Справа №489/485/17 26.07.2017
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/784/554/17 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1 Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 липня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Миколаїв, громадянина України, який має середньо-спеціальні освіту, неодруженого, непрацюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7 ,
обвинувачений ОСОБА_6 ,
захисник ОСОБА_8 ,
потерпіла ОСОБА_9 ,
представник потерпілої ОСОБА_10 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги обвинуваченого.
Просить вирок змінити зменшити суму моральної шкоди та скасувати призначене йому додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.
На підставі п. 1, 2 ч.1 ст.76 КК України, покладено на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь:
- держави в особі Міської лікарні № 3 витрати на лікування ОСОБА_9 в сумі 7512,70 грн. (сім тисяч п`ятсот дванадцять грн. 70 коп.);
- держави в особі Міської лікарні швидкої медичної допомоги м. Миколаєва витрати на лікування ОСОБА_9 в сумі 2700,27 грн. (дві тисячі сімсот грн. 27 коп.);
- держави судові витрати в розмірі 2114 грн. 40 коп. за проведення експертиз технічного стану транспортного засобу.
Узагальнені доводи апеляційної скарги обвинуваченого.
Вказує, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди у нього був поліс повного обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Вважає, що судом першої інстанції, в порушення положень ст. 979, 985, 1194 ЦК України, ст. 16 Закону України «Про страхування», п. 18, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 1 березня 2013 року, безпідставно не залучено як відповідача відповідну страхову компанію.
Стверджує, що розмір моральної шкоди безпідставно завищений, не відповідає принцам розумності і справедливості.
Зазначає, що потерпіла не втратила здібність викладача та спілкування з друзями і колегами по роботі, їй була зроблена операція найкращими лікарями м. Миколаєва.
Вказує, що у нього не має доходів, так як цілодобово доглядає за психічно хворою бабусею, яка є інвалідом другої групи та яку не можливо залишати на одинці.
Також зазначає, що його матір є інвалідом третьої групи на пенсію та допомогу якої вони живуть, витрачаючи ці грошові кошти на підтримку здоров`я бабусі, матері та комунальні послуги.
Звертає увагу, що у зв`язку з інвалідністю його рідних йому потрібне водійське посвідчення, з метою доставки їх в лікарню, поліклініку або аптеку.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
За вироком суду ОСОБА_6 скоїв кримінальне правопорушення (злочин) проти безпеки дорожнього рух при наступних обставинах.
Так, 23 листопада 2016 року близько 08:35 ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «DAEWOO NEXIA» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався у світлий час доби по сухій, чистій проїзній частині вул. Кузнецької зі сторони вул. 6-ї Слобідської в напрямку пр. Богоявленського.
Рухаючись в обраному напрямку, при проїзді в районі перехрестя вул. Кузнецької та вул. М. Василевського, порушуючи вимоги п. 12.1 та 18.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, із відповідними змінами та доповненнями (далі - ПДР України), а саме: рухаючись по проїзній частині вул. Кузнецької, не обрав безпечну швидкість руху та не мав змогу постійно контролювати свій рух, безпечно керувати автомобілем, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 «Пішохідний перехід» ПДР України, та дорожньою розміткою білого кольору 1.14.1 додатку 2 ПДР України «Пішохідний перехід», не переконався, що на пішохідному переході відсутні пішоходи, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, продовжив рух у вибраному ним напрямку, внаслідок чого допустив контактування передньою правою частиною автомобіля з пішоходом ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину вул. Кузнецької по нерегульованому пішохідному переходу, зліва направо відносно напрямку його руху.
Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді розриву внутрішнього меніску правого колінного суглобу з крововиливом в колінний суглоб та його частковою контрактурою, які відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного судового рішення, доводи, викладені в апеляційні скарзі, пояснення обвинуваченого та захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, потерпілої та її представника які вважали вирок суду обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд прийшов до таких висновків.
У відповідності до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення (злочину) за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку. Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України вірно та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.
Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до вимог, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є злочином невеликої тяжкості, конкретні обставини вчиненого злочину, певні дані про особу ОСОБА_6 , визнав обставинами, які пом`якшують покарання, щире каяття, добровільне часткове відшкодування збитків і дійшов висновку, що з метою виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів ОСОБА_6 необхідно призначити основне покарання у виді обмеження волі з застосуванням ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч.1 ст.76 КК України, з чим погоджується і апеляційний суд, оскільки покарання обвинуваченому призначено відповідно до вимог ст. ст. 65 67 КК України, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
За змістом апеляційної скарги, апелянтом фактично оспорюються призначене йому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Відповідно роз`яснень, викладених в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 порушивши вимоги п. п. 12.1 та 18.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, не переконався, що на пішохідному переході відсутні пішоходи, допустив контактування передньою правою частиною автомобіля з пішоходом ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу, внаслідок чого потерпіла отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Враховуючи ступінь суспільної небезпечності, а також наведені вище наслідки скоєного ОСОБА_6 кримінального правопорушення (злочину), суд першої інстанції обґрунтовано застосував таке додаткове покарання, як позбавлення права керування транспортними засобами, що відповідає вимогам закону та загальним засадам призначення покарання, з чим погоджується і апеляційний суд.
Апеляційна скарга не містить доказів необхідності використання автомобіля для роботи або у службових цілях, не надав таких даних апелянт і під час апеляційного розгляду, а тому доводи обвинуваченого в цій частині, на думку апеляційного суду є голослівними і об`єктивно нічім не підтверджуються.
Посилання апелянта на необхідність доставляння до лікарні, поліклініки та аптеки його бабусі та матері, не є тими виключними обставинами які б давали суду можливість для зміни вироку в частині застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами з огляду на спосіб, характер та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення (злочину).
Відповідно до положень ст. 11, 12, 14, 22, 23, 509, 511, 599, 636, 999, 1166-1168, 1187, 1194 ЦК України, Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням правового висновку, викладеному у поставі судового колегії у цивільних справах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі 6-2808цс15, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Потерпілому належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
За такого, твердження апелянта щодо незалучення як відповідача у даному провадженні страхової компанії, є такими, що не ґрунтуються на Законі.
Враховуючи наведене, є безпідставними і доводи апелянта щодо ухвалення судом першої інстанції з нього на користь потерпілої необгрунтовано великої суми моральної шкоди та не врахування усіх обставин, у тому числі його майнового стану.
З огляду на наведене, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни призначеного покарання та зменшення розміру моральної шкоди, як того просить апелянт, а тому апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:
Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2017 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді