Дата документу Справа № 332/4596/15-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/67/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.121 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2017 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_11 і його захисника ОСОБА_9 на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 29 квітня 2016 року, яким

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_11 визнано винним і засуджено за те, що він 07.08.2015 р. близько 08.00 год. на ґрунті неприязних стосунків вступив у конфлікт з ОСОБА_7 біля домоволодіння АДРЕСА_1 , під час якого у ОСОБА_11 виник злочинний умисел на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.

Реалізуючи злочинний умисел, ОСОБА_11 взяв з приміщення гаражу на території власного домоволодіння за зазначеною вище адресою револьвер «ALFA model 441 UA» № НОМЕР_1 та, повернувшись на вулицю, здійснив чотири постріли у бік ОСОБА_7 , в результаті чого спричинив потерпілому поранення лівої половини грудної клітини, в області 6-го міжребер`я по середній ключичній лінії, з проникненням у ліву плевральну порожнину з пошкодженням верхньої долі лівої легені, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя, а також рани правого плеча, правого надпліччя, правої підключичної області, які у сукупності кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Дії ОСОБА_11 кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК, як умисне спричинення тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент його заподіяння. Йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Вирішено питання про початок строку відбування покарання, речові докази, процесуальні витрати і цивільний позов.

В апеляційних скаргах обвинувачений і його захисник, не погоджуючись із вироком суду, посилались на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Апелянти переконані в тому, що ОСОБА_11 , завдаючи потерпілому тілесні ушкодження перебував у стані необхідної оборони, оскільки потерпілий ОСОБА_7 напав на обвинуваченого, становив загрозу для життя і здоров`я обвинуваченого. Неприйняття до уваги цих обставин, зумовило неправильну правову кваліфікацію дій обвинуваченого. А тому апелянти просили вирок скасувати, а провадження у справі закрити через відсутність в діях обвинуваченого складу злочину.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого і його захисників, які повністю підтримали доводи і вимоги апеляційних скарг; вивчивши позицію прокурора, потерпілого і його представника, які не погодились з доводами та вимогами апеляцій і вважали за необхідне залишити апеляції без задоволення, а вирок суду без змін; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляції не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Основні доводи сторони захисту зведено до того, що орган досудового розслідування і суд не врахували тієї обставини, що обвинувачений завдавав тілесні ушкодження ОСОБА_7 , перебуваючи у стані необхідної оборони від реальної загрози протиправного посягання з боку потерпілого. На цьому наголошувалось обвинуваченим і під час судового розгляду, він пояснив, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , по-сусідству з потерпілим. 07.08.2015 р. о 07.30 год. між ними сталась розмова з приводу вимощення подвір`я, яка переросла у сварку. Кожен з них вийшов на вулицю зі свого двору та зупинились біля домоволодіння ОСОБА_11 . Там ОСОБА_7 завдав йому один удар кулаком в обличчя, від якого він втратив рівновагу. Після чого потерпілий обхватив його руками за шию та кинув на бетонне покриття. Коли він впав на коліна та лікоть, потерпілий почав придушувати його руками за шию та згодом відпустив. Після цього ОСОБА_7 забіг у свій двір, висловив при цьому погрозу вбивством. Коли він почув з двору потерпілого скрегіт металу, то зрозумів, що ОСОБА_7 взяв металевий прут. У той час він сприймав дії потерпілого як реальну загрозу життю, тому пішов до власного подвір`я, хотів закритись там, але хвіртку заклинило. Тоді в приміщенні гаражу він взяв револьвер, оскільки інших предметів для самозахисту не знайшов та повернувся на вулицю, де вже перебував ОСОБА_7 і розмахував прутом. Відстань між ними була два-три метри, довжина прута 1,5 - 1,8 метрів. Він зробив один попереджувальний постріл у землю та вимагав від ОСОБА_7 кинути прут. Але потерпілий цього не зробив, активізувався, відстань між ними скоротилась до двох метрів. У той час він почав хаотично здійснювати постріли в область тулубу потерпілого. Коли на тілі ОСОБА_7 з`явились сліди від пострілів, останній кинув прут та пішов до свого двору. Деякий час він ще переміщався на території власного подвір`я, телефонував. Потім приїхала міліція та карета швидкої допомоги.

