Справа № 748/2376/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/447/2017
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 травня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 01 лютого 2017 року, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.м.т. Варва, Чернігівської області, громадянина України, пенсіонера за вислугою років, працюючого охоронником 3 розряду ДСП „Чорнобильський спецкомбінат, одруженого, інваліда ІІІ групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 01 лютого 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України вирішено звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року 6 (шести) місяців іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 залишено без розгляду та роз`яснено їй право звернутись до суду з позовом у порядку цивільного судочинства.

Стягнуто із ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати у сумі 1758 грн 90 коп.

Долю речових доказів вирішено у порядку ст. 100 КПК України.

Як встановлено судом першої інстанції, 29 квітня 2016 року обвинувачений ОСОБА_6 близько 14 години 00 хвилин, керуючи автомобілем марки «Seat Toledo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в с. Іванівка, Чернігівського району, Чернігівської області по вул. Слобідській зі сторони автодороги Чернігів-Київ у напрямку с. Слобода, на перехресті вулиць Слобідська-Вишнева проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, яка склалася, не вибрав безпечної швидкості руху та не надавши дорогу велосипедисту ОСОБА_9 , яка рухалася по вул. Вишневій з права на ліво відносно напрямку руху його автомобіля, скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_9 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_9 згідно висновку судово-медичної експертизи № 554 від 16 червня 2016 року отримала тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травми з переломом потиличної кістки, що переходить на основу черепа, забоєм головного мозку, правобічною післятравматичною сенсоневральною втратою слуху третього ступеню та саден м`яких тканин тулуба, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_6 грубо порушив вимоги Правил Дорожнього Руху України: пункт 2.3 б), згідно якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатись від керування цим засобом у дорозі, пункт 12.1, згідно якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, пункт 16.12, згідно якого на перехресті рівнозначних доріг водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що наближаються праворуч, що стало причиною та умовою виникнення дорожньо-транспортної події та знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням наслідків.

Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить дослідити докази, визнати слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_11 від 26.08.2016 року та висновок експертизи обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди від 02.09.2016 року недопустимими доказами, вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вирок ухвалений з порушенням процесуального права. Зазначає, що судом були допущені припущення, які вбачає в тому, що згідно показань потерпілої йому у вину мали інкримінувати порушення не п. 16.12 Правил дорожнього руху, який регулює проїзд нерегульованих перехресть, а п. 13.1, який передбачає дотримання водієм безпечної дистанції або ж інтервалу, як у даному випадку, оскільки згідно показань потерпілої, при проїзді перехрестя вона повернула праворуч та поїхала по краю дороги задля того, щоб автомобіль її об`їхав.

Також вказує на недопустимість такого доказу, як слідчий експеримент, проведений зі свідком ОСОБА_11 , під час якого останній вказував про обставини ДТП, тоді як у судовому засіданні даний свідок повідомив, що не бачив ні моменту зіткнення, ні траекторій руху велосипедиста та автомобіля, ні швидкості руху цих транспортних засобі ні до ні після зіткнення. А з огляду на те, що дані зі слідчого експерименту, який на переконання апелянта є недопустимим, стали вихідними при призначенні експертизи обставин і механізму ДТП, то і висновок проведеної експертизи №418 від 02.09.2016 року за такими даними він вважає недопустимим доказом. Також вказує, що слідчим напередодні слідчого експерименту 25.08.2016 року було допитано свідка ОСОБА_11 , який повідомляв про ті ж самі обставини, про які він розповів у судовому засіданні, а вчинення тиску на даного свідка із боку обвинуваченого, про що зазначено у вироку суду спростовує тим, що дійсно обвинувачений разом зі своїм адвокатом мали зустріч із даним свідком, тиску ніякого не чинили, а лише просили дати виключно правдиві свідчення.

Тому вважає, що суд, у порушення ч. 3 ч. 1 ст. 411 КПК України, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, зокрема версії розвитку події обвинуваченого та потерпілої, не зазначив чому він взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Таким чином, обвинувачений вважає, що вина його у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України не доведена, внаслідок чого вважає, що кримінальне провадження має бути закрите на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Прокурор, також подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання, обране судом першої інстанції, проте із додатковим покаранням у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 3 роки.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що, не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 , вважає, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та даним про його особу внаслідок м`якості. При цьому вказуючи, що судом не обґрунтовано та не розкрито доцільність призначення ОСОБА_6 покарання без додаткового у виді позбавлення права курувати транспортним засобом. Зазначає, що судом не в повній мірі враховано те, що вину у вчиненні злочину обвинувачений не визнавав, намагаючись перекласти відповідальність на велосипедиста, стверджуючи, що остання порушила правила дорожнього руху. Крім того, вказує на відсутність документів, які б підтверджували дані про те, що ОСОБА_6 використовує автомобіль саме у зв`язку із наявністю у нього інвалідності, про що суд зазначив у вироку, та зазначає на відсутність відповідної таблички 7.17 „Інвалід на вказаному автомобілі.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали вимоги апеляційної скарги обвинуваченого та просили її задовольнити з викладених підстав, в задоволенні апеляційної скарги прокурора просили відмовити з підстав її необґрунтованості; прокурора, який підтримав вимоги, поданої ним апеляційної скарги, просив задовольнити її з викладених підстав, заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вважаючи її безпідставною; потерпілу та її представника, які вважали вирок суду законним та просила залишити його без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги як обвинуваченого так і прокурора, задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, так як не встановлені достатні докази для доведення його винуватості в суді.

Проте, такі його твердження суперечать матеріалам кримінального провадження.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину не визнав та пояснив, що дане перехрестя, де сталася ДТП, він проїжджав не вперше. В той день, з вул. Вишневої виїхала велосипедист, він не гальмував, а намагався уникнути зіткнення, шляхом зміни напрямку руху вліво, тоді велосипедист вивернула руль вправо та в`їхала в праве крило його автомобіля.

Аналогічні пояснення були надані обвинуваченим і в суді апеляційної інстанції.

Однак вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного вище кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Так, факт дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 29 квітня 2016 року у с. Іванівка, Чернігівського району та області, на перехресті вулиць Слобідської та Вишневої за участю автомобіля марки «Seat Toledo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та велосипеду „Мінськ, підтверджується протоколом огляду місця події, схемою ДТП (а.п. 61-67).

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 554 від 03 червня 2016 року велосипедист ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми з переломом потиличної кістки, що переходить на основу черепа, забоєм головного мозку, правобічною післятравматичною сенсоневральною втратою слуху 3 ст. та саден м`яких тканин тулубу, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Цим же висновком підтверджено виникнення даних тілесних ушкоджень внаслідок