Номер провадження:1-кп/521/566/17
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2017 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1

судді- ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретар ОСОБА_4

прокурор ОСОБА_5

захисник - ОСОБА_6

в присутності обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі в порядку ст.ст. 314-317 КПК України обвинувальний акт у відношенні: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , за обвинуваченням у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст. 28 та ч.1 ст. 258-3 КК України,
В С Т А Н О В И В:
Прокурор під час підготовчого судового засідання висловив думку, щодо можливості призначення судового розгляду за вказаним обвинувальним актом. При цьому прокурор заявив клопотання щодо продовження терміну дії запобіжного заходу у відношенні обвинувачених.

Сторона захисту просила повернути обвинувальний акт прокурору та не продовжувати запобіжний заход.

Вивчивши обвинувальний акт та приложені до нього матеріали, вислухавши думку учасників кримінального провадження, суд вважає, що обвинувальний акт повинен бути повернутий прокурору з наступних підстав.

Судом у підготовчому судовому засіданні встановлено, що обвинувальний акт підсудний Малиновському районному суду м. Одеси на підставі Ухвали апеляційного суду Одеської області від 06.03.2017 року, підстав для закриття кримінального провадження за обвинувальним актом не має, проте обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, а саме вимогам пункту 5 частини 2 статті 291 КПК України та встановлена невідповідністьунеможливлює його призначення до судового розгляду.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень п. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 КПК України

Зокрема, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України визначає, що формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

Посилання про порядок висування обвинувачення, на думку суду, свідчить про необхідну відповідність формування обвинувачення вимогам ст. 91 КПК України, згідно якої в формуванні обвинувачення повинні міститься відомості щодо часу, місця, способу та інших обставини вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Крім того, відповідно до ст. 374 КПК України суд повинен у вироку зазначити формування обвинувачення, яке відповідно до ст. 337 КПК України повинно співвідноситься з формуванням обвинувачення, відповідно до обвинувального акта.
Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки в формуванні обвинувачення не зазначені вказівки на важливі обставини кримінального правопорушення - не зазначено яку саме інформацію стосовно військових перевезень транспорту, зброї, техніки та особового складу ЗС України передавали обвинувачені представнику терористичної організації, форма вини, вид і розмір шкоди (або відомості щодо її відсутності), завданої кримінальним правопорушенням, не зазначено, до якого із видів співучасників відноситься кожний з обвинувачених.
При цьому суд приймає до уваги вимоги ст. 2 КПК України, яка регламентує обов`язок застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, в даному випадку пред`явлення обвинувачення у відповідності до вимог п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, а також забезпечення дотримання принципу верховенства права, закріпленого в ст. 8 КПК України, в тому числі із урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі (проваджені) надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

З урахуванням того, що в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення в розумінні п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, а за правилами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, суд приходить до висновку про наявність обставини, що перешкоджають судовому розгляду обвинувального акту щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а тому доводи прокурора про відповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України є безпідставними.
Розглядаючи питання щодо запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд керується ч. 3 ст. 315 КПК України, яка передбачає, що за відсутності відповідних клопотань заходи забезпечення кримінального провадження вважаються продовженими. Проте, вказане посилання не відповідає вимогам ч.1 ст. 7 КПК України та ч.2 ст. 8 КПК України, згідно з якими принцип верховенства права у кримінальному проваджені застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ. Відповідно до практики ЄСПЛ та вимог Конвенції с захисту прав людини, такий запобіжний заход, як тримання під вартою не може бути продовжено без вмотивованого рішення судових органів. Суд зазначає, що в даному випадку, з урахуванням неможливості вважати продовженим термін тримання під вартою та наявності можливості, передбаченої КПК України, вирішення питань про продовження терміну дії запобіжного заходжу у вигляді тримання під вартою вказане питання повинно бути розглянуто.
Прокурором поза розумним сумнівом доведено, що наявна обґрунтована підозра у скоєні ОСОБА_7 , ОСОБА_8 інкримінованого їм злочину. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що посилання в клопотанні на наявність доказів не може вважатися порушенням вимог п.2 ч.2 ст. 291 КПК України.
Характер та обставини вчиненого злочину, який інкримінуються обвинуваченим свідчать про реальність ризику незаконного впливу на свідків з метою схилити їх до зміни первинних показань (п.3 ч.1 ст. 177 КПК України). Вказаний ризик підтверджується в тому числі, тією обставиною, що свідки є знайомими обвинувачених.

При розгляді питання щодо доцільності продовження терміну перебування під вартою обвинувачених суд виходить з вимог ч.5 ст. 176 КПК України, відповідно до якої суд позбавлений можливості застосувати до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ст. 258-3 КК України запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту або застави.
Також, при прийнятті рішення про продовження строків тримання під вартою обвинувачених, суд враховує і інші обставини відносно обвинуваченого, передбачені ст. 178 КПК України, а саме: вік та стан здоров`я обвинувачених наявність захворювань, які не перешкоджають подальшому застосуванню запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; ступень міцності соціальних зв`язків та репутацію за місцем мешкання обвинувачених.

В зв`язку з прийняттям судом рішення щодо повернення обвинувального акту суд позбавлений можливості виконати вимоги ч.2 ст. 317 КПК України, на чому наполягав захисник.

Приймаючи рішення про повернення обвинувального акту та продовження терміну дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд враховує вимоги ст.ст. 5, 6 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків судового розгляду та тримання особи під вартою та вважає за необхідне зазначити наступне.

Справа надійшла до Приморського районного суду м. Одеси 03.10.2016 року та за період знаходження в суді першої інстанції судові засідання були проведені 20.10.2016 року, 14.12.2016 року та 01.02.2017 року коли продовжувався термін передування обвинувачених під вартою та питання призначення справи до розгляду не вирішувалося незважаючи на явку сторін.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12.10.2016 року подання Приморського районного суду м. Одеси про передачу справи за підсудністю в Малиновський районний суд м. Одеси та клопотання сторони захисту про направлення подання до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ для визначення підсудності в одному з районних судів м. Дніпро залишено без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.10.2016 року відмовлено в задоволені клопотання сторони захисту про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів.

Проте, не зважаючи на вищевикладене 06.03.2016 року (після п`яти місяців перебування провадження в Приморському районному суді м. Одеси) Ухвалою Апеляційного суду Одеської області задоволено клопотання сторони захисту та обвинувальний акт направлено для розгляду в Малиновський районний суд м. Одеси.

Справа надійшла до Малиновського районного суду м. Одеси 15.03.2017 року о 18 годин.

Таким чином при розгляді справи в Малиновському районному суді м. Одеси не порушувалися вимоги п. 21 ч.1 ст. 7 та ст. 28 КПК України щодо розумності строків прийняття процесуального рішення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 314, ч.3 ст. 315 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Повернути обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у скоєнням злочину, передбаченого ч.2 ст. 28 ч.1 ст. 258-3 КК України прокурору.

Продовжити запобіжний заход у вигляді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 28 ч.1 ст. 258-3 КК України на 60 днів, тобто з урахуванням ухвали суду до 21.05.2017 року включно.

Продовжити запобіжний заход у вигляді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 28 ч.1 ст. 258-3 КК України на 60 днів, тобто з урахуванням ухвали суду до 21.05.2017 року включно.

Ухвала в частині повернення обвинувального акту може бути оскаржена через Малиновський районний суд м. Одеси до Апеляційного суду Одеської області на протязі сьомі діб з дня її оголошення.

Головуючий Суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3