ОСОБА_7 , не оскаржуючи вирок суду в частині кваліфікації дій, доведеності його вини і призначеного покарання, просив зарахувати у строк покарання строк тримання його під вартою з 15 жовтня 2012 року по 9 квітня 2013 року за попереднім вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 9 квітня 2013 року.
В доповненні до апеляційної скарги, яке надійшло до апеляційного суду 1 лютого 2017 року, обвинувачений зазначав про порушення судом положень ч. 3 ст. 349 КПК України, яке полягало у тому, що суд не роз`яснив йому права і правові наслідки розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, чим порушив його право на захист. Просив вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

В другому доповненні до апеляційної скарги, яке надійшло до апеляційного суду 14 березня 2017 року, обвинувачений просить вирок суду скасувати в частині визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та закрити в цій частині провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Всі інші вимоги апеляційної скарги залишає без змін.

Зазначає, що злочину передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України він не вчиняв, оскільки скористувався транспортним засобом з дозволу його власника. Після транспортування речей, мав намір автомобіль повернути. Також зазначає, що за цим епізодом його дії були кваліфіковані як незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднане із проникненням в інше приміщення, але це не так, оскільки він мав вільний доступ до місця стоянки автомобіля.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу зі всіма доповненнями до неї та просив її задовольнити. Крім того, висловлюючи доводи в обґрунтування апеляційної скарги, додатково пояснив, що в суді першої інстанції дав показання, які відповідають дійсності, сказав все як було. Автомобіль належить потерпілому ОСОБА_9 , раніше він керував цим автомобілем, їздив на ньому на ринок для придбання запчастин з усного дозволу потерпілого. Запчастини дійсно склав в цей автомобіль та вивіз на ньому, але вважав, що потерпілий не буде проти використання автомобіля.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 підтримала апеляційну скаргу, вирок суду в частини визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України вважала незаконним, оскільки суд встановив, що ОСОБА_7 керував автомобілем, належним потерпілому, але не врахував, що ОСОБА_7 перебував з ним в трудових відносинах та потерпілий дозволяв йому в будь-який час користуватись цим автомобілем, тобто склад вказаного злочину відсутній, оскільки незаконного заволодіння транспортним засобом не було, умислу на заволодіння у ОСОБА_7 не було і використав він його лише з метою облегшення вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. Зазначила, що ОСОБА_7 бажав повернути автомобіль, але не встиг, оскільки був затриманий.

Потерпілий ОСОБА_9 в апеляційному суді не заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_7 та пояснив, що між ним та обвинуваченим дійсно існували трудові відносини. ОСОБА_7 працював на його СТО. Обвинувачений та ще один працівник раніше використовували цей автомобіль. Коли прийшов на СТО, виявив саме крадіжку майна, на зникнення автомобіля уваги не звернув. Ключі від автомобіля знаходилися в приміщенні боксу СТО. Разом з тим пояснив, що дозвіл ОСОБА_7 давав лише на використання автомобіля у робочий час для закупівлі запчастин, вивозити матеріальні цінності з приміщення СТО на цьому автомобілі обвинуваченому не дозволяв.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, рішення суду вважала законним, обґрунтованим та просила залишити його без змін. Доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу порушення судом вимог ст. 349 КПК України вважала такими, що не відповідають фактичним обставина справи, оскільки в матеріалах провадження міститься письмова розписка обвинуваченого, в якій він власноруч зазначив, що положення ст. 349 КПК України йому роз`яснені та зрозумілі, крім того з аудіозапису судового засідання від 27 жовтня 2016 року вбачається, що обвинуваченому в присутності захисника були роз`яснені положення цієї норми закону, що він буде позбавлений права оскаржувати вирок суду в частині встановлених фактичних обстави, обвинувачений погодився з цим та дав докладні пояснення, як щодо обставин вчинення крадіжки, так і з приводу угону транспортного засобу. Вважаючи, що з огляду на наведене за законом обвинувачений не має права оскаржувати вирок в частині встановлених фактичних обставин, прокурор крім того висловила свою незгоду з проводу доводів апеляційної скарги в частині відсутності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, оскільки з пояснень потерпілого вбачається, що дозвіл ОСОБА_7 на керування автомобілем він давав лише у робочий час, і використовувати цей автомобіль в неробочий нічний час для вивозу матеріальних цінностей з приміщення СТО не давав.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, потерпілого та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, колегія суддів вважає, що задоволенню вона не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , викладені в доповненні до апеляційної скарги, про порушення судом положень ч. 3 ст. 349 КПК України, яке полягало у тому, що суд не роз`яснив йому права і правові наслідки розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, в ході апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні повністю визнав себе винуватим, дав показання по суті пред`явленого йому обвинувачення, у зв`язку з чим, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів відносно фактичних обставин справи, оскільки вони учасниками судового розгляду не оспорювались, обмежившись лише допитом обвинуваченого, потерпілого, та дослідив письмові докази, надані стороною обвинувачення.