В ході судового розгляду ОСОБА_7 підтвердив факт існування того дня конфлікту з обвинуваченим, при цьому пояснив, що коли ОСОБА_11 перевернувся та встав на руки та коліна, він його притримав руками за тулуб та вони домовились про припинення конфлікту. Після цього обвинувачений підвівся з землі та мовчки пішов до свого двору, повернувшись з револьвером у руці. Револьвер він брав у своєму будинку, оскільки гараж був зачинений. Відстань від місця конфлікту до будинку обвинуваченого складала метрів вісім-дев`ять. Побачивши, як обвинувачений виходив із свого двору вже озброєний пістолетом, він з метою самооборони узяв біля хвіртки свого двору металевий прут та попросив ОСОБА_11 кинути револьвер. Прут був довжиною 1,6 м., діаметром близько 2 см. та вагою 2-3 кілограми, зберігався на вулиці, щоб за його допомогою відкривати хвіртку. Обвинувачений здійснив постріл, а він у відповідь замахнувся на нього, намагаючись вибити пістолет. Пострілів у землю обвинувачений не робив. ОСОБА_11 продовжив свої дії та поцілив йому у тулуб, від чого проступила кров. Після чотирьох пострілів, обвинувачений пригрозив, що поцілить в око. Тоді він кинув металевий прут та пішов до свого двору, де зустрів тестя ОСОБА_12 . Безпосередньо після цих подій ОСОБА_11 просив не викликати «швидку допомогу», що він сам витягне кулі.

Під час судового і апеляційного розгляду були допитані також свідки Дрьомови, які пояснили, що між обвинуваченим і потерпілим дійсно мав місце конфлікт, в ході якого ОСОБА_7 подавив волю ОСОБА_11 до спротиву, притиснувши його до землі. Після чого потерпілий відпустив обвинуваченого і вони кожен розійшлися по своїм дворищам. Після чого через декілька секунд вийшли на вулицю, при цьому в руках ОСОБА_7 був металевий прут, а в руках ОСОБА_11 пістолет. Жоден із свідків не зазначив, щоб ОСОБА_7 намагався проникнути на територію домоволодіння ОСОБА_11 .

Таким чином, проаналізувавши наведені покази, колегія суддів погоджується із висновком районного суду, відповідно до якого 07.08.2015 р. між обвинуваченим та потерпілим виник словесний конфлікт, який невдовзі переріс у бійку, під час якої ОСОБА_7 один раз вдарив ОСОБА_11 рукою в обличчя та із застосуванням силового прийому зафіксував рухи ОСОБА_11 . Після вказаних дій потерпілий відпустив обвинуваченого. Внаслідок цього обвинувачений отримав та реально використав можливість вільно пересуватись та залишив місце події, безперешкодно попрямувавши до свого двору.

При цьому будь-якої небезпеки від ОСОБА_7 для здоров`я обвинуваченого і, тим більше, його життя вже не існувало. За час перебування ОСОБА_11 на своєму подвір`ї небезпека протиправного посягання від ОСОБА_7 також не виникала, адже той навіть не наближався до дворища ОСОБА_11 і не намагався проникнути до подвір`я обвинуваченого, про що зазначили обидві сторони і свідки у справі.

Згідно із частиною першою статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина третя статті 36 КК України).

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Суд вірно послався на абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 26.04.2002 р. «Про судову практику у справах про необхідну оборону», де зазначено, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Кінцевий момент посягання визначається різними чинниками: досягненням мети посягаючим, припинення дій посягаючим за власною волею або поза волею.

