В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 300/690/15-к

Провадження № 1-кп/300/12/2017

16.01.2017 р. смт.Воловець
Воловецький районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді ОСОБА_1 , із секретарем ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , представника потерпілої ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , з середньою освітою, не судимого, у вчиненні злочину передбаченого ч.2 статті 286 КК України, ВСТАНОВИВ:
24 липня 2014 року близько 01.30 години обвинувачений ОСОБА_4 , керуючи технічно справний легковим автомобілем марки ВАЗ 2105, реєстраційний номер НОМЕР_1 , по автодорозі Н. Ворота Колочава Буштино, рухаючись головною дорогою в напрямку с. Буштино, біля будинку №92 в с. Синевир Міжгірського району Закарпатської області, грубо порушуючи вимоги п.1.2, п. 2.3.б, 11.3, 12.1, 12.2, 12.3 та п.12.4 Правил дорожнього руху, не обрав безпечної швидкості руху керованого ним транспортного засобу, рухаючись у межах населеного пункту зі швидкістю не менше 65-72 км/год, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним у темну пору доби, не обрав безпечну швидкість руху, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб, не дотримався обов`язку бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, де на правосторонньому заокругленні дороги допустив виїзд за межі дорожнього полотна проїжджої частини дороги, з`їхав у яр з лівої сторони по руху, внаслідок чого керований ним транспортний засіб зіткнувся із залізобетонною водостічною трубою.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки ВАЗ 2105 ОСОБА_8 , який сидів на передньому пасажирському сидінні салону зазначеного транспортного засобу, отримав згідно з висновками судово-медичних експертиз №36 від 28.08.2014 року та №107 від 28.08.2014 року тяжкі тілесні ушкодження небезпечні в момент заподіяння у виді: тупої травми голови, яка супроводжувалася забоєм головного мозку, субарахноїдальним крововиливом, субдуральною та внутрішньошлунковою гематомами, переломами основи та склепіння черепа, що ускладнилася набряком та вклиненням речовини головного мозку, які виникли від виступаючих частин салону даного автомобіля і знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого ОСОБА_8 .
Обвинувачений ОСОБА_4 грубо порушив вимоги пунктів 1.2, 2.3.б., 11.3., 12.1., 12.2., 12.3., та пункту 12.4. Правил дорожнього руху, якими закріплено, зокрема:
п. 1.2. В Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів;
п. 2.3.б. Бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати
2
на її зміну;
п. 11.3. На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу;
п. 12.1. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;
п. 12.2. У темну пору доби швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги;
п. 12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинення транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;
п. 12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.
Невиконання обвинуваченим ОСОБА_4 вищезазначених пунктів Правил дорожнього руху знаходиться в причинному зв`язку з виникненням та наслідками дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої потерпілий ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження небезпечні в момент заподіяння від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 о 07.00 год. в Міжгірській центральній районній лікарні.
Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 винуватим себе у кримінальному правопорушенні не визнав та показав, що 24.07.2014 року близько 01.30 год. на своєму легковому автомобілі ВАЗ 2105, разом з пасажирами потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , повертався з с. Синевир, де був на вечірці Вінки, що за місцевим звичаєм проводиться перед весіллям, до с. Колочава. У с. Синевир йому назустріч виїхав мотоцикл, який засліпив його світлом фари. Переключивши світло фар на ближнє він звернув убік, проїхав 10-15 метрів своєю смугою руху, але побачив, що мотоцикліст продовжує рух йому назустріч. Щоб уникнути зіткнення, коли відстань між ними була п`ять метрів, він різко викрутив кермо вліво, але не справився з керуванням, автомобіль занесло в кювет, де він вдарився у залізобетону водостічну трубу, а мотоцикліст проїхав. Під час удару в водостічну трубу відкрилася передня права дверка, і з салону автомобіля випав потерпілий ОСОБА_8 , якому він після зупинки намагався надати першу допомогу. Вважає, що його вини у дорожньо-транспортній події немає, оскільки він діяв в умовах аварійної ситуації, що виникла не з його вини, смерть потерпілого є наслідком нещасного випадку, просив його виправдати. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 не визнав, проте частину моральної шкоди спричиненої джерелом підвищеної небезпеки в розмірі 10000 гривень добровільно компенсував потерпілій.
Потерпіла ОСОБА_6 в суді показала, що внаслідок дорожньо-транспортної події, яка сталася з вини обвинуваченого ОСОБА_4 , загинув її син ОСОБА_8 . У результаті його смерті вона зазнала моральної шкоди, значно погіршився стан її здоров`я. Просила суворо покарати обвинуваченого, цивільний позов про відшкодування шкоди спричиненої злочином просила задовольнити.