При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміють обвинувачений та потерпілий зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також роз`яснив ОСОБА_7 , що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином мотивував у вироку свої висновки та правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 .

Згідно з ч. 5 ст. 72 КК України, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Згідно ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Суд першої інстанції зарахував обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою з дня його затримання по день ухвалення вироку з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що відповідає вимогам кримінального закону.

Доводи апеляційної скарги про необхідність зарахування строку його перебування його під вартою з 15 жовтня 2012 року по 9 квітня 2013 року за попереднім вироком Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 9 квітня 2013 року, є безпідставними та такими, що не узгоджуються з ч. 5 ст. 72 КК України, викладеній в новій редакції у відповідності до Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року № 838-7, який набрав чинності 24.12.2015 року та Законом України «Про попереднє ув`язнення», оскільки запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, перебування під час якого під вартою просить зарахувати ОСОБА_7 , був застосований відносно нього в межах іншого кримінального провадження.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого з приводу відсутності в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, які були розглянуті колегією суддів, оскільки були надані в якості доповнення до раніше поданої апеляційної скарги, за якою було відкрито апеляційне провадження, то з ними судова колегія не погоджується з огляду на наступне.

В апеляційній скарзі обвинувачений зазначає, що суд дослідив його показання та показання потерпілого, але не привернув уваги тієї обставині, що він перебував у трудових відносинах з потерпілим та цей транспортний засіб на підставі усної домовленості було за ним закріплено самими потерпілим, що на його думку, свідчить про те, що він не може бути суб`єктом інкримінованого йому кримінального правопорушення.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений, підтримуючи такі доводи апеляційної скарги, пояснив, що користувався цім автомобілем раніше з дозволу потерпілого, вивіз за його допомогою викрадені з приміщення СТО речі та намагався його повернути потерпілому, але не встиг цього зробити, оскільки був затриманий.

Потерпілий ОСОБА_9 в апеляційному суді частково підтримав такі пояснення обвинуваченого та пояснив, що дійсно раніше давав йому дозвіл на керування автомобілем, але лише для закупівлі запчастин та у робочий час.

Разом з тим, такі пояснення як обвинуваченого, так і потерпілого в суді апеляційної інстанції повністю не узгоджуються з їх показаннями в суді першої інстанції.

Так, згідно аудіозапису судового засідання від 27 жовтня 2016 року, в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 показав, що він дійсно працював на СТО, власником якого є потерпілий ОСОБА_9 . Напередодні вчинення злочинів у нього виник конфлікт з одним з клієнтів вказаного СТО з приводу того, що він вчасно не виконав обумовлені роботи по заміні електропроводки в автомобілі. Він зателефонував потерпілому та попросив видати йому зарплату за вже виконану роботу, але той відмовив. 19 вересня 2016 року у вечері він випив шість пляшок пива та пішов на СТО, оскільки був обурений тим, що потерпілий з ним не розрахувався, вирішив викрасти майно, яке знаходилось на СТО. Прийшов на СТО приблизно о 22 годині, спілкувався зі сторожем, а потім в приміщенні, розташованому біля роздягальні, чекав, коли всі залишать СТО. Приблизно о 1.00 годині за допомогою пасатижів відімкнув ворота боксу № НОМЕР_2 , звідки викрав генератори, стартери, комп`ютер. Всі речі погрузив в автомобіль «Volkswagen», який стояв біля боксу. Чий це був автомобіль, він не знав. Ключі від автомобіля висіли в боксі на робочому місці потерпілого. Мав намір використати цей автомобіль з метою вивезти важкі речи, а потім відігнати його та десь кинути. Коли виїжджав з території СТО сторож його не бачив. Поїхав у бік залізничного вокзалу з метою об`їхати пост працівників ДАІ. Доїхав до привокзальної площі, там автомобіль заглух. До початку сьомого ранку чекав в автомобілі, потім викликав таксі, переклав до нього запчастини та здав їх раніше незнайомій особі за 2500 грн. в торгівельному кіоску на ринку біля вокзалу. Повернувся до автомобіля та за допомогою водія таксі заштовхав його на територію готелю «Діана». Водію таксі дав 250 грн. та попросив придбати пальне з метою відігнати цей автомобіль, оскільки його бачили біля нього сторонні особи. Сам залишився у готелі, де його і затримали в то же день.