Суд вірно встановив, що ОСОБА_11 , перебуваючи у своєму гаражі, не бачив ані ОСОБА_7 , ані предмету, що міг би загрожувати його життю або здоров`ю. Таким чином, судова колегія повторно наголошує, що реального суспільно небезпечного посягання чи загрози посягання, яке потребувало б невідкладної необхідності в заподіянні шкоди ОСОБА_7 для ОСОБА_11 на момент його озброєння револьвером не було.

З огляду на це районний суд зробив вірний висновок, що явна перевага ОСОБА_7 на початку конфлікту зумовила подальші дії обвинуваченого стосовно потерпілого. Такі дії ОСОБА_11 були обумовлені не мотивами захисту від протиправного посягання (адже воно припинилось), а виникли і продовжували існувати через особисту неприязнь та внутрішню потребу ОСОБА_11 помститися ОСОБА_7 за завдані йому тілесні ушкодження і приниження власної гідності.

За таких об`єктивних обставин і внутрішніх переконань у ОСОБА_11 виник умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , реалізуючи який він взяв належний йому револьвер та прийняв рішення повернутись на вулицю. При цьому ОСОБА_11 усвідомлював, що заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень може бути небезперешкодним, оскільки, як заявив ОСОБА_11 , він чув скрегіт металу у сусідньому дворі ОСОБА_7 . У зв`язку з чим, обвинувачений передбачав, що потерпілий може в подальшому бути озброєний небезпечним предметом (прутом, палицею, тощо). Проте ця обставина не зупинила ОСОБА_11 у реалізації задуманого ним спричинення ОСОБА_7 тілесного ушкодження, що й було в подальшому реалізовано, коли обвинувачений саме з цією метою вийшов за двір і вже на вулиці декілька разів поцілив в потерпілого із наявного пістолета.

З цих же підстав судова колегія критично ставиться до заперечень апеляційних скарг про те, що у ОСОБА_11 знову виник стан необхідної оборони, коли він, повернувшись озброєним зі свого двору на вулицю, зустрів там озброєного прутом ОСОБА_7 . Адже колегія повторно наголошує на тому, що ОСОБА_11 вийшов на двір з метою помститися ОСОБА_7 і завдати йому тілесних ушкоджень за допомогою пістолету, а ні як не з метою захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів.

На підтвердження такого висновку суд правильно послався на покази свідків ОСОБА_13 , які зазначили, що потерпілий почав розмахувати прутом тільки після того, як ОСОБА_11 вийшов зі свого двору з револьвером. Змінені під час повторного допиту покази ОСОБА_14 про те, що ОСОБА_11 побіг до свого двору після того, як ОСОБА_7 почав розмахувати прутом, суд обґрунтовано не в`язав до уваги, оскільки ці покази спростовуються її первинними показами та показами обвинуваченого, потерпілого і свідка ОСОБА_15 .

До доводів апеляцій про те, що обвинувачений перед прицільними пострілами здійснив спочатку попереджувальний постріл у землю, апеляційний суд, як і районний суд, ставиться критично, оскільки об`єктивними доказами ця подія не підтверджена. Зокрема, потерпілий зазначав про чотири постріли у його бік ОСОБА_11 з револьверу, заперечуючи попереджувальний постріл у землю. Крім того, так званим «попереджувальним пострілом» обвинувачений може назвати й свій невлучний постріл в ногу потерпілого.

Отже встановлені районним судом фактичні обставини свідчать, що дії ОСОБА_7 після того, як він відпустив ОСОБА_11 і той попрямував до свого двору, за своїми об`єктивними ознаками не створювали реальної та безпосередньої загрози заподіяння шкоди для ОСОБА_11 , і які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди ОСОБА_7 . Тому вважати, що обвинувачений, вже будучи озброєним пістолетом, повертаючись на вулицю, де знаходився потерпілий, і стріляючи в останнього, перебував у стані необхідної оборони, як про це стверджується в апеляційних скаргах захисту, немає підстав.

