Справа №576/831/17 1-кп/576/170/17 У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.06.17 Глухівський міськрайонний суд Сумської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Глухів кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_5 за ст. 368 ч.3 КК України, - ВСТАНОВИВ: 10 травня 2017 року від прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Сумської області ОСОБА_6 надійшов обвинувальний акт у відношенні ОСОБА_5 за ст. 368 ч.3 КК України. Ухвалою Глухівського міськрайонного суду від 12 травня 2017 року у вказаній справі призначено підготовче судове засідання. В судовому засіданні прокурор просив призначити справу до судового розгляду та згідно наданого суду списку викликати в судове засідання свідків. Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_4 в суді не заперечували проти призначення справи до розгляду, але просили не викликати до суду свідків, посилаючись на те, що судом не вирішувалося питання щодо обсягу дослідження доказів у справі. Вивчивши матеріали справи та заслухавши думку учасників судового розгляду, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт необхідно повернути прокурору з огляду на таке. Так, кримінальне провадження підсудне Глухівському міськрайонному суду. За змістом положень ч.4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, й він повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 цього Кодексу. При цьому обвинувачення згідно п.13 ч.1 ст. 3 КПК України - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом. А за правилами ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, при цьому виклад фактичних обставин кримінального правопорушення і формулювання висунутого обвинувачення повинні бути конкретними з метою забезпечення права обвинуваченого на захист.
Однак, суд вважає, що складений щодо ОСОБА_5 обвинувальний акт не відповідає вимогам, що містяться в п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, яким, зокрема, передбачено, що обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (п.5 ч.2 ст. 291 КПК України).
При цьому, формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.
Разом з тим, з викладених в обвинувальному акті фактичних обставин, як вважає їх встановленими сторона обвинувачення, та формулювання обвинувачення вбачається, що начальник Глухівського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Сумській області ОСОБА_5 , будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, вимагав та 09 лютого 2017 року одержав від ОСОБА_7 як представника ОСОБА_8 неправомірну вигоду в сумі 500 доларів США. Разом з тим, відповідно до правової кваліфікації кримінального правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_5 , той підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, тобто, одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе, за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду та в інтересах третьої особи, будь-якої дії з використанням наданої йому влади та службового становища, кваліфікуючими ознаками якого є одержання неправомірної вигоди службовою особою, яка займає відповідальне становище. В той же час, за змістом частини третьої статті 368 КК України кримінальна відповідальність настає за вчинення діяння, передбаченого частиною першою або другою цієї статті (у випадку прийняття пропозиції, обіцянки або одержання службовою особою неправомірної вигоди, а так само прохання надати таку вигоду для себе чи третьої особи за вчинення чи невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища; та вчинення діяння, передбаченого частиною першою цієї статті, предметом якого була неправомірна вигода у значному розмірі), предметом якого була неправомірна вигода у великому розмірі або вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище, або за попередньою змовою групою осіб, або повторно, або поєднане з вимаганням неправомірної вигоди. Однак, фактично звинувачуючи ОСОБА_5 ще й у вимаганні неправомірної вигоди, сторона обвинувачення не зазначає про це у правовій кваліфікації його дій. При цьому, і в обвинувальному акті міститься посилання на те, що ОСОБА_5 , якого раніше 28.03.2017 р. було повідомлено про підозру за ч.3 ст. 368 КК України, тобто, вимагання та отримання неправомірної вигоди службовою особою, повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри 28.04.2017 р. у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч.3 КК України, тобто, вимагання та отримання неправомірної вигоди службовою особою, яка займає відповідальне становище. Також всупереч вимог ст.ст. 291, 293 КПК України до обвинувального акту не додано розписку захисника про отримання копії обвинувального акта. До того ж, в обвинувальному акті, складеному у відношенні ОСОБА_5 , слідчим викладено не формулювання обвинувачення, а лише зміст підозри та правова кваліфікація кримінального правопорушення, в якому той підозрювався, а саме, що той підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України. А відповідно до п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісний і повний її захист і, як наслідок, має бути беззаперечною підставою для скасування вироку.
Зокрема, в рішенні Європейського Суду з прав людини від 26.06.2008 р. у справі «Ващенко проти України» зазначено, що «обвинувачення» для цілей пункту 1 статті 6 може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру. А в рішенні від 25.07.2000 р., ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п.«b» ч.3 ст.6 конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».
Суддя