Допитавши обвинуваченого, потерпілу, свідків кримінального правопорушення, дослідивши матеріали кримінального провадження, та оцінивши всі докази в їх сукупності суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 статті 286
3
КК України доведена повністю зібраними доказами.
Допитаний свідок ОСОБА_9 , який їхав тієї ночі на задньому сидінні автомобіля ВАЗ 2105 разом з обвинуваченим та потерпілим ОСОБА_8 , як пасажир показав, що проїжджаючи с. Синевир він бачив світло фар зустрічного транспорту, схожого на мотоцикл, проте в той час розмовляв по мобільному телефону, а тому не звернув на це уваги. Внаслідок дорожньо-транспортної події вдарився головою в салоні автомобіля та знепритомнів.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 показали, що не бачили самої дорожньо-транспортної пригоди, оскільки приїхали на місце ДТП пізніше, коли обвинувачений ОСОБА_4 намагався надати потерпілому від ОСОБА_8 першу необхідну допомогу.
Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які їхали за обвинуваченим з інтервалом 5-10 хвилин показали, що мотоцикла чи іншого транспортного засобу, який би рухався в зустрічному напрямку, не бачили.
Свідок ОСОБА_12 показав, що виїхав з місця вечірки на 5-10 хвилин пізніше від інших, а тому не бачив дорожньо-транспортної події. Допомагав транспортувати потерпілого ОСОБА_8 до лікарні, якого на півдороги до смт. Міжгір`я перенесли в машину швидкої допомоги, що вже їхала назустріч, яка і повезла потерпілого в Міжгірську лікарню. Мотоцикла по дорозі не зустрічав.
Відповідно до висновку експерта №22/197 від 29.08.2014 року, в даній дорожній обстановці водій автомобіля ВАЗ-2105 ОСОБА_4 повинен був діяти у відповідності до п.12.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України. Оскільки водій автомобіля перебував у аварійній обстановці, оцінка його дій потребує визначення можливості у водія зберегти контроль за рухом транспортного засобу в умовах позаштатної ситуації, тобто потребує психофізіологічних якостей водія, набутих ним навиків по керуванню транспортним засобом, професійної майстерності, можливості здійснення необхідних дій в екстрених ситуаціях тощо, тобто виходить за межі компетенції експерта-автотехніка, оскільки потребує повного аналізу всіх матеріалів справи, в тому числі всіх учасників ДТП, і може бути виконана органами слідства (судом) самостійно. Виходячи з вихідних даних, які побудовані слідством виключно за версією ОСОБА_4 , з технічної точки зору водій знаходився в аварійній ситуації.
Згідно з п.2 висновку експерта № 10/11від 10 лютого 2016 року, якщо водій автомобіля ВАЗ 2105 до наїзду на залізобетонну опору застосував екстрене гальмування і автомобіль в загальмованому стані подолав 18 м по ґрунтовому покритті і 17,5 м по асфальтному покритті, то швидкість автомобіля на момент застосування водієм екстреного гальмування в умовах даної пригоди становила не менше 65-72 км/год.
У п.5 зазначеного висновку зазначається, що з моменту реагування водія на небезпеку до початку зміни напрямку автомобіль проїде відстань 16,6-20 м, навіть не враховуючи швидкість зустрічного мотоцикла, що вказує на те, що покази водія стосовно відстані між його автомобілем і зустрічним транспортним засобом (мотоциклом) п`ять метрів, в момент прийняття ним рішення про відворот вліво, є технічно неспроможним.
Винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України доведена також іншими дослідженими під час розгляду справи матеріалами кримінального провадження, зокрема:
- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та транспортного засобу від 24.07.2014 року із схемою та фототаблицею (а.с.5-19), в якому зафіксовано вигляд автомобіля ВАЗ 2105, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 на місці події після дорожньо-транспортної пригоди, його розташування;
4
- висновком експерта №36 від 28.08.2014 року (а.с.99-104), згідно з яким смерть потерпілого ОСОБА_8 настала від тупої травми голови, яка супроводжувалася забоєм головного мозку, субарахноїдальним крововиливом, субдуральною та внутрішньошлуночковою гематомами, переломом основи та склепіння черепа, що ускладнилося набряком та вклиненням речовини головного мозку, що і стало безпосередньою причиною його смерті. Вказані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупих твердих предметів по ударному механізму дії, якими могли бути виступаючі частини салону автомобіля. Дані тілесні ушкодження виникли прижиттєво і кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження і мають прямий причинний зв`язок з настанням смерті.