Потерпілий ОСОБА_9 згідно аудіозапису судового засідання в суді першої інстанції показав, що на початку серпня 2016 року за оголошенням до нього звернувся ОСОБА_7 , якого він прийняв на роботу в СТО. Працював він приблизно до 18-18 серпня 2016 року, а потім зник. Він та інші працівники закінчили роботу, яку він повинен був виконати. У неділю приїхав власник автомобіля, який ремонтував ОСОБА_7 , висловив обурення порушенням строків виконання обумовлених робіт та за них не заплатив. Йому зателефонував ОСОБА_7 та став вимагати заробітну платню за фактично виконані роботи, він відмовив, а клієнту дав номер телефону ОСОБА_7 . В його присутності клієнт спілкувався по телефону з ОСОБА_7 та сказав, що платити не буде. 19 вересня 2016 року він був на роботі та разом з іншими працівниками закрив СТО приблизно о 24.00 годині. Біля боксу був його автомобіль, який він щойно купив, ОСОБА_7 не знав, що він купив цей автомобіль. Наступного дня він прийшов на СТО та виявив, що відсутній автомобіль та комп`ютер. Доступ до боксу на СТО мали тільки він та його сусід. Він запитав у сторожа, що трапилось, але він відповів, що йому нічого не відомо. Цей сторож охороняє всю територію товариства. Пізніше, коли він звернувся до власника товариства, на території якого розташована його СТО, охоронець цього підприємства сказав, що напередодні приблизно о 19 годин він спілкувався із ОСОБА_10 . Також охоронець повідомив, що в ніч відмикав ворота та випускав його автомобіль, але хто за був з кермом, він не бачив. Він запідозрив у вчиненні злочинів ОСОБА_7 та повідомив про це в правоохоронні органи. Разом з іншими працівниками СТО власними силами знайшов автомобіль на території готелю, про що повідомив у поліцію.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що вказаним показаннями як обвинуваченого, так і потерпілого в суді першої інстанції, які є логічними та послідовними, повністю спростовані доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу того, що у день та час вчинення інкримінованого йому злочину він керував транспортним засобом на законних підставах, або що у нього взагалі були підстави вважати, що робить він це з дозволу потерпілого. З показань обвинуваченого є очевидним, що він взагалі на час угону не знав чий це автомобіль, а лише припускав, що він може належати потерпілому, оскільки ключі від нього він віднайшов у боксі на робочому місці потерпілого. Потерпілий в суді першої інстанції показав, що придбав цей автомобіль напередодні його угону та ОСОБА_7 не міг знати, чий це автомобіль.

В судовому засіданні апеляційного суду потерпілий ОСОБА_9 не зміг відповісти на запитання суду, з якої причини його показання в суді першої інстанції та доводи в апеляційному суді мають такі істотні розбіжності.

Матеріали провадження також свідчать про те, що копію обвинувального акту ОСОБА_7 вручено було 29 вересня 2016 року (а.с. 5), пам`ятку про права та обов`язки 27 жовтня 2016 року (а.с. 26).

Згідно сформульованого обвинувачення органом досудового розслідування ОСОБА_7 було інкриміновано саме проникнення шляхом вільного доступу на територію СТО, яка є іншим сховищем, та незаконне заволодіння транспортним засобом.

Також матеріали кримінального провадження свідчать, що раніше ОСОБА_7 двічі був засуджений за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289 КК України.

З огляду на наведене, судова колегія вважає, що обвинувачений ОСОБА_7 , будучи в достатній мірі обізнаним про кримінальну відповідальність, яка може настати за незаконне заволодіння транспортним засобом та будучи у спосіб, передбачений законом повідомлений про суть висунутого йому обвинувачення, яке йому було зрозумілим, у чому також переконався суд першої інстанції, будучи забезпеченим можливістю в повній мірі реалізувати своє право на захист, не міг не повідомити суд першої інстанції, те що керував транспортним засобом з дозволу потерпілого. Але в суді першої інстанції, він будучи необмеженим у часі для надання показань, а також будучи ретельно допитаним судом першої інстанції з приводу фактичних обставин вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, жодних висловлювань з приводу того, що використав автомобіль з дозволу потерпілого не зробив.

Таким чином доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, повністю спростовуються матеріалами провадження, і є версією сторони захисту, яка виявилась вже після розгляду обвинувачення судом.

Докази, досліджені судом першої інстанції, є достатніми для кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК України, оскільки транспортний засіб у потерпілого було вилучено всупереч його волі, а мета такого заволодіння для кваліфікації злочину значення не має.

Що стосується інших доводів, викладених в доповненні до апеляційної скарги, - з приводу відсутності підстав для кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 289 КК України, оскільки відсутня така ознака злочину, як проникнення у інше сховище, то їх судова колегія також вважає необґрунтованими, оскільки з показань як обвинуваченого, так і потерпілого в суді першої інстанції є очевидним, що територія підприємства, на якому розташована СТО, біля якого знаходився автомобіль на час його угону ОСОБА_7 , є охоронюваною, виїзд з неї обладнаний воротами. Сторонами кримінального провадження в суді першої інстанції ця фактична обставина була визнана та не оспорювалась.

Висновки суду першої інстанції щодо доведення вини та кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України, в апеляційній скарзі та доповненнях до неї не оспорюються.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

Не є підставою для зміни вироку суду в частині призначеного покарання у відповідності до ст.ст. 408, 409 КПК України необхідність зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення обвинуваченого.

Разом з тим, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 72 КК України судова колегія вважає необхідним зарахувати обвинуваченому цей строк з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 1 листопада 2016 року по день набрання вироком законної сили, оскільки цей період підтверджений доказами, наявними в матеріалах провадження.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 жовтня 2017 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

У відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 1 листопада 2016 року по 30 березня 2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4