Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддівОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року в кримінальному провадженні № 0002612 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кам`янець-Подільського, Херсонської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Велика Костромка, Апостолівського району, Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_2 , раніше судимого: 10 листопада 2015 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпротровської області за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК до покарання у виді арешту строком на 3 місяці,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК,

у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі потерпілий порушує питання про зміну зазначених судових рішень щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особам засуджених унаслідок суворості, просить пом`якшити призначений захід примусу та звільнити засуджених від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, наводячи відповідні доводи.
З матеріалів провадження за скаргою вбачається, що за вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_5 та ОСОБА_6 засуджено кожного за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Вирішено питання щодо стягнення долі речових доказів.
За цим же вироком засуджено ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , судові рішення щодо яких в касаційному порядку не оскаржено.
Апеляційний суд ухвалою від 02 березня 2017 року вирок місцевого суду залишив без змін.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано винуватими у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК за наступних обставин.
24 вересня 2015 року близько 00.40 год. на пішохідній алеї, навпроти КЗ «Криворізька міська лікарня №1» на вул. Димитрова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , з умислом на відкрите заволодіння чужим майном, підійшов до потерпілої ОСОБА_10 та штовхнувши її руками у бік почав тримати. В цю мить, ОСОБА_6 підійшов до потерпілої та шляхом ривка з її шиї, відкрито викрав належне їй майно на суму 159,54 грн, чим завдав матеріальної шкоди на цю суму.
У свою чергу, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , з метою подолання опору потерпілого ОСОБА_4 почали кидати у нього каміння та погрозливо розмахувати перед ним руками. ОСОБА_7 почав штовхати потерпілого руками у груди, а ОСОБА_5 намагався нанести ОСОБА_4 удар рукою в область живота, однак той ухилився. Тоді ОСОБА_6 , скориставшись відсутністю уваги потерпілого, підійшов до нього та із плеча вирвав сумку, заволодівши належним ОСОБА_4 майном на суму 6923,20 грн, чим завдали матеріальної шкоди на цю суму.
Розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши додані до неї судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за який їх засуджено, та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 186 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи, викладені в касаційній скарзі щодо необґрунтованої суворості призначеного покарання та безпідставного незастосування судом інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбаченого ст. 75 КК, не можуть вважатися спроможними.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягнення справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.
Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цейзахід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Застосований захід примусу повинен найбільше сприяти досягненню передбаченої ч. 2 ст. 50 КК мети покарання виправлення засуджених та попередження нових злочинів.
Норми ст. 65 КК наділяють суд правом вибору у визначених законом межах однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності у виді заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує прийняття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.
Виконання такої функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої також можуть бути застосовані положення ст. 75 КК. За змістом вказаної правової норми рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд вправі прийняти у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. В будь-якому разі застосування даного кримінально-правового інституту є не обов`язком, а правом суду, яке реалізується у кожному конкретному випадку з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи.
У цьому провадженні, як видно із судових рішень, вирішення судами питання про призначення покарання ґрунтується на наведених вимогах.
Як убачається з мотивувальної частини вироку, місцевий суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, при призначенні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання врахував тяжкість вчиненого злочину, а також дані про особу винних, зокрема те, що ОСОБА_5 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, однак є обвинуваченим у кримінальному провадженні № 0002566 від 14 вересня 2015 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, яке перебуває на розгляді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області та у кримінальному провадженні № 0002065 від 20 липня 2015 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК, яке перебуває на розгляді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, студент, на спеціальних обліках не перебуває, за місцем реєстрації характеризується задовільно. ОСОБА_6 у силу ст. 89 КК не має судимості, однак є обвинуваченим у кримінальному провадженні № 0002566 від 14 вересня 2015 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, яке перебуває на розгляді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, студент, на спеціальних обліках не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, за місцем навчання незадовільно.

Обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , судом було визнано визнання вини, щире каяття та добровільне відшкодування завданих збитків. Обставин, що обтяжують покарання, судом установлено не було.
Зважаючи на такі обставини та виходячи з індивідуального ступеня тяжкості вчиненого засудженими діяння, який зумовлений його конкретними об`єктивними та суб`єктивними ознаками, а також наслідків, даних про особу винних та всіх інших обставин, що мають правове значення при виборі заходу примусу, суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання в межах санкції кримінального закону, за який їх засуджено, проте у розмірі наближеному до мінімального.
З такими висновками суду погоджується й касаційний суд і вважає доводи потерпілого про наявність достатніх підстав для застосування ст. 75 КК неприйнятними, оскільки наведені у скарзі обставини були враховані при обранні виду та розміру покарання, і з огляду на встановлені у справі факти їх не можна визнати достатніми підставами для звільнення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення є вмотивованим і не викликає сумнівів у правильності. Посилання у скарзі на протилежне, на залишення поза увагою пом`якшуючих обставин, а отже, і на надмірну суворість призначеного покарання є неспроможними.
Доводи ОСОБА_4 про те, що він та потерпіла ОСОБА_10 не просили суд про суворе покарання, не є такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь вчиненого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 злочину.
З висновками суду щодо призначеного засудженим покарання погоджується і суд касаційної інстанції та вважає, що з урахуванням зазначених вище обставин суд дійшов обґрунтованих висновків про неможливість виправлення засуджених без відбування покарання та про відсутність правових підстав для застосування положень ст. 75 КК.
Аналогічні за змістом доводи щодо пом`якшення призначеного покарання та про застосування ст. 75 вказаного Кодексу були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх неспроможними, навівши належні й достатні мотиви спростування. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, у касаційній скарзі потерпілий не навів переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3