Таким чином, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, районний суд дійшов вірного висновку про доведеність винуватості обвинуваченого саме у вчиненні інкримінованого йому злочину за ч.1 ст.121 КК, як умисне спричинення тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Сторона захисту заперечила ту обставину, що ОСОБА_7 зазнав саме тяжкого тілесного ушкодження. Таке заперечення обвинуваченого і його захисників ґрунтувалось на тому, що після того, як ОСОБА_11 поцілив у потерпілого, той досить активно переміщувався у просторі, продовжував погрожувати обвинуваченому, відмовився від помочі обвинуваченого щодо надання йому первинної медичної допомоги, самостійно сів до карети швидкої медичної допомоги. І взагалі первинним медичним його діагнозом було «Контузія лівої легені».

Проте до такого заперечення судова колегія ставиться критично, оскільки згідно з висновком експерта №3581 від 11.08.2015 року судово-медичної експертизи виявлене у ОСОБА_7 поранення лівої грудної половини грудної клітини внаслідок вищенаведених обставин кваліфікується саме, як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпечності для життя. Наведені висновки експерта захистом не спростовано (т.1 а.п. 51-52).

Заперечення апеляційних скарг захисту про те, що у ОСОБА_7 було від початку діагностовано вогнепальні кульові проникаючі поранення, а ОСОБА_11 при цьому використовував зброю, яка не відноситься до вогнепальної, ні на правильність встановлених судом обставин справи, ні на класифікацію тілесного ушкодження потерпілого, ні на правову кваліфікацію діяння обвинуваченого не впливає. Такий попередній діагноз було встановлено лікарями медичної служби виключно на підставі пояснень потерпілого та наявності проникаючого кульового поранення за відсутності даних висновку судової балістичної експертизи, яка була проведена більш ніж через півтора місяця від дня спричинення поранення. Крім того, ОСОБА_11 не обвинувачується у завданні саме вогнепального поранення. Про це не йдеться ні в обвинувальному акті, ні у в оскаржуваному вироку.

Всі сторони погодились із тим, що травмування ОСОБА_7 ОСОБА_11 мало місце з револьверу «ALFA model 441 UA» № НОМЕР_1 . Про це також йдеться в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_9 . Тому заперечення того ж таки захисника про те, що у справі не встановлено знаряддя злочину є необґрунтованим і безпідставним.

Та обставина, що зазначений револьвер не визнано вогнепальною зброєю, а споряджені кулями патрони до нього не є боєприпасами, також жодним чином не можуть позначитись на правильності висновків суду, на правильності класифікації тілесного ушкодження потерпілого і правовій кваліфікації діяння обвинуваченого. Адже ОСОБА_11 не обвинувачується за ст.263 КК щодо незаконного поводження з вогнепальною зброєю і боєприпасами до неї. Тому в цій частині до заперечення захисту судова колегія також ставиться критично.

Обґрунтовано визнавши ОСОБА_11 винним у спричиненні ОСОБА_7 тяжкого тілесного ушкодження внаслідок застосування револьверу «ALFA model 441 UA» № , суд тим самим, дійшов вірного висновку, що даний револьвер є знаряддям вчинення злочину. Відтак, суд дійшов вірного висновку про необхідність конфіскації даного револьверу, як знаряддя злочину у відповідності до п.1 ч.9 ст.100 КПК. А тому апеляційна вимога захисника про повернення зазначеного револьверу не ґрунтується на вимогах процесуального закону і задоволенню не підлягає.

Районний суд і судова колегія дійшли висновку про те, що ОСОБА_11 мав прямий умисел на заподіяння ОСОБА_7 тілесного ушкодження, стріляючи в останнього з револьвера «ALFA model 441 UA» № НОМЕР_1 . Тому кваліфікація його діяння має відбуватись не за тим, на спричинення якого ступеню тяжкості тілесного ушкодження був направлений такий умисел, а за наслідками, що настали від реалізації умислу на спричинення тілесного ушкодження. За таких обставин апеляційний суд критично ставиться до заперечення ОСОБА_11 , що він не міг очікувати, що від його пострілів в потерпілого з «сигнальної зброї несмертельної дії» могли утворитись тяжкі тілесні ушкодження.

