Номер провадження: 11-сс/785/294/17
Номер справи місцевого суду: 522/3051/17
Головуючий у першій інстанції Терзі
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.03.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

за участю

секретаря: ОСОБА_4 ,

прокурора: ОСОБА_5 ,

заявника: ОСОБА_6 ,

захисника заявника: адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеса від 17 лютого 2017 року, якою у рамках кримінального провадження №0000574 від 22.07.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС першого слідчого відділу управління прокуратури Одеської області ОСОБА_8 , погодженого прокурором відділу 15/17 прокуратури Одеської області ОСОБА_5 , про арешт майна,-

встановив
Оскарженою ухвалою, у рамках кримінального провадження №0000574 від 22.07.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, було задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС першого слідчого відділу управління прокуратури Одеської області ОСОБА_8 , погодженого прокурором відділу 15/17 прокуратури Одеської області ОСОБА_5 про арешт майна, яке виявлено та вилучено під час проведення обшуку приміщень за адресою: АДРЕСА_1 та яке зазначено в резолютивній частині ухвали.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання слідчого, слідчий суддя послався на правові підстави, які вказують на можливість накладення арешту на майно, оскільки на думку слідчого судді воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України та є речовим доказом і прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на вищевказане майно.

На ухвалу слідчого судді ОСОБА_6 подана апеляційна скарга, в якій він зазначає, що оскаржувана ухвала винесена з істотними порушеннями кримінального процесуального закону та висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, апелянт зазначає, що його, як власника майна належним чином про розгляд клопотання слідчого повідомлено не було та проведено судове засідання без його участі.

Крім того, на думку апелянта, до клопотання прокурора не надано належних доказів, які б підтверджували, що на вилученому майні могли зберегтись сліди злочину та воно може бути знаряддям злочину, а також не обґрунтована мета накладення арешту на майно з посиланням на конкретні докази.

Разом з цим, апелянт наголошує, що слідчим суддею не надана належна оцінка тим обставинам, що кримінальне провадження по якому проводився повторний обшук, стосувалось службових осіб Ізмаїльської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області та по цьому провадженню наявні судове рішення слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду та апеляційного суду Одеської області, якою у задоволенні клопотання прокурора було відмовлено.

Просить ухвалу слідчого судді, скасувати та прийняти нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна - відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; заявника, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню, виходячи з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого у кримінальному провадженні та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі і при вирішення питання про накладення арешту на майно, слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно до вимог ч.1 ст.172 КПК України, клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Разом з тим, слідчий суддя, який розглядав клопотання, не дотримався зазначених вище вимог кримінального процесуального закону, не прийняв належних заходів щодо повідомлення власника майна, на яке слідчий просив накласти арешт чи його представника про розгляд клопотання слідчого та провів судовий розгляд за відсутності власника майна, чим порушив його право на участь в розгляді зазначеного клопотання, про що правильно було зазначено в апеляційній скарзі.

Зазначені апелянтом в апеляції обставини щодо розгляду клопотання слідчого за відсутності власника майна є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке у відповідності до положень ст.409 та 412 КПК України слугують підставою для скасування постановленої за результатами розгляду клопотання слідчого ухвали районного суду.

Щодо розгляду апеляційним судом клопотання слідчого про накладення арешту на майно по суті, колегія суддів приходить до наступного.

У відповідності до вимог ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд в тому числі повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як вбачається з клопотання слідчого та долучених до нього матеріалів, предметом правопорушень, передбачених ч.3 ст. 191 та ч.2 ст.364 КК України, по кримінальному провадженню, у рамках якого було розглянуто клопотання прокурора є задекларована пільга на загальну суму ПДВ - 14,2 млн. грн., яка як зазначає орган досудового розслідування, була отримана підприємствами, згідно зі звітами про суми податкових пільг поданих підприємствами - сільгоспвиробниками, а саме: ТОВ «Лоза Новоозерного» на суму 6,3 млн. грн.; ПП «МВ-Фрукт» на суму 3,7 млн. грн.; ПП «Ді-Ас» на суму 2,4 млн. грн.; ТОВ «Зелений капітал» на суму 0,9 млн. грн.; та ТОВ «Агростарт плюс» на суму 0,9 млн. грн., у результаті нібито проведеної реалізації «власної продукції» соняшнику та винограду за 2015 рік, зазначеними в клопотанні слідчого та оскаржуваній ухвалі підприємствами за допомогою службових осіб Ізмаїльської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області.

При цьому слідчий у клопотанні зазначив, що вилучене в ході проведення обшуку предмети та речі є знаряддями вчинення кримінального правопорушення та зберегли на собі його сліди, мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Однак долучені до клопотання матеріали взагалі не містять звітів жодного з зазначених у клопотанні підприємств щодо суми податкових пільг (код пільги 14010450) та інших документів, які вказують на заявлення та отримання цими підприємствами податкової пільги.

В судовому засіданні апеляційного суду власник вилученого майна - ОСОБА_6 пояснив, що дійсно він здійснює підприємницьку діяльність та співпрацює з рядом інших підприємств, як на території України так і на території іноземних держав. При цьому займається інвестиційним консалтингом у сфері сільського господарства, а саме надає сільськогосподарським підприємствам та фермерським господарствам послуги консультативного характеру, складає бізнес плани та здійснює інші дії, пов`язані з розвитком та діяльністю цих підприємств. Крім того зазначив, що він є керівником та засновником ряду сільськогосподарських підприємств, які в тому числі були придбані ним в 2016 році, перевірка яких податковою інспекцією взагалі не проводилася, а зазначені підприємства взагалі не отримували податкових пільг, а лише сплачували до державного бюджету України податки.

