Ухвала
іменем україни
21 березня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засіданняОСОБА_4 ,
за участю засудженого в режимі відеоконференції ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002895 щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК,
установив:
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить скасувати вирок апеляційного суду щодо нього і призначити новий розгляд у цьому суді на підставах, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 КПК. Вважає, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора, не дослідив безпосередньо обставин кримінального правопорушення, даних про особу засудженого, не врахував їх та всіх пом`якшуючих обставин і неправомірно скасував вирок місцевого суду в частині призначеного із застосуванням ст. 75 КК покарання. На думку скаржника, висновки суду про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільстває необґрунтованими, обраний захід примусу, який належить відбувати реально, надмірно суворим і таким, що суперечить приписам ст. 65 КК. За твердженням засудженого, наведені порушення є істотними, а тому тягнуть за собою скасування оспорюваного вироку як незаконного.

Згідно з вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2016 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 було звільнено від відбування призначеного йому покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов?язки, передбачені пунктами 2 4 ч. 1 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

ОСОБА_5 визнано винуватим в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, вчиненому за обставин, викладених у вироку.

Як установив суд, 10 листопада 2015 року близько 00.30 год. ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп?яніння, у будинку на АДРЕСА_2 на ґрунті особистих неприязних відносин двічі ударив рукою ОСОБА_8 в обличчя, а потім завдав йому не менш чотирьох ударів ножем у грудну клітину та обличчя, заподіявши цим різного ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, у тому числі тяжких, небезпечних для життя у вигляді колото-різаного поранення обличчя ліворуч із пересіченням жувального м`язу й ушкодженням лицьової артерії та вени з відкритим відривом жувальної бугристості нижньої щелепи ліворуч, що призвело до гострої крововтрати, проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини ліворуч, яке проникає у плевральну порожнину, з явищами пневмотораксу.
Апеляційний суд Дніпропетровської області, задовольнивши частково апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок місцевого суду в частині призначеного засудженому покарання й ухвалив свій вирок, яким за ч. 1 ст. 121 КК призначив ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК засудженому ОСОБА_5 суд зарахував у строк відбування покарання строк попереднього ув?язнення з 10 листопада 2015 року по 04 березня 2016 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримання касаційної скарги, пояснення прокурора, який заперечив обґрунтованість заявлених касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає ухвалу апеляційного суду в межах касаційної скарги, в якій не заперечується висновок суду про подію злочину, доведеність винуватості ОСОБА_5 у його вчиненні, а також правильності юридичної оцінки діяння за ч. 1 ст. 121 КК.

Як убачається з матеріалів провадження, прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду щодо ОСОБА_5 , оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій скарзі прокурор порушив питання про скасування згаданого вироку виключно в частині покарання, призначеного із застосуванням ст. 75 КК. На думку сторони обвинувачення, вказану норму матеріального права було застосовано неправильно, що потягло невиправдану м?якість обраного заходу примусу. Тому прокурор просив апеляційний суд постановити свій вирок у відповідній частині і обрати засудженому покарання, яке належить відбувати реально.
Усупереч посиланням у касаційній скарзі засудженого апеляційний суд ретельно перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, яку розглянув із дотриманням приписів ст. 404 КПК. Зважаючи на те, що прокурор не оспорював фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні суспільно-небезпечного діяння та правильності кваліфікації за ч. 1 ст. 121 КК, у суду апеляційної інстанції не було правових підстав для повторного дослідження доказів та обставин злочину, встановлених місцевим судом. Твердження ОСОБА_5 про зворотне не ґрунтується на законі.
Натомість, як убачається з матеріалів кримінального провадження під час його перегляду апеляційний суд дослідив дані про особу ОСОБА_5 , що підтверджується інформацією, відображеною в журналі судового засідання та зафіксованою технічними засобами на відповідному носії.

Ухвалюючи новий вирок у частині призначення покарання, апеляційний суд дотримався вимог статей 50, 65 КК. Так, суд урахував, що вчинене ОСОБА_5 кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК є тяжким. Окрім того, суд зважив на характер протиправних дій засудженого, що полягали у заподіянні у життєво важливі органи ОСОБА_8 комплексу небезпечних для життя тілесних ушкоджень шляхом завдання потерпілому неодноразових ударів ножем, а також узяв до уваги наслідки цього для здоров?я потерпілого. Разом із тим, апеляційний суд згідно зі ст. 67 КК врахував установлену місцевим судом обтяжуючу покарання обставину, а саме вчинення злочину ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння.
Виходячи з установлених у справі фактичних обставин кримінального правопорушення, його тяжкості й характеру вчинених протиправних дій у поєднанні з наявною зазначеною обтяжуючою захід примусу обставиною, суд апеляційної інстанції дійшов умотивованого висновку про суспільну небезпечність ОСОБА_5 , звідси і про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Водночас апеляційний суд при виборі виду й розміру покарання врахував і ті обставини та дані про особу засудженого, на які є посилання в касаційній скарзі. Зокрема, суд узяв до уваги, що ОСОБА_5 уперше притягається до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, займався суспільно-корисною діяльністю, одружений. При цьому визнання ОСОБА_5 вини, щире каяття й активне сприяння ним розкриттю злочину, відсутність до нього претензій з боку потерпілого апеляційний суд урахував у якості пом?якшуючих покарання обставин і таких, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. У зв?язку з цим, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, суд дійшов висновку про можливість застосування до засудженого положень ст. 69 КК і призначив йому за розміром покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 1 ст. 121 КК.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дотримався загальних засад призначення покарання та його мети, а обраний засудженому захід примусу є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження нових злочинів. Підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.

Переконливих аргументів на спростування рішення апеляційного суду щодо призначеного покарання в касаційній скарзі не міститься.

Істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено. Тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
постановив:
Вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3