АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВA
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0007059 від 27.06.2016 за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 28.10.2016 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Комсомольськ-на-Амурі, РФ, українця, громадянина України, не одруженого, із середньою освітою, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , центр реабілітації «Перемога», раніше судимого:
- 02.12.2010 Деснянським районним судом міста Чернігова за ч.1 ст. 185 КК України до штрафу у розмірі 1000 грн.,
- 23.04.2012 Бахмацьким районним судом Чернігівської області за ч.3 ст.185 КК України до 04 років 06 місяців позбавлення волі. Звільненого 17.06.2014 Бориспільським міськрайонним судом Київської області від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі, на підставі ст.2 Закону України «Про амністію у 2014 році»,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, ?
за участі:
прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА
Від прокурора Київської місцевої прокуратури № 2, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом 1-ї інстанції ? ОСОБА_5 надійшла апеляційна скарга на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 28.10.2016, в якій прокурор просить суд скасувати оскаржуваний вирок в частині призначеного ОСОБА_8 покарання. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.186 КК України у вигляді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі. Застосувати щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Взяти останнього під варту в залі суду. В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Так, вироком Дарницького районного суду міста Києва від 28.10.2016 ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнено останнього від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням, встановлено іспитовий строк 3 роки. На підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 не виїзджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду, в обґрунтування своєї апеляційної скарги, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор оскаржує вирок суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання та вказує на неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого, а саме через м`якість. Зокрема, апелянт посилається на те, що суд, приймаючи рішення про застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 ст.75 КК України, належним чином не врахував дані про особу, а саме, що останній раніше неодноразово судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, не зважив на розмір заподіяного збитку, спричиненого злочинними діями ОСОБА_8 . Також, на думку прокурора, суд неналежним чином оцінив тяжкість скоєного кримінального правопорушення, який вчинено повторно та умисно, який віднесено до тяжких злочинів. При цьому в апеляції наголошується, що ОСОБА_8 вчинив новий злочин проти власності, будучи судимим та звільненим на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році». А отже, прокурор наполягає на необхідності призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч.2 с.186 КК України, яке йому слід відбути реально з метою запобігання вчинення ним нових злочинів у майбутньому.
Інших апеляцій, доповнень заперечень від учасників кримінального провадження не надходило.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_8 26.06.2016 приблизно о 17 год. 30 хв., знаходячись у приміщенні станції метро «Славутич» КП «Київський метрополітен» у Дарницькому районі міста Києва, перебуваючи на платформі очікування потягу, під час виходу осіб з вагонів потяга, в одному із вагонів побачив раніше незнайому йому громадянку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка сиділа у вагоні потяга на крайньому до дверей вагону сидінні та тримала у руках власний мобільний телефон марки «Samsung GalaxyGrand пео». Побачивши у руках ОСОБА_9 її мобільний телефон, у ОСОБА_8 виник умисел на відкрите заволодіння указаним майном. Так, ОСОБА_8 , реалізуючи злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, швидко наблизився до ОСОБА_9 та шляхом ривка відкрито викрав належний їй мобільний телефон марки «Samsung Galaxy Grandпео», вартістю 2999 гривень, чим заподіяв ОСОБА_9 матеріальної шкоди на зазначену суму. Утримуючи при собі зазначений мобільний телефон, ОСОБА_8 , маючи реальну можливість розпорядитися викраденим мобільним телефоном, з місця скоєння злочину зник, вибігши з приміщення станції метро «Славутич» КП «Київський метрополітен», до узбіччя вул.Зрічна у м. Києві, де його було затримано.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити, думку обвинуваченого, який заперечив проти апеляційної скарги прокурора і вважав за необхідне залишити без змін вирок суду першої інтенції, заслухавши промови учасників судового провадження в судових дебатах та останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Насамперед суд має зауважити, що клопотань від обвинуваченого про призначення йому захисника в суді апеляційної інстанції не надходило і відповідно до вимог ст.52 КПК України його участь в даному кримінальному провадженні не є обов`язковою.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Учасниками кримінального провадження фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, не оспорюються, з`ясування обставин та дослідження доказів в суді першої інстанції з урахуванням думки обвинуваченого в суді першої інстанції проводилося згідно ч.3 ст.349 КПК України, а тому згідно ч.1 ст.404 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуваний вирок лише в межах апеляційної скарги, а саме в частині призначеного обвинуваченому покарання.
Як вбачається з вироку суду, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості скоєного ним злочину, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
При цьому, як прямо зазначено у вироку, суд визнав обставиною, яка, відповідно до ст.66 КК України, пом`якшує покарання щире каяття, а також відсутність обставин, які б обтяжували покарання.