Також ОСОБА_6 категорично заперечив свою причетність до зазначеного кримінального правопорушення, яке розслідується у відношенні посадових осіб Ізмаїльської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області та послався на те, що як такого заявника, на підставі заяви якого було відкрито кримінальне провадження взагалі не існує, про що відомо прокурору.

Крім того зазначив, що вилучене в ході проведення обшуку майно, а саме речі, предмети та документи належать йому особисто, в тому числі частина з них перебувала у його тимчасовому користуванні.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор не зміг обґрунтувати твердження слідчого та надати відповідні докази, на підтвердження обставин, на які послався слідчий у клопотанні, в тому числі підтвердити факт отримання вказаними в оскаржуваній ухвалі підприємствами податкових пільг, що може вказувати на вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, апелянтом в судовому засіданні апеляційного суду була надана довідка Ізмаїльської об`єднаної ДПІ ГУ ДФС в Одеській області, з якої вбачається, що підприємством ТОВ «Оріон», керівником якого він є, по деклараціям з ПДВ за період 2014 - 2015 років не заявлялось та не відшкодовувалось суми до бюджетного відшкодування на розрахунковий рахунок відповідно до ст. 200 Податкового кодексу України, а долучені до клопотання слідчим матеріали, взагалі не містять даних про отримання жодним з сільськогосподарських підприємств, які зазначені у клопотанні слідчого, податкової пільги.

Разом з тим, прокурором в судовому засіданні апеляційного суду жодним чином не було спростовано дану інформацію та не надано жодного доказу на спростування доводів апеляційної скарги заявника та належного обгрунтування клопотання слідчого.

Розглядаючи клопотання про арешт майна, слідчий суддя районного суду не дав належної оцінки його невідповідності вимогам кримінального-процесуального закону та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставини провадження, в тому числі, за відсутності постанови слідчого про визнання вилученого майна речовим доказом, належним чином своє рішення не обгрунтував і за відсутності доказів на підтвердження відношення цього майна до кримінального провадження, у рамках якого був проведений обшук, не зазначив підстави, які надавали йому можливість стверджувати про те, що вилучене майно є речовим доказом.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що розглядаючи клопотання про арешт майна, слідчий суддя не надав належної оцінки його невідповідності вимогам кримінального-процесуального закону та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставини провадження.

Аналіз клопотання слідчого про накладення арешту на майно та долучені до нього матеріали кримінального провадження дають підстави для висновку, що клопотання не відповідає вимогам закону. Зокрема, в ньому не наведені підстави, якими слідчий обґрунтовує необхідність арешту майна, які, в свою чергу, не відповідають матеріалам кримінального провадження. Крім того, в клопотанні конкретно не зазначено, що саме під час досудового розслідування встановлено, підстави які б обґрунтовували вчинення посадовими особами ДПІ в Ізмаїльському районі, інкримінованих кримінальних правопорушень.

Також до клопотання слідчого не додано жодних доказів, які б підтверджували, що на тимчасово вилученому майні могли зберегтись сліди злочину та воно може бути знаряддям злочину та в порушення вимог ч. 2 ст. 171 КПК України, не зазначені підстави, на підставі яких необхідно накласти арешт на майно.

Апеляційний суд з урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів вважає, що такий підхід органу досудового розслідування щодо ініціювання питання про накладення арешту на майно, яке не є предметом кримінального правопорушення, в тому числі і речовим доказом, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону та практиці Європейського суду з прав людини.

При цьому апеляційний суд приймає до уваги дані щодо повторного розгляду клопотання про арешт цього ж майна, що підтверджено наданими апелянтом до апеляційної скарги копії судових рішень, а саме ухвали слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.07.2016 року, якою було відмовлено у задоволенні клопотання про накладення арешту та ухвали апеляційного суду Одеської області від 11.08.2016 року, якою апеляційна скарга прокурора на зазначену вище ухвалу слідчого судді була залишена без задоволення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що під час розгляду клопотання слідчого про арешт майна, зазначеного в резолютивній частині оскаржуваної ухвали та при винесенні ухвали про задоволення зазначеного клопотання, слідчим суддею була допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які потягли за собою передчасне та необґрунтоване рішення слідчого судді.

З огляду на зазначене, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з прийняттям нової ухвали, у відповідності до вимог ч.1 ст.173 КПК України, про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно, оскільки клопотання не відповідає вимогам ст.171 КПК України та в ньому не міститься обставин, які обґрунтовують підстави та необхідність накладення арешту на майно, і повернення тимчасово вилученого майна особі, у якої воно було вилучено, як те передбачено вимогами ч.3 ст.173 КПК України.

Керуючись ст.ст. 167-173, 376, 405, 407, 409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд Одеської області,-

постановив
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеса від 17 лютого 2017 року, якою у рамках кримінального провадження №0000574 від 22.07.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, було задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС першого слідчого відділу управління прокуратури Одеської області ОСОБА_8 , погодженого прокурором відділу 15/17 прокуратури Одеської області ОСОБА_5 про арешт майна, яке виявлено та вилучено під час проведення обшуку приміщень за адресою: АДРЕСА_1 та яке зазначено в резолютивній частині ухвали - скасувати.

Прийняти нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС першого слідчого відділу управління прокуратури Одеської області ОСОБА_8 , погодженого прокурором відділу 15/17 прокуратури Одеської області ОСОБА_5 про арешт майна, яке виявлено та вилучено під час проведення обшуку приміщень за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Вилучене майно повернути особі, у якої воно було вилучене.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_1 . ОСОБА_9 .