Дата документу Справа № 811/25/12
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11/778/13/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.121 ч.1 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 березня 2017 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

засудженого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляцію потерпілого ОСОБА_8 на вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 24 липня 2013 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винним і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винним і засуджено за те, що він 16 липня 2011 року близько 00.30 год., знаходячись у стані алкогольного сп`яніння у дворі будинку АДРЕСА_2 , під час розмови з ОСОБА_10 та ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків посварився з останнім. Під час сварки, яка переросла у бійку, ОСОБА_9 з умислом на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень вдарив ОСОБА_8 кулаком в ліве око, потім повалив на землю та вдарив біля п`яти разів руками та ногами по усім частинам тіла, але був зупинений ОСОБА_10 і пішов із двору. Приблизно через 05 хв. ОСОБА_9 повернувся та вдарив палкою по тілу ОСОБА_8 , від чого останній впав, а засуджений завдав потерпілому біля шести ударів руками та ногами по тілу. Своїми діями ОСОБА_9 заподіяв ОСОБА_8 тяжкого тілесного ушкодження у виді втрати зору на ліве око та легких тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК, як умисне спричинення особі тяжкого тілесного ушкодження.

Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного йому судом покарання з випробуванням на 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК.

Вирішено питання про цивільний позов, запобіжний захід.

В апеляції потерпілий не погодився із ухваленим щодо ОСОБА_9 рішенням суду в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону та м`якістю призначеного покарання (незаконним звільненням засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК), про що ОСОБА_8 наводить відповідні доводи. Зокрема потерпілий зазначив, що застосування до засудженого положень ст.75 КК у вироку не мотивовано та не враховано, що внаслідок злочинних дій ОСОБА_9 він втратив зір на ліве око і став інвалідом ІІІ групи, засуджений вину у вчиненні тяжкого злочину не визнав, не розкаявся у ньому та не сприяв його розкриттю, пом`якшуючі покарання обставини судом не встановлено, проте встановлено обтяжуючу обставину вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, потерпілий вимагав стягнути з обвинуваченого на відшкодування завданої моральної шкоди 500000 грн. і 3500 грн. витрат, понесених на послуги з надання правової допомоги.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; думку прокурора, яка підтримала апеляцію лише в частині необхідності збільшення суми відшкодування моральної шкоди і необхідності стягнення витрат на правову допомогу; з`ясувавши позицію потерпілого і його представника, які повністю підтримали доводи і вимоги апеляції; засудженого, який заперечив проти вимог апеляції, вимагаючи вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція потерпілого підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В апеляції не порушується питання щодо оскарження висновків суду першої інстанції стосовно доведеності винуватості засудженого ОСОБА_9 у скоєнні інкримінованого злочину і правильності кваліфікації його дій. У зв`язку з чим колегія суддів вирок в зазначеній частині не перевіряла і не досліджувала. А тому вважає встановленим вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК, за обставин встановлених судом першої інстанції і зазначених ним в оскарженому вироку.

Відповідно до вимог ст.65 КК суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_9 покарання і звільняючи від його відбування, виходив лише з того, що засудженим скоєно тяжкий злочин у стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_9 характеризується за місцем проживання позитивно. Він не працює, не судимий, доглядає пристарілу матір 1937 року народження.

Проте з такими висновками районного суду в повній мірі погодитись не можна.

Так, суд, обираючи ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі дійшов вірного висновку про те, що саме даний вид покарання може бути дієвим заходом для виправлення засудженого. Адже ОСОБА_9 вчинив тяжкий злочин і підстав для застосування положень ст.69 КК у справі не вбачається.

Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Разом з тим, в мотивувальній частині оскаржуваного вироку суд всупереч наведених вимог ст.75 КК не навів жодних обставин, які б свідчили про можливість виправлення засудженого без відбування ним призначеного покарання.

Дослідивши матеріали справи і данні про особу ОСОБА_9 судова колегія дійшла глибокого переконання, що виправлення засудженого із звільненням його від відбування призначеного покарання є неможливим.

