Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/185/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 149 (124-1) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.06.2017 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кропивницькому кримінальне провадження № 0000099 від 19 грудня 2012 року стосовно ОСОБА_9 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 грудня 2016 року, яким:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Пинзаряни Фалештського району Республіки Молдова, громадянки України, з неповною середньою освітою, не одруженої, що не працює, зареєстрованої та проживаючої за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

визнано винуватою та засуджено за ч.2 ст.149 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

Відповідно до ст. 76 КК України, ОСОБА_9 зобов`язано не виїжджати за межі України без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти орган кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, періодично з`являтись до органу кримінально-виконавчої інспекціїдля реєстрації.

Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:
Суд визнав винним та засудив ОСОБА_9 за те, що вона 18 липня 2006 року, точного часу органом досудового розслідування не встановлено, в с. Кетрисанівка Бобринецького району Кіровоградської області, разом з невстановленою слідством особою, маючи умисел на нетрудове збагачення за рахунок вербування, переміщення та передачі людини, з метою її експлуатації, з використанням обману та уразливого стану, підшукали ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , достовірно знаючи, що вона є неповнолітньою особою, якій запропонували виїхати до Російської Федерації на роботу, ввівши в оману потерпілу ОСОБА_7 щодо дійсного характеру її діяльності, а саме того, що вона буде займатись проституцією.

Діючи умисно, з метою вербування ОСОБА_7 , використовуючи її уразливий стан (малозабезпеченість, необізнаність в питаннях працевлаштування) навмисно повідомили їй неправдиву інформацію про велику заробітну платню, яку вони обіцяли їй забезпечити.

Отримавши в результаті обману згоду неповнолітньої ОСОБА_7 на виїзд на роботу, ОСОБА_9 з невстановленою слідством особою, за рахунок власних коштів 18 липня 2006 року придбала квитки на потяг сполученням «Одеса-Москва» та перемістили ОСОБА_7 до м. Москва Російської Федерації, де з метою використання її праці по зайняттю проституцією продали невстановленим слідством особам до місця розпусти.

Діючи умисно з корисливих спонукань ОСОБА_9 та невстановлені слідством особи погрожували неповнолітній ОСОБА_7 застосуванням фізичного насильства в разі відмови займатися проституцією, контролювали вільне її пересування, примусово утримували в невстановленому слідстві місці та примушували працювати в якості проститутки, а гроші від експлуатації відбирали та розподіляли між собою.

22 липня 2006 року скориставшись нагодою, ОСОБА_7 звернулась до правоохоронних органів Російської Федерації, за допомогою яких і булла направлена в Україну.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 , який приймав участь в розгляді справи судом першої інстанції, не оспорюючи фактичних обставин цієї справи, правильність кваліфікації дій та висновки суду щодо доведеності винуватості обвинуваченої ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, просить скасувати вирок районного суду, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, її особі та неправильним застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити новий вирок, згідно з яким призначити ОСОБА_9 за ч.2 ст. 149 КК України покарання у виді 10 років позбавлення волі, без конфіскації майна.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання не врахував особу ОСОБА_9 , яка довгий час перебувала у розшуку, вчинила умисний, особливо тяжкий злочин стосовно неповнолітньої потерпілої, ніде не працює, вважає, що звільнення ОСОБА_9 від призначеного покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК України та суперечить положеннямп. п. 1, 4, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», є надто м`яким, несправедливим і таким, що не відповідає принципам законності та індивідуалізації покарання.

Прокурор стверджує, що призначене ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 75 КК України є безпідставним та необґрунтованим, а виправлення та перевиховання ОСОБА_9 можливо лише в умовах ізоляції від суспільства з відбуттям покарання у виді реального позбавлення волі.

Провівши за клопотанням прокурора судове слідство в обсязі допиту обвинуваченої ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_7 , а також дослідження її характеризуючих даних, заслухавши в дебатах прокурора, який повністю підтримав апеляційну скаргу, потерпілу ОСОБА_7 , яка також підтримала апеляційну прокурора і просила суд скасувати вирок районного суду, обвинуваченої ОСОБА_9 та її захисника - адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

За змістом положень ч.1 та 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить, що під час судового розгляду не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку ( ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 , як і на правильність кваліфікації її дій за ч.2 ст. 149 КК України.

В даному випадку, суд першої інстанції, діючи в межах пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення ( ч.1 ст. 337 КПК ) дійшов правильного висновку про її винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 149 КК України, яка 18 липня 2006 року за попередньою змовою разом з невстановленою слідством особою, незаконно, без згоди потерпілої ОСОБА_7 перевезла її на територію Російської Федерації, примушуючи її працювати в якості проститутки.

