Справа № 1-991/2010
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.10.2010 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий суддя - Бобкова Н. В. ,

при секретарі Єрмійчук А. В.,

за участю прокурора - Савченка В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу по обвинуваченню

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, українця, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3, одруженого, маючого на утриманні трьох малолітніх дітей, приватного підприємця, прож. в ІНФОРМАЦІЯ_4, б. 47/1 кв.96, раніше не судимого,-

за ст. 172 ч.1 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 вчинив грубе порушення законодавства про працю, за наступних обставин.

Згідно пункту 6 статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообовязковим соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних. приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних витрат та допомоги, що е основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму. встановленого законом.

Крім того, в пункті 1 статті 67 Конституції України вказано, що кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно статті 21 КЗпП України трудовий договір, це угода між працівником і власником підприємства, установи. організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Крім того, згідно п. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобовязань щодо оплати праці.

Згідно статті 253 КЗпП України, особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах. організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообовязковому державному соціальному страхуванню.

Згідно статті 254 КЗпП України, основними джерелами коштів загальнообовязкового державного соціального страхування є внески власників підприємств, установ, організацій або уповноважених ними органів чи фізичної особи, працівників. Бюджетні та інші джерела коштів, необхідні для здійснення загальнообовязкового державного соціального страхування, передбачаються відповідними законами з окремих видів загальнообовязкового державного соціального страхування.

Приватний підприємець ОСОБА_1 здійснює свою господарську діяльність на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, який 20.05.2002 р. зареєстрований відділом державної реєстрації Білоцерківської міської ради.

Приватний підприємець ОСОБА_1 в період часу з жовтня 2009 р. по липень 2010 р. використовував найману працю вісімнадцяти працівників в пекарні, що знаходиться по вул. 1-ша Радгоспна, 5 в м. Білій Церкві, а саме: ОСОБА_2 (з кінця жовтня 2009 р. по 01 червня 2010 р.), ОСОБА_3 . (з кінця жовтня 2009 р. по 01 березня 2010 р.), ОСОБА_4 (з кінця жовтня 2009 р. по 01 липня 2010 р.), ОСОБА_5 (з вересня 2009 р. по 12 липня 2010 р.), ОСОБА_6 (з 01.12.2009 р. по 01.07.2010 р.), ОСОБА_7 (з 01.12.2009 р. по 01.07.2010 р.), ОСОБА_8 (з 01.12.2009 р. по 01.04.2010 р.), ОСОБА_9 (з 01.12 .2009 р. по 01.04.2010 р.), ОСОБА_10 (з 01.12.2009 р. по 01.04.2010 р.), ОСОБА_11 (з 01.12.2009 р. по 01.04.2010 р. ), ОСОБА_12 (з 01.12.2009 р. по 01.07.2010 р.), ОСОБА_13 (з 01.12.2009 р. по 01.07.2010 р.), Яценко (з 01.2010 р. по 01.07.2010), ОСОБА_14 (з 01.10.2009 р. по 01.04.2010 р.), ОСОБА_15 (з 17.04.2010 р. по 0І.01.07.2010 р.), ОСОБА_16 (з 17.04.2010 р. по 01.07.2010 р.), ОСОБА_17 ( з 01.05.2010 р. по 12.07.2010 р.) та ОСОБА_18 (з 10.06.2010 р. по 12.07.2010 р.), чим порушив вимоги ч. 2 ст. 2 КЗпП України, якою визначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою та ст. 21 КЗпП України, якою визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Крім цього, в порушення вимог ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України за № 836 від 26.07.1996 р., якими визначено, що громадянам які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 5,2 грн., жодному із працівників, ОСОБА_1 не виплачував доплату за працю на території радіоактивного забруднення.

Працюючи без оформлення трудових відносин, вказані працівники отримували у ОСОБА_1 заробітну плату, при цьому, внески на соціальне страхування наведених працівників та сплату відповідних податків на них ОСОБА_1 не здійснював, що є грубим порушенням вимог ст. 254 КЗпП України.

Допитаний в судовому засідання підсудний ОСОБА_1 вину у скоєнні інкримінованого йому злочині визнав повністю, ствердив обставини його скоєння, зазначені в обвинуваченні. Вказав при цьому, до дійсно, приватним підприємцем, здійснює свою господарську діяльність на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, який 20.05.2002 р. зареєстрований відділом державної реєстрації Білоцерківської міської ради. В період часу з жовтня 2009 р. по липень 2010 р. використовував найману працю вісімнадцяти працівників зазначених в обвинуваченні, в пекарні, що знаходиться по вул. 1-ша Радгоспна, 5 в м. Білій Церкві, при цьому не виплачував доплату за працю на території радіоактивного забруднення.

Працюючи без оформлення трудових відносин, вказані працівники отримували у нього заробітну плату, при цьому, внески на соціальне страхування наведених працівників та сплату відповідних податків на них він не здійснював.

У скоєному чистосердечно розкоюється, просить суворо не карати і не позбавляти волі.

Визнаючи себе повністю винним у скоєнні вищевказаних дій, ОСОБА_1 в силу ч.3 ст.299 КПК України просив суд не досліджувати докази по справі, зібрані досудовим слідством. З врахуванням наведеного суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, оскільки вони не оспорюються підсудним, права та наслідки вказаної відмови при цьому йому детально роз'яснено.

Кваліфікацію дій ОСОБА_1 органами досудового слідства за ст.172 ч.1 КК України суд рахує вірною, оскільки він скоїв грубе порушення законодавства про працю.

Призначаючи міру покарання підсудному, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини справи.

Обставинами, що пом'якшують покарання підсудному, суд враховує його щире каяття - ОСОБА_1 повністю визнав свою вину та дійсно готовий нести передбачену законом відповідальність, сприяння слідству, позитивну характеристику, наявність на утриманні трьох дітей.

З врахуванням всіх вищезазначених обставин та думки прокурора стосовно виду покарання для підсудного, суд рахує, що останньому доцільно призначити покарання у вигляді штрафу в дохід держави.

Речові докази по справі - відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 321-324 КПК України, суд

З А С У Д И В :

ОСОБА_1 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 172 ч.1 КК України та призначити покарання у вигляді штрафу в сумі 50 (п'ятидесяти) неподаткових мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п'ятдесят) грн.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_1 до вступу вироку в законну силу залишити попередній - підписку про невиїзд з постійного місця проживання.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Київської області протягом 15 діб з моменту проголошення всіма учасниками процесу, через Білоцерківський міськрайонний суд.

Суддя: Бобкова Н. В. ,