Дата документу Справа № 318/2469/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/589/17 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 318/2469/16-к
Категорія: ст.286 ч.1 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000918, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Водяне Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, громадянина України, з неповною загальносередньою освітою, не працюючого, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

встановила:
До суду апеляційної інстанції на вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року /а.п.62-64/ з апеляційними скаргами звернулись обвинувачений ОСОБА_7 /а.п.67-68/ та заступник прокурора Запорізької області ОСОБА_11 /а.п.80-81/, в яких:

обвинувачений просить вирок суду змінити в частині призначеного додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування всіма видами транспортних засобів, в інший частині залишити без змін.

Вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі. При призначенні покарання суд не взяв до уваги, що на його утриманні знаходиться двоє неповнолітніх дітей, один з яких є інвалідом дитинства. Його син, ОСОБА_12 , хворіє на гострий лімфобластний лейкоз. Він потребує систематичного огляду лікарем у Запорізькій обласній клінічній дитячій лікарні, добиратись до якої міжміським транспортом з таким тяжким діагнозом неможливо. Крім того, він навчається у м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, що підтверджується відповідною довідкою. Самостійно добиратись до міста навчання він не може.

Крім того, використання власного транспорту в сільській місцевості необхідно також для реалізації власних овочів, що є єдиним джерелом його доходів. Призначення йому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування всіма видами транспортних засобів позбавить його можливості надавати допомогу дитині та виплачувати компенсацію за спричинену шкоду потерпілій.

У доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений просить вирок суду скасувати з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. Зазначає, що отримав вирок на руки, в якому не було зазначено додаткове покарання у виді позбавлення права керування всіма видами транспортних засобів строком на два роки, а в матеріалах кримінального провадження вирок з призначеним додатковим покаранням, тобто в наявності є два вироки, що є грубим порушенням закону. Крім того, в матеріалах справи немає даних, яку саме проводили експертизу та чи проводили її взагалі. Частина доказів не була досліджена в судовому засіданні, а висновки суду про його винуватість не підтверджуються доказами по справі, а ті докази, які були досліджені, суттєво суперечать один одному;

прокурор просить вирок суду скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ст. 286 ч. 1 КК України покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права керувати всіма видами транспортних засобів на два роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням на один рік.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження вироком Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 19.01.2017 року ОСОБА_7 , засуджений за ст. 286 ч. 1 КК України до 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати всіма транспортними засобами на 2 роки, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік.

Отже, суд першої інстанції, застосовуючи по даному провадженню вимоги ст. 75 КК України, фактично звільнив обвинуваченого від відбування не тільки основного покарання, але і додаткового, що є недопустимим. Тобто суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що є підставою для скасування вироку.

У запереченнях на апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого потерпіла ОСОБА_9 та її представник адвокат ОСОБА_10 просять апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без змін, прокурора задовольнити частково, зазначити в резолютивній частині вироку, що призначене додаткове покарання підлягає реальному виконанню.

Вважають, що суд першої інстанції помилково не зазначив в резолютивній частині вироку додаткове покарання. В матеріалах провадження відсутні дані про те, що обвинувачений має на утриманні двох неповнолітніх дітей, має земельну ділянку, на якій вирощує овочі та за допомогою автомобіля продає їх. На теперішній час він навіть не вибачився перед потерпілою, не відшкодував ніякої шкоди взагалі, автомобіль потерпілої відновленню не підлягає, про що відомо обвинуваченому.

Зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ст. 286 ч. 1 КК України до двох років обмеження волі з позбавленням права керувати всіма транспортними засобами на два роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено його від відбування покарання з випробуванням на один рік.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 14 000 гривень.

Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційних скарг, обвинуваченого та його адвоката на підтримання своїх апеляційних скарг, по яким вимоги уточнили і просять вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції; прокурора, який подану прокурором апеляційну скаргу підтримав частково та просить вирок змінити, виключивши призначення обвинуваченому додаткового покарання; потерпілу та її представника на підтримання лише апеляційної скарги заступника прокурора Запорізької області, апеляційну скаргу обвинуваченого вважають безпідставною; вивчивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступного висновку.

Суд першої інстанції визнав обвинуваченого винним та засудив за вчинення кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку:

16 липня 2016 року, близько 18 години, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «DAEWOO LANOS» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , здійснював дорожній рух зі швидкістю приблизно 67.2-70.5 км/год. проїзною частиною по вул. Центральна (Радянська) в м. Кам`янка-Дніпровська Запорізької області, з боку с. Велика Знам`янка, порушуючи вимоги п.п. 12.4, 12.9б), 14.6а) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року (далі ПДР): 12.4 «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.», 12.9 «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил», 14.6 «Обгін заборонено: а) на перехресті», та виявивши на правій смузі за ходом свого руху ямковість, виїхав на зустрічну смугу.

