О К Р Е М А Д У М К А
Судді Верховного Суду України ОСОБА_8. у справі за заявою захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_2 щодо ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 18 липня 2017 року (далі - Судова палата у кримінальних справах ВСУ) про перегляд судових рішень щодо останнього з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
1. Ухвалою від 18 липня 2017 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах ВСУ постановила рішення про відмову у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про поновлення строку для подання заяви про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_2 Верховним Судом України (далі - ВСУ).
Заяву захисника ОСОБА_9 про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 25 травня 2010 року та ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах ВСУ від 7 грудня 2010 року щодо ОСОБА_2 ВСУ залишено без розгляду.
2. У заяві захисник ОСОБА_9 порушувала питання про перегляд ВСУ судових рішень щодо ОСОБА_2 з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 445 КПК, у зв'язку з невідповідністю судового рішення суду касаційної інстанції висновкам щодо застосування норм права, викладених у долучених до заяви постановах ВСУ від 6 лютого 2017 року в справі № 5-455кс(15)16 та 9 листопада 2015 року в справі № 5-265кс (15) 15, а також містяться посилання на інші постанови ВСУ, які винесено після рішень Європейського суду з прав людини (далі - Суд).
Фактично за змістом заяви захисник ОСОБА_9 в основному повторює доводи її заяви, яка була предметом перегляду Судової палати у кримінальних справах ВСУ 20 квітня 2017 року у справі № 5-440 кс 16.
За наслідками розгляду заяви захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_2 мною було викладено окрему думку, де зазначено про те, що строки звернення до ВСУ захисником не було пропущено на час її звернення із заявою, яка була предметом перегляду 20 квітня 2017 року, так і не пропущено у заяві вх.№471/0/37-17 від 7 липня 2017 року по якій винесено ухвалу від 18 липня 2017 року.
Провадження №5-260кз17
Доповідач: ОСОБА_10.
3. З висновками колегії суддів Судової палати у кримінальних справах ВСУ від 18 липня 2017 року про відмову у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про поновлення строку для подання заяви про перегляд судових рішень ВСУ не погоджуюсь та на підставі статті 375 КПК ще раз висловлюю окрему думку про таке.
4. Главою 33 КПК визначено процедуру перегляду судових рішень ВСУ у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.
Однією з підстав перегляду, передбаченого частиною першою статті 445 КПК, зокрема, пунктом 3, є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові ВСУ.
Заява про перегляд судового рішення ВСУ з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 445 КПК, як це визначено у статті 447 КПК, подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подається заява про перегляд, або з дня прийняття постанови ВСУ, на яку здійснюється посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 445 КПК.
Частиною шостою статті 447 КПК також передбачено, що у разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк. Заява про перегляд судового рішення залишається без розгляду, якщо особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, а також якщо в поновленні строку відмовлено. Питання про поновлення строку для подання заяви про перегляд судового рішення або про залишення заяви без розгляду вирішується судом без виклику учасників судового провадження та за результатами розгляду постановляється відповідна ухвала.
5. Із матеріалів провадження за заявою захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_2 убачається, що її заява, яка була предметом перегляду Судовою палатою у кримінальних справах ВСУ 20 квітня 2017 року, була допущена до розгляду трьома суддями 22 листопада 2016 року після її неодноразового подання захисником.
В ухвалі № 5-440кз16 колегія суддів зазначила, що вона перевірила доводи заяви та додані до неї документи та дійшла висновку про необхідність відкриття провадження в справі щодо ОСОБА_2 для розгляду її ВСУ в передбаченому КПК порядку. Тобто, ще 22 листопада 2016 року трьома суддями було вирішено питання про дотримання заявником строків звернення до суду, про які зазначено у статті 447 КПК, оскільки у справі відсутні окремі думки кого-небудь із суддів про іншу позицію.
6. Підтримуючи правильність допуску заяви захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_2 до перегляду ВСУ, я виходив з наведеної захисником правової позиції, висловленої у рішенні Суду від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України», де Судом констатовано, що у цій справі суддя суду першої інстанції з формальних підстав, повернувши заяву ОСОБА_3 без розгляду, тобто фактично відмовив їй у реалізації гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) права на розгляд справи судом.
Даючи оцінку порушеного ОСОБА_3 права на доступ до суду, ВСУ у постанові від 24 лютого 2014 року вирішив, що «згідно з усталеною практикою Суду застосовані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (пункт 65), рішення від 18 лютого 1999 року у справі «Байт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 59), рішення від 10 травня 2001 року у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (пункт 98), рішення від 10 травня 2001 року у справі «Х. та інші проти Сполученого Королівства» (пункт 93), рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини (пункт 45).
У заяві захисника ОСОБА_9 йдеться про неодноразові порушення українськими судами статті 6 Конвенції (Право на справедливий суд), в т.ч. і про катування електрострумом засудженого ОСОБА_2 працівниками міліції, що додатково свідчить про порушення статті 3 Конвенції і статті 28 Конституції України, а тому законної мети для не допуску заяви до суду і відмови в її розгляді не було і немає.
