Справа № 185/9369/16-к
Провадження № 1-кп/185/63/17
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 лютого 2017 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю прокурора ОСОБА_2 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Павлоград матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000009 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Миргород, Полтавської області, громадянина України, освіта вища, розлученого, який займається творчою діяльністю та має дохід, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:
Відповідно до наказу начальника 356 військового представництва № 23 від 16 квітня 2010 року майора ОСОБА_3 , призначеного наказом Міністра оборони України № 270 від 01 квітня 2010 року на посаду начальника групи 356 військового представництва Міністерства оборони України, який прибув з НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України, місто Харків з 16 квітня 2010 року, зараховано до списків особового складу 356 військового представництва та поставлено на всі види забезпечення.

Відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, вважається день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату, а для військовослужбовців які уклали контракт представником Міністерства оборони України з моменту його підписання.

Відтак, з моменту укладання контракту між ОСОБА_3 та представником Міністерства оборони України ОСОБА_3 набув статусу військовослужбовця Збройних Сил України.

Згідно п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Вимоги ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують кожного захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.

Будучи військовослужбовцем, майор ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 17, 30, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Разом з тим, майор ОСОБА_3 у порушення вимог вищевказаного законодавства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, порушуючи військову дисципліну, з метою ухилитись від несення обов`язків військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без поважних причин вчинив злочин. Майор ОСОБА_3 перебуваючи на посаді начальника групи № НОМЕР_2 військового представництва Міністерства оборони України, яке розташовувалось на території "Адміністративного селища" ІНФОРМАЦІЯ_2 , самовільно залишив територію вищевказаного військового представництва де він проходив військову службу за контрактом.

Відповідно до пп. 7 п. 252 Положення "Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України" вказано якщо військові частини змінили місце дислокації, військовослужбовці зобов`язані прибути до найближчого органу Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або військового комісаріату і діяти відповідно до наказу (розпорядження) відповідного начальника органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України чи військового комісара, що не було зроблено майором ОСОБА_3 при виході його частини до АДРЕСА_3 .

Таким чином, військовослужбовець за контрактом майор ОСОБА_3 проходячи військову службу на посаді начальника групи НОМЕР_2 військового представництва Міністерства оборони України, у порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст.ст. 1, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 17, 30, 37, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, 11 серпня 2016 року, самовільно залишив територію 356 військового представництва Міністерства оборони України. Разом з тим відповідно до витягу із наказу першого заступника Міністра оборони України № 249 від 29 грудня 2015 року, керуючись частиною шостою ст. 26 з урахуванням частини 8 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" колишнього майора ОСОБА_3 начальника групи НОМЕР_2 військового представництва Міністерства оборони України звільнено з військової служби у запас за пунктом "Ж" (у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку) та виключено зі списків особового складу Збройних Сил України.

Такі дії ОСОБА_3 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

31 січня 2017 року між прокурором військової прокуратури Маріупольського гарнізону майором НОМЕР_3 ОСОБА_2 та обвинуваченим ОСОБА_3 була укладена угода про визнання винуватості у відповідності до вимог ст.ст. 468, 469, 472 КПК України, яка була надана в судове засідання.

Згідно даної угоди обвинувачений ОСОБА_3 під час досудового розслідування повністю визнав свою винуватість у зазначеному діянні і визнав обвинувачення в повному обсязі у судовому провадженні.

Сторони погодилися на призначення покарання ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 407 КК України з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, особи винного, який за місцем проходження служби характеризується добре, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, та співпрацю із стороною обвинувачення, його поведінку після вчинення злочинних дій, беззастережне визнання своєї винуватості, із застосування ст. 69, 53 КК України, а саме перейти до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч. 3 ст. 407 КК України за цей злочин, та призначити покарання у вигляді штрафу у розмірі 800 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 13600 (тринадцять тисяч шістсот) гривень.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав свою вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, у вчиненому щиро розкаявся.

Прокурор та захисник просили затвердити угоду.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Згідно п. 2 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий, не допускається.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, яке згідно ст. 12 КК України, є злочином середньої тяжкості.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_3 розуміє, що відповідно до ст. 473 КПК України наслідком укладання та затвердження означеної угоди для прокурора, підозрюваного і обвинуваченого є обмеження права на оскарження вироку згідно з положеннями ст.ст. 394 та 424 КПК України, а для підозрюваного також його відмова від здійснення прав, передбачених абзацами 1 та 4 пункту 1 частини 4 ст. 474 КПК України.

Також судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_3 розуміє, що у разі невиконання угоди про визнання винуватості відповідно до ст. 476 КПК України прокурор має право упродовж строків давності притягнення до кримінальної відповідальності звернутися до суду з клопотанням про скасування вироку та судового розгляду кримінального провадження в загальному порядку та що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності за ст. 3891 КК України.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Також судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам Кримінального процесуального Кодексу України та Кримінального Кодексу України.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості укладеної між прокурором військової прокуратури Маріупольського гарнізону майором юстиції ОСОБА_2 та обвинуваченим ОСОБА_3 від 31 січня 2017 року і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.

Запобіжний захід ОСОБА_3 не обирався.

Цивільний позов у справі не заявлявся.

Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст. 373, 374, 475 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:
Затвердити угоду про визнання винуватості від 31 січня 2017 року укладену між прокурором військової прокуратури Маріупольського гарнізону майором юстиції ОСОБА_2 та обвинуваченим ОСОБА_3 .

Визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України та призначити йому узгоджене сторонами покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу у розмірі 800 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на день ухвалення вироку складає 13600 (тринадцять тисяч шістсот) гривень.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1