В якості обставин, що характеризують особу обвинуваченого, суд врахував те, що ОСОБА_8 неодноразово судимий, свою вину у вчиненні злочину, який йому інкриміновано визнав в повному обсязі та щиро розкаявся, на обліку лікарів нарколога, психіатра не перебуває, посередньо характеризується за місцем проживання.
З огляду на ступінь тяжкості скоєного злочину та конкретні обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, встановлені обставини, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, визнання вини у вчиненому, добровільне повернення викраденого майна, суд першої інстанції визнав за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років та, з урахуванням наведених вище обставин, дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, із застосуванням до нього ст.75 КК України, прийнявши рішення про звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки та поклавши на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України, оскільки саме таке покарання, на думку суду, буде необхідним й достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також запобігання вчинення ним нових злочинів у майбутньому.

У зв`язку з цим, незважаючи на доводи апеляційної скарги прокурора, призначене ОСОБА_8 покарання, як за своїм видом так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок м`якості та слугуватипідставою для скасування вироку суду та ухвалення нового вироку, оскільки судом першої інстанції, у відповідності до вимог, передбачених ст.ст. 50, 65, 75 КК України, враховані всі ті обставини, які повинні бути ним враховані при вирішенні питань, пов`язаних з призначенням покарання, з наведенням у вироку належного обґрунтування прийнятого рішення, яке колегія суддів визнає достатнім для висновку про відсутність законних підстав для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку через неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Апеляційний суд переконаний, що саме таке покарання відповідатиме принципу індивідуалізації покарання, як і в цілому положенням ст.65 КК України.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що судом належним чином не враховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину проти власності, вчинено повторно та умисно, дані про особу обвинуваченого, а саме, що останній раніше неодноразово судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, не зважено на розмір заподіяного збитку, спричиненого злочинними діями ОСОБА_8 , та призначено занадто м`яке покарання, в результаті якого не буде досягнуто мети покарання, то на переконання колегії суддів, вони жодним чином не спростовують висновку місцевого суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, з огляду на слідуюче.
Згідно наданих під час апеляційного перегляду справи документів, ОСОБА_8 пройшов курс в реабілітаційному центрі при БО «Всеураїнський благодійний фонд мир і добробут», де характеризується позитивно. Наразі займається суспільно-корисною діяльністю у благодійному фонді. Має критичне відношення до скоєного та вживає всіх необхідних заходів, які б сприяли його виправленню.
Більше того, існуюча у ОСОБА_8 судимість за злочин проти власності потягла за собою наслідки у вигляді кваліфікації його дій за такою кваліфікуючою ознакою, як повторність, а отжезазначена обставина не могла бути врахована при призначенні йому покарання, як така, що його обтяжує або вимагає призначення реального покарання у виді позбавлення волі.
Разом з тим, закон України про кримінальну відповідальність вцілому та ст.75 КК України зокрема, не містить будь-яких застережень щодо можливості звільнення від відбування покарання з випробуванням осіб, які мають не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, а тому, з урахуванням наведених вище обставин, колегія суддів не може погодитися з твердженнями прокурора про те, що ОСОБА_8 було необґрунтовано звільнено від відбування покарання з випробуванням і що призначене йому судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

За таких обставин, оскільки в апеляційній скарзі прокурора не наведено об`єктивних доводівчому призначене ОСОБА_8 покарання є явно несправедливим та чому його виправлення і перевиховання неможливе без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, а тому твердження про неправильне застосування судом кримінального закону, що потягло невиправдану м`якість призначеного обвинуваченому покарання, на думку колегії суддів, є необґрунтованим.

З огляду на викладене, апеляційний суд не знаходить підстав для скасування вироку Дарницького районного суду міста Києва від 28.10.2016 в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання та ухвалення нового вироку з метою застосування більш суворого покарання, як того просить прокурор.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА
Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 ? залишити без задоволення.

Вирок Дарницького районного суду міста Києва від 28.10.2016, яким ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 05 (п`яти) років позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України та звільнено обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 03 (три) роки та покладенням обов`язків у відповідності до ст.76 КК України, ? залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту їїпроголошення. Касаційна скарга на дане судове рішення може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/538/2017
Категорія: ч.2 ст. 186 КК України
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_10
Доповідач ОСОБА_1