В цей же час, водій ОСОБА_9 , керуючи автомобілем марки «RENAULT KANGOO» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , виїхала на проїзну частину вул. Центральна (Радянська) від прилеглої до магазину «ПЕРЕКРЕСТОК» території, та стала здійснювати маневр лівого повороту на пров. Дружби.

Так, водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість уникнути зіткнення транспортних засобів шляхом відмови від здійснення обгону на перехресті, заходів для зменшення швидкості не вжив, на свою смугу руху не повернувся та, здійснюючи рух на зустрічній смузі руху, допустив зіткнення транспортних засобів, унаслідок якого водій ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №270 від 18.10.2016 року ОСОБА_9 був завданий закритий перелом нижньої треті правої променевої кістки зі зміщенням уламків. Пошкодження у ОСОБА_9 у вигляді закритого перелому нижньої треті правої променевої кістки зі зміщенням уламків не було небезпечним для життя, однак потягло тривалий розлад здоров`я (більше 21 дня) і оцінюється як середнього ступеню тяжкості (відповідно до «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ № 6 від 17.01.1995 року). Дане ушкодження в умовах дорожньо-транспортної пригоди могло утворитися від дії тупого твердого предмету, яким могла бути виступаюча деталь салону легкового автомобіля чи при ударі о таку, і по давності не суперечить строку, вказаному оглянутою та в медичній документації.

Згідно з висновком судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» № 669/16 від 06.10.2016 року дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.п. 12.4, 12.9б), 14.6а) ПДР. Технічна можливість водія ОСОБА_7 уникнути зіткнення транспортних засобів залежала від виконання вимог п. 14.6а) ПДР.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з матеріалів провадження та вироку, висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, був зроблений на підставі його свідчень, а провадження було розглянуто в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, що в цій частині в апеляційному порядку не оскаржується. З урахуванням зазначених обставин суд першої інстанції встановив фактичні обставини провадження та кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України.

Висновки суду щодо фактичних обставин провадження, винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 і правильності кваліфікації його дій, згідно з ч. 2 ст. 394, ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються. А тому доводи доповнення до апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , в яких він посилається на недослідження судом доказів, є безпідставними і в апеляційному порядку не перевіряються.

Під час апеляційного розгляду, як потерпіла, так і її представник підтвердили, що суд дотримався вимог ст. 349 КПК України в частині застосування ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, повною мірою дотримався вимог закону.

Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначаються з урахуванням положень ст. 65 КК України.

Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_7 вчинив злочин з необережності.

На думку колегії суддів, судом правильно визнано обставинами, що пом`якшують покарання, повне визнання вини, щиросердне каяття у вчиненому, сприяння встановленню істини в ході судового розгляду.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено і на них не посилається в апеляційній скарзі прокурор, вимоги якої стосуються лише недотримання судом першої інстанції вимог ст. 75 КК України до призначеного обвинуваченому покарання.

Крім того, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, а також дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо.

На підставі цього суд зробив висновок про можливе виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням. З таким висновком погоджується також й колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про непризначення йому судом першої інстанції додаткового покарання у виді позбавлення права керувати всіма видами транспортних засобів строком на 2 роки є слушними, оскільки суд не проголошував таке рішення, що знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду та підтверджується, крім іншого, і частковим підтриманням своєї апеляційної скарги прокурором, у зв`язку з чим, вирок в цій частині підлягає зміні з виключенням з вироку суду вказівки про позбавлення ОСОБА_7 права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Суд першої інстанції своє рішення, викладене в мотивувальній частині про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення спеціального права, не конкретизував, оскільки не зазначив, саме якого права, та не вмотивував і не навів на те переконливих підстав.

Колегія суддів, виходячи з даних, що характеризують особу обвинуваченого та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а також доводів, покладених обвинуваченим в обґрунтування своїх вимог в частині незастосування до нього додаткового покарання, а саме наявності проблем у сім`ї, дають достатні підстави для висновку про те, що обвинуваченому можливо призначити лише основне покарання і це буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Апеляційна скарга прокурора також не містить обґрунтування в частині вимог про призначення обвинуваченому додаткового покарання, що позбавляє колегію суддів прийняти нове рішення з погіршенням становища обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.

Виключити з вироку вказівку про застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з дня її проголошення, проте на неї учасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4