Викладені у вироку районного суду висновки про винуватість ОСОБА_9 у вчинені інкримінованого їй кримінального правопорушення, при обставинах, викладених в обвинувальному акті, ґрунтуються на сукупності зібраних та досліджених доказах, достовірність і достатність яких не була поставлена під сумнів учасниками судового розгляду, в зв`язку з чим, згідно ст. 349 КПК України, вони за згодою сторін судом першої інстанції не досліджувались.

ОСОБА_9 факт вербування, переміщення, переховування та примушення неповнолітньої ОСОБА_7 займатись проституцією, під час досудового розслідування, розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанціях не оспорювала, свою вину визнала, стверджує, що розкаюється.

В апеляційні скарзі кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч.2 ст. 149 КК України також ніким з учасників кримінального провадження не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України відсутні підстави для визнання апеляційним судом кваліфікації неправильною.

Разом із тим, колегія суддів визнає слушними доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі щодо невідповідності призначеного ОСОБА_9 покарання ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, її особі та неправильного застосування судом першої інстанції при ухваленні вироку закону України про кримінальну відповідальність виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею ( частиною статті ) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

У роз`яснення, викладених у п.п. 1,3 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рекомендовано судам при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суворо додержуватись засад покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Згідно ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
В цій справі, при призначенні ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції, в оскаржуваному вироку зазначив, про те, що відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, враховує тяжкість вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, який відноситься до категорії особливо тяжких, її особу, яка до кримінальної відповідальності раніше не притягувалась, розлучена, за місцем проживання характеризується позитивно, має матір похилого віку, не має у володінні транспортних засобів, тимчасово офіційно не працює.
Обставинами, які пом`якшують обвинуваченій покарання, суд з посиланням на ст. 66 КК України визнав щире каяття, відсутність у потерпілої матеріальних та моральних претензій та не настання тяжких наслідків.

Обставини, які обтяжують ОСОБА_9 покарання, судом не встановлені.

Разом з цим, фактичні обставини цієї справи, які ніким з учасників судового розгляду не оспорюються, свідчать про те, що ОСОБА_9 тривалий час з вересня 2011 року перебувала у розшуку, а з 14 липня 2013 рокуу міжнародному розшуку, переховуючись від слідства, шляхом обману та зловживання довірою, втягнула та примушувала неповнолітню ОСОБА_7 , яка є сиротою, займатись проституцією.

Враховуючи, характер, спрямованість, спосіб вчиненого ОСОБА_9 особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 149 КК України, а також ступінь його тяжкості та суспільної небезпечності, позиції потерпілої ОСОБА_7 , яка наполягала на призначенні ОСОБА_9 покарання у виді реального позбавлення волі, а також особи обвинуваченої ОСОБА_9 , яка до кримінальної відповідальності притягується вперше, свою вину визнала, розкаялась, наявність пом`якшуючої обставини та відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що обвинувачена ОСОБА_9 , як особа представляє суспільну небезпеку, а тому її виправлення та перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства з реальним відбуттям призначеного покарання у виді позбавлення волі.

Колегія суддів переконана у тому, що звільнення ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання, із застосуванням положень ст.ст. 75 та 76 КК України, було явно безпідставним, не відповідає тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, її особи і не може слугувати запорукою виправлення ОСОБА_9 без ізоляції її від суспільства.

З урахуванням давності подій, особи ОСОБА_9 , відсутність матеріальних претензій та збитків, а також позиції потерпілої ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації усього належного ОСОБА_9 майна, буде достатнім і справедливим, відповідати цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а тому вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_9 покарання підлягає безумовному скасуванню, з ухваленням в цій частині нового вироку.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420, 424 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 грудня 2016 року в кримінальному провадженні № 0000099 від 19 грудня 2012 року стосовно ОСОБА_9 - скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок.

ОСОБА_9 вважати засудженою за ч.2ст. 149 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

ОСОБА_9 взяти під варту негайно у залі судових засідань апеляційного суду Кіровоградської області.

Строк відбування ОСОБА_9 покарання рахувати з 29 червня 2017 року.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України, в строк відбування ОСОБА_9 покарання, призначеного за даним вироком, зарахувати строк її попереднього ув`язнення, а саме з 25 березня 2016 року по 05 грудня 2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 грудня 2016 року в кримінальному провадженні № 0000099 від 19 грудня 2012 року стосовно ОСОБА_9 - залишити без змін.

Вирок апеляційного суду Кіровоградської області набирає законної сили негайно після його проголошення, та може бути оскаржений у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченою, у той же строк з моменту вручення копії вироку.

СУДДІ: ( підписи )
Згідно з оригіналом
Суддя апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2 .