Відповідно до протоколу медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння № 116 від 24.07.2014 року, що проводився після ДТП у Міжгірській ЦРЛ, обвинувачений ОСОБА_4 на час огляду був тверезий.
Під час розгляду справи обвинувачений ОСОБА_4 заперечував свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст. 286 КК, та стверджував про те, що безпосередньою причиною дорожньо-транспортної пригоди була аварійна ситуація, яка виникла внаслідок засліплення його світлом фари мотоциклу, який рухався йому назустріч. Суд перевірив версію обвинуваченого щодо обставин ДТП, причиною якого він зазначив рух назустріч мотоциклу який засліпив його світлом фар.
Із досліджених судом фактичних обставин у справі суд не встановив наявність на автодорозі зустрічного транспорту перед ДТП. Показання єдиного свідка ДТП ОСОБА_9 , який сидів на задньому сидінні автомобіля ВАЗ 2105, не можуть братися судом до уваги через те, що свідок не зміг ствердно підтвердити який саме транспортний засіб рухався назустріч, а факт засліплення світлом фар обвинуваченого не підтвердив, оскільки під час руху автомобіля розмовляв по мобільному телефону. З показань цього свідка не встановлено також причин ДТП. Свідок у суді показав, що внаслідок ДТП знепритомнів від удару, якого отримав у салоні автомобіля, проте наявність тілесних ушкоджень заперечив. З огляду на стосунки свідка та обвинуваченого суд критично оцінює правдивість його показань.
Інші допитані свідки, зокрема ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які їхали за обвинуваченим з певним інтервалом часу, зокрема 5-10 хвилин, не підтвердили обставин, щодо зустрічного транспорту, який міг їхати назустріч обвинуваченому, в тому числі мотоцикла.
Ця версія обвинуваченого була також предметом дослідження експерта, який у висновку № №10/11 від 10.02.2016 року зазначив, що покази водія щодо зустрічного транспортного засобу є технічно неспроможними.
Таким чином, твердження обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що він діяв в умовах аварійної ситуації, так як його під час керування автомобілем засліпило світло фари зустрічного мотоцикла, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження, та спростовуються вищезазначеними показами свідків, а також висновком додаткової автотехнічної експертизи №10/11 від 10.02.2016 року.
Зважаючи на обсяг та характер фактичних обставин, встановлених у справі, суд відкидає висунуті обвинуваченим ОСОБА_4 на свій захист доводи про те, що перед ДТП він діяв в умовах аварійної ситуації, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи та суперечать їм.
Суд не бере до уваги твердження захисника обвинуваченого про те, що експерт, який проводив автотехнічну експертизу №10/11 від 10.02.2016 року неправильно визначив гальмівний шлях автомобіля ВАЗ 2105, додавши до нього шлях юзу автомобіля, що вплинуло на визначення швидкості автомобіля на момент застосування водієм екстреного гальмування. З висновку експерта випливає, що гальмівний шлях
5
це відстань, яку пройшов транспортний засіб від моменту приводу в дію гальмівного пристрою до повної зупинки, а юз це гальмівний слід автомобіля на дорозі, який є частиною гальмівного шляху.
На підставі досліджених доказів та встановлених фактичних обставин справи суд визнав, що безпосередньою причиною дорожньо-транспортної пригоди є порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху України, що знаходяться в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, та наслідками у виді смерті потерпілого ОСОБА_8 , а тому дії обвинуваченого ОСОБА_4 правильно кваліфіковано за ч.2 статті 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів (ч.2 статті 65 КК України).
Обставин, що обтяжують покарання суд не встановив.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, в результаті якого загинула людина. Суд також бере до уваги те, що обвинувачений своїми діями вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжке.
Судом враховується також та обставина, що вчинений обвинуваченим злочин є необережним.
Обставиною, що пом`якшує покарання є добровільне відшкодування потерпілій частини заподіяної злочином моральної шкоди в сумі 10 000 гривень.
Суд бере до уваги обставини, які характеризують особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем проживання, його минуле, зокрема, те, що ОСОБА_4 вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, після вчинення дорожньо-транспортної події вживав заходів для доставлення потерпілого до лікарні, після вчинення злочину обвинувачений створив сім`ю, має на утриманні вагітну дружину, що підтверджено довідкою з Міжгірської ЦРЛ.
Разом з тим, суд враховує, що згідно з чч. 2, 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, що містяться в п. 20 постанови № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму ВСУ від 19 грудня 2008 року № 18, при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.