Крім того, захисник у заяві, яка була предметом перегляду у справі № 5-440кс16 20 квітня 2017 року та у заяві від 7 липня 2017 року також послалася на рішення Суду у справі «Зякун проти України» від 25 лютого 2016 року, яким встановлено порушення статей 3 і 6 Конвенції, (про яке йдеться у її заяві і щодо ОСОБА_2.). У судовому засіданні вона доповнила свою заяву посиланням на постанову ВСУ у справі № 5-445кс(15)16 від 6 лютого 2017 року за заявою ОСОБА_7, якою скасовано судові рішення щодо нього як незаконні і справу направлено на новий судовий розгляд, як на підтвердження повного дотримання вимог статті 447 КПК, тобто і на звернення до ВСУ у трьохмісячний строк з дня прийняття постанови ВСУ, на яку здійснюється посилання з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 445 КПК.
7. У судовому засідання під час розгляду справи у режимі відеоконференції засуджений ОСОБА_2 від свого імені заявляв клопотання про поновлення строку на звернення до ВСУ, оскільки йому на час розгляду справи в касаційній інстанції не було надано належної правової допомоги захисником, так як той не з'явився в судове засідання. Також засуджений зазначав, що до нього застосовувалось катування електрострумом, що є грубим порушенням його конституційного і конвенційного права. Через розгляд його справи ОСОБА_2 просив виправити судову помилку, оскільки своє засудження за епізодами: вбивства, розбійного нападу та знищення майна потерпілих вважає незаконним, так як він цих злочинів не вчиняв.
Із незрозумілих причин клопотання засудженого розглянуто не було.
Вважаю, що оскільки заяву в інтересах ОСОБА_2 було подано з дотриманням строку, який визначено у статті 447 КПК (на час розгляду заяви захисника ОСОБА_9 20 квітня 2017 року постанову у справі «Зякун проти України» було винесено 6 лютого 2017 року №5-455кс(15)16, але оприлюднену на сайті ВСУ 9 березня 2017 року, тому подані після цієї дати заяви, які стосуються одного і того предмету перегляду для виправлення судової помилки не можуть вважатися такими, що подані з пропуском строку на звернення.
Як і рішення Суду, постанови ВСУ, на які посилається захисник ОСОБА_9, відповідно до положень статті 458 КПК є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень і немають обмеження строків дії в часі.
Крім того, з посиланням на практику Суду мною наведено обґрунтування в пункті 6 про часові межі звернення до суду для поновлення порушених конвенційних прав, як і у справі ОСОБА_2
8. Вважаю, що клопотання захисника засудженого про виправлення судової помилки у рішеннях національних судів є складовою верховенства права, згідно практики Суду, про яку йдеться, зокрема, у рішенні Суду у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року.
Виправлення судової помилки є не реалізованим в українській судовій практиці, але поширеним інститутом (способом) виправлення судових помилок і недоліків судочинства через верховенство права в країнах-членах Ради Європи, визначеного практикою Суду і міжнародним договором, яким є Конвенція.
У справах щодо України практика Суду, маючи пріоритетне значення як міжнародний договір, є обов'язковою до виконання українськими судами і всіма державними органами, відповідно до статті 46 Конвенції, і положень частини першої статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року.
Частиною першою статті 13 цього Закону передбачено «заходи загального характеру, які вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді». Зокрема, для судів таким заходом «є зміна практики застосування чинного законодавства».
Наведене законодавче забезпечення підтверджує наявність правових підстав для зміни практики українськими судами, в т.ч. для виправлення судових помилок і недоліків судочинства через дію верховенства права.
Такий обов'язок суддів передбачено частиною першою статті 129 Конституції, згідно якої «суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права».
У цьому ж рішенні Суд у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року, обґрунтовуючи процедуру виправлення судової помилки, зазначає, що «ця справа стосується не екстраординарного перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду в порядку нагляду чи за нововиявленими обставинами (див. також рішення у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року (пункти 34-38) та рішення у справі «Правєдная проти Росії» від 18 листопада 2004 року (пункти 27-34), а відновлення провадження через значний період часу шляхом поновлення строку на ординарне апеляційне оскарження. Правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та з підстав, які не видаються переконливими, (як у цій справі, де нібито складне економічне становище перешкоджало відповідачу сплатити державне мито (пункти 19 та 20), таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду.
Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див. mutatis mutandis рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" від 26 квітня 2007 року (пункт 27) та "Трух проти України" від 14 жовтня 2003 року).
У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків» (пункт 41).
9. Таким чином, колегія суддів Судової палати у кримінальних справах ВСУ 18 липня 2017 року, відмовляючи у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_2 про поновлення пропущеного строку для подання заяви про перегляд судових рішень ВСУ не мала законної мети для не допуску заяви до суду.
Суддя
Верховного Суду України ОСОБА_8