Ухвала
іменем україни
21 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні в межах кримінального провадження № 0004726 касаційну скаргу засудженого на вирок Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

За указаним вироком місцевого суду, залишеним без зміни апеляційним судом,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, неодноразово судимого, востаннє за вироком того ж суду від 27 грудня 2011 року за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки шість місяців, звільненого 06 березня 2014 року після відбуття строку покарання,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 905 грн.

Вирішено питання про долю речових доказів.

За вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 03 вересня 2014 року близько 07.15 год. у магазині «Велика Кишеня» на Печерській площі, 1 у м. Києві повторно вчинив крадіжку сумки ОСОБА_8 з проникненням у сховище камеру схову для зберігання речей покупців магазину, чим завдав останній матеріальної шкоди на суму 905 грн.

У касаційній скарзі засуджений просить змінити вирок місцевого суду й ухвалу апеляційного та перекваліфікувати його дії з ч. 3 на ч. 2 ст. 185 КК, стверджуючи, що у його діях не було кваліфікуючої ознаки ч. 3 ст. 185 цього Кодексу «проникнення у сховище». Крім того, він вважає, що під час розгляду провадження в суді першої інстанції було порушено його право на захист, оскільки він є особою, котра страждає на розлади психіки та поведінки, а тому згідно з ч. 3 ст. 52 КПК присутність захисника є обов`язковою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, котрий заперечував проти її задоволення і просив залишити судові рішення без зміни, перевіривши судові рішення, обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Зі змісту касаційної скарги та судових рішень убачається, що ОСОБА_7 визнає той факт, що саме він таємно викрав сумку ОСОБА_8 з камери схову для зберігання речей покупців магазину, закритої на ключ.

Його доводи про те, що в цих діях відсутня кваліфікуюча ознака ч. 3 ст. 183 КК «проникнення у сховище», перевірялися місцевим та апеляційним судами, і обґрунтовано були спростовані.

У вироку місцевого суду з посиланням на протокол перегляду відеозапису з камер спостереження магазину та сам відеозапис, досліджені у судовому засіданні, встановлено, що ОСОБА_7 протягом незначного проміжку часу неодноразово намагався відкрити зачинені камери схову, поки не відкрив ячейку із сумкою потерпілої, яку взяв і вийшов із магазину.

В суді апеляційної інстанції, як убачається з ухвали цього суду, ОСОБА_7 дав пояснення про те, що камера схову відвідувачів магазину це індивідуальні ящики з прозорими дверцятами, які зачиняються на ключ. Він бачив через дверцята в одному з ящиків жіночу сумку, яка йому не належала, проте відчинив ящик і забрав сумку.

Вказані обставини та наведені пояснення ОСОБА_7 спростовують його доводи про випадковість відкриття ячейки із сумкою ОСОБА_8 , а також про відсутність у нього умислу на вчинення крадіжки (до відкриття ячейки), поєднаної з проникненням у сховище.

Той факт, що доступ у магазин був вільним, не виключає за встановлених судами обставин вищевказаної кваліфікуючої ознаки крадіжки, оскільки камери схову магазину це місця, призначені для збереження речей покупців (відвідувачів), які зачиняються на ключ, і до яких вільного доступу сторонніх осіб немає. Тобто ці камери мають усі ознаки сховища.
Верховний Суд України у постанові від 31 січня 2013 року № 5-33кс12 указав, що під поняттям «сховище» слід розуміти певні місця чи ділянки території, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які обладнані огорожею чи технічними засобами або забезпечені іншої охороною: пересувні автолавки, рефрижератори, контейнери, сейфи та інші сховища. Крадіжка, поєднана з проникненням у сховище, дає підстави вважати, що під проникненням до будь-якого приміщення слід розуміти: а) фізичне входження, потрапляння до нього з метою заволодіння майном, що знаходиться у ньому; б) доступ до майна, що знаходиться у сховищі, у будь-який спосіб (без фізичного входження до нього), що дає змогу заволодіти таким майном, вилучити його із приміщення чи сховища.
Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, діяння засудженого за ч. 3 ст. 185 КК кваліфіковано правильно.

Доводи засудженого про те, що місцевий суд порушив його право на захист, оскільки розглянув кримінальне провадження без його захисника, тоді як він є особою, котра страждає на розлад психіки й поведінки, а тому згідно з ч. 3 ст. 52 КПК присутність захисника є обов`язковою, є безпідставними з огляду на таке.

Стаття 52 КПК містить вичерпний перелік випадків, коли участь захисника у кримінальному провадженні є обов`язковою, зокрема щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, з моменту встановлення цих вад.

Згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 жовтня 1998 року № 297 «Про перехід органів, закладів охорони здоров`я України на Міжнародну статистичну класифікацію хвороб і споріднених проблем охорони здоров`я десятого перегляду» єдиним нормативним документом з 01 січня 1999 року щодо класифікації хвороб є Міжнародна класифікація хвороб 10-го перегляду (МКХ-10).

Відповідно до МКХ-10 до «розладів психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів або алкоголю, синдром залежності» відноситься психічна патологія, яка згідно з раніше діючою МКХ-9 мала назву «наркоманія» або «хронічний алкоголізм». Отже, розлад психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів є наркологічним, а не психіатричним діагнозом.

Перебування на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом «розлад психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності» не відноситься до психічних вад, які перешкоджають особі самостійно реалізувати своє право на захист у кримінальному провадженні.

Це також підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи, проведеної під час апеляційного перегляду вироку місцевого суду за клопотанням сторони захисту. Зокрема, з цього висновку випливає, що ОСОБА_7 потребує протиалкогольного та протинаркологічного лікування, є осудним і за своїм психічним станом може самостійно реалізовувати своє право на захист.

Отже, доводи засудженого про порушення цього права є необґрунтованими.

Покарання ОСОБА_7 призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК, воно відповідає вчиненому та особі засудженого, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З огляду на викладене касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

Керуючись п. 6 розділу XII«Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статтями 433, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а його касаційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2