Суд критично ставиться до заперечень обвинуваченого і його захисника про те, що прокурор, змінюючи обвинувальний акт і висуваючи нове обвинувачення в порушення вимог ст.338 КПК не обґрунтував прийняття такого рішення. Адже в зміненому обвинувальному акті в передостанньому абзаці його другого аркуша (т.1 а.п. 186) прокурор навів таке своє обґрунтування, посилаючись на встановленні ним обставини під час судового розгляду і висновки, до яких він дійшов у зв`язку з цим. Змінене обвинувачення було затверджено вищестоящим прокурором.

Захист в апеляційній скарзі зазначив, що провадження було розглянуто упередженим судом, а тому відмова іншого судді в задоволенні клопотання про відвід головуючому у справі була необґрунтованою. Підтвердженням таких заперечень були безпідставні відмови суду в прийнятті доказів захисту, зняття судом питань при допиті свідків захисту, порушення судом порядку дослідження доказів на користь обвинувачення. Проте такі заперечення захисника ОСОБА_9 не знайшли свого підтвердження, адже ні в апеляційних скаргах, ні під час апеляційного розгляду безпосередньо апелянтами не ставилось у відповідності до ч.3 ст.404 КПК питання про неповне дослідження судом доказів чи їх дослідження із порушенням, а відтоді не заявлялось клопотання про повторне дослідження таких доказів.

Не можна погодитись і з доводами захисту про те, що судом не було враховано тієї обставини, що ОСОБА_11 після вчинення протиправних дій намагався допомогти потерпілому, хотів викликати лікаря, проте той від цього відмовився. Захист зазначив, що й призначене покарання у зв`язку з цим не відповідає тяжкості злочину, його наслідкам, іншим обставинам справи і особі обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно. Не враховано роль потерпілого, який, на переконання обвинуваченого, спровокував даний конфлікт. У справі не встановлено обставин, що обтяжують покарання. Проте до таких заперечень судова колегія ставиться критично, оскільки з огляду на наведені обставини суд призначив ОСОБА_11 мінімально можливе покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.121 КК.

Підстав для звільнення ОСОБА_11 на підставі ст.75 КК від відбування призначеного йому покарання суд обґрунтовано не встановив. Так, обвинуваченим вчинено тяжкий злочин у громадському місці; у вчиненні даного злочину обвинувачений свою вину не визнав і не розкаявся; шкоду у справі не відшкодовано навіть частково; потерпілий наполягає на призначенні обвинуваченому реального покарання у виді позбавлення волі. Отже до заперечення обвинуваченого про призначення йому занадто суворого покарання судова колегія також ставиться критично.

Таким чином, підстав вважати покарання незаконним через його суворість колегія суддів не убачає, а тому наведені в цій частині в апеляційній скарзі заперечення є безпідставними.

Оцінюючи заперечення апеляційної скарги захисника щодо необґрунтованості висновків суду при вирішенні питання про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, судова колегія находить доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставними. Суд з достатньою повнотою навів в оскаржуваному вироку підстави стягнення 3853,14 грн., які витратив потерпілий на своє лікування внаслідок спричинення йому ОСОБА_11 тілесних ушкоджень. При цьому суд послався на фіскальні чеки, в яких зазначено перелік препаратів і ліків, які придбавались потерпілим під час свого лікування, на зазначену суму (т.1 а.п. 129).

Належними чином було обґрунтовано у вироку й розмір відшкодування завданої потерпілому моральної шкоди. Розмір відшкодування моральної шкоди в 50 000 грн., на переконання судової колегії, визначений з урахуванням обставин справи, тяжкості понесених потерпілим моральних страждань та матеріального становища обвинуваченого.

Відтак вирок районного суду є законним і обґрунтованим, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду і встановлених ним обставин, а відображають лише позицію сторони захисту щодо досліджених судом обставин, а тому підстави для зміни вироку суду чи його скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_11 і його захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 29 квітня 2016 року щодо ОСОБА_11 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4