6
Суд вважає, що всі наведені обставини справи та дані про особу обвинуваченого є достатніми підставами для призначення йому покарання у розмірі, наближеному до мінімального, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, та у даному випадку, для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Відповідно до ч.2 ст. 416 КПК України при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.
З матеріалів провадження встановлено, що вироком Міжгірського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2014 року обвинуваченого ОСОБА_4 було засуджено за вчинення цього ж злочину за ч.2 ст. 286 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на два роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки.
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 11 березня 2015 року було частково задоволено апеляції прокурора, та представника потерпілої, вказаний вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_4 було скасовано лише з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме ст. 412 КПК України, а справу призначено на новий розгляд у суді першої інстанції.
При цьому в апеляції представника потерпілої та прокурора ставилось питання про скасування вироку через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки вважали, що за вчинення злочину передбаченого ч.2 ст. 286 КК України до обвинуваченого слід застосувати покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки.
Разом із тим, зі змісту ухвали апеляційного суду від 11 березня 2015 року убачається, що апеляційним судом в ухвалі не вказувалось на невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого ОСОБА_4 , а також на необхідність посилення покарання у межах санкцій ч.2 ст. 286 КК України.
При новому судовому розгляді кримінального провадження вироком Воловецького районного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року обвинуваченого ОСОБА_4 було визнано винуватим у вчиненні цього ж злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, і призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки.
В подальшому ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 21 червня 2016 року було частково задоволено апеляції обвинуваченого, захисника та прокурора, зазначений вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_4 було скасовано лише з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, призначено новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.
При цьому, в апеляції обвинуваченого та захисника ставилось питання про скасування вироку і постановлення нового, за яким просили обвинуваченого виправдати, в апеляції прокурора ставилось питання про скасування вироку в частині призначення покарання та ухвалення нового вироку, яким призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням керувати транспортними засобами строком на три роки.
7
Зі змісту ухвали апеляційного суду від 21 червня 2016 року убачається, що апеляційним судом в ухвалі не вказувалось на невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого ОСОБА_4 , а також на необхідність посилення покарання у межах санкцій ч.2 ст. 286 КК України.
Таким чином, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, з врахуванням вимог ч.2 ст. 416 КПК України, суд вважає, що не допускається посилення покарання яке було призначено обвинуваченому за вироком Міжгірського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2014 року в цій справі, при новому розгляді справи в суді першої інстанції.
Вирішуючи цивільний позов потерпілої про відшкодування моральної шкоди завданої злочином в розмірі 400 000 гривень суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 2 ст.1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її батькам.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що в результаті ДТП, що сталася з вини обвинуваченого ОСОБА_4 загинув син потерпілої ОСОБА_8 . Внаслідок втрати смерті сина потерпіла зазнала значних моральних страждань, для відновлення її психологічного та фізичного здоров`я потрібен значний час та зусилля, згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ № 0733798 від 12.12.2016 року потерпіла ОСОБА_6 є інвалідом третьої групи. За висновком МСЕК їй рекомендовано обмеження психоемоційних навантажень до 2019 року.
Суд, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, виходячи з вимог розумності і справедливості, дійшов висновку, що справедливим обґрунтованим і достатнім є розмір відшкодування завданої потерпілій моральної шкоди в сумі 250 000 гривень.
Процесуальні витрати в сумі 368 гривень 94 копійки за проведення судових експертиз підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави на підставі ст. 124 КПК України.
Речові докази: легковий автомобіль марки ВАЗ 2105 реєстраційний номер НОМЕР_2 червоного кольору, підлягає поверненню ОСОБА_4 , диск CD-R для лазерних систем зчитування об`ємом 700 мб марки «Verbatim» із відеозаписом, залишити в матеріалах справи.
Керуючись статтями 371, 374 КПК України, суд, ЗАСУДИВ:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 статті 286 КК України і призначити йому покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.
На підставі статті 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, встановивши для нього іспитовий строк тривалістю два роки.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 про відшкодування шкоди завданої злочином задовольнити частково.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди від злочину 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави
8
процесуальні витрати в сумі 368 (триста шістдесят вісім) гривень 94 копійки за проведення судових експертиз.
Речові докази: легковий автомобіль марки ВАЗ 2105 реєстраційний номер НОМЕР_2 червоного кольору, повернути ОСОБА_4 , диск CD-R для лазерних систем зчитування об`ємом 700 мб марки «Verbatim» із відеозаписом, залишити в матеріалах справи.
На вирок може бути подано апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції.
Головуючий ОСОБА_1