Так, районний суд фактично залишив поза увагою ступінь тяжкості вчиненого злочину (тяжкий), характер злочинних дій (вчинення злочину проти здоров`я людини), спосіб їх учинення, кількість, характер та локалізацію тілесних ушкоджень, наслідки злочину (втрата потерпілим зору на ліве око, що призвело до інвалідності ІІІ групи), ставлення засудженого до вчиненого (вини не визнав, в повній мірі моральної шкоди не відшкодував), потерпілий весь час наполягав на призначенні реального покарання у виді позбавлення волі, у справі відсутні пом`якшуючі покарання обставини за одночасної наявності обтяжуючої обставини вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Отже сукупність наведених обставин безумовно свідчить, що виправлення ОСОБА_9 без його ізоляції від суспільства є неможливим.

Крім того, судова колегія зважає на те, що попередня ухвала апеляційного суду Запорізької області від 17.03.2015 року, якою оскаржуваний вирок суду в частині призначеного покарання ОСОБА_9 було залишено без змін, 13.12.2016 року була скасована ухвалою ВССУ саме через необґрунтоване застосування інституту звільнення від відбування покарання відповідно до ст.75 КК.

Скасовуючи зазначену ухвалу апеляційного суду касаційний суд зазначив, що якщо за наслідками нового розгляду справи апеляційний суд погодиться з висновком місцевого суду про доведеність винності ОСОБА_9 в інкримінованому йому злочині, то звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК слід визнати таким, що не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого, а тому є неправильним.

Відповідно до ст.399 КПК в редакції 1960 року вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді.

Оскільки за наслідками нового апеляційного розгляду кримінальної справи доведеність винності ОСОБА_9 в інкримінованому йому злочині не спростовано, апеляційний суд не встановив інших обставин, які могли вплинути на питання звільнення засудженого від відбування покарання, з огляду на наведені приписи процесуального закону судова колегія вважає за необхідне вирок районного суду в частині призначеного покарання скасувати з одночасним ухваленням в цій частині нового вироку.

Вирішуючи питання апеляції в частині неправильності вирішення цивільного позову у справі, колегія суддів вважає переконливими доводи потерпілого про те, що при вирішенні цивільного позову суд не в повній мірі врахував тяжкість і незворотність наслідків, що настали для його здоров`я в результаті дій засудженого, а також те, що потерпілий тривалий час перебував на лікуванні, переніс кілька операцій, став інвалідом 3 групи, в результаті чого звичний для нього спосіб життя істотно змінився, що, в свою чергу, завдає йому моральних страждань.

Обставини, на які посилається потерпілий, відповідають матеріалам справи, згідно з якими потерпілому ОСОБА_8 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, які спричинили втрату зору на ліве око, а відповідно і стійку втрату загальної працездатності більше 1/3.

На думку колегії суддів, стягнута судом першої інстанції на користь потерпілого сума в якості відшкодування моральної шкоди явно не відповідає ступеню моральних і фізичних страждань потерпілого, завданих йому злочинними діями засудженого.

З урахуванням викладеного, а також матеріального стану засудженого, виходячи з принципу розумності та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ст.373 КПК 1960 року змінити вирок суду в частині вирішення цивільного позову і збільшити суму, яка підлягає стягненню із засудженого на користь потерпілого в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином, до 100 000 грн.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції відмовив у вироку в задоволенні позову в частині стягнення з засудженого понесених потерпілим витрат на правову допомогу адвоката в сумі 3500 грн., що не відповідає положенням ст.334 КПК 1960 року, на що також обґрунтовано вказав потерпілий в своїй апеляції.

Беручи до уваги те, що зазначені витрати потерпілого підтверджуються наявними у справі документами, сам засуджений дані позовні вимоги визнає та не заперечує проти стягнення з нього коштів, витрачених потерпілим на правову допомогу адвоката, колегія суддів вважає, що позовні вимоги потерпілого в зазначеній частині підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 362, 365, 378, 379 КПК України 1960 року колегія суддів,

ЗАСУДИЛА:

Апеляцію потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 24 липня 2013 року в частині призначеного ОСОБА_9 покарання скасувати, а в частині вирішення цивільного позову змінити.

Призначити ОСОБА_9 за ч.1 ст.121 КК України покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8

?в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, 100 000 грн. (замість 10 000 грн. стягнутих за вироком районного суду);

?в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу адвоката 3 500 грн.

Початок строку відбування покарання визначити з моменту початку його реального виконання чи затримання ОСОБА_9 .

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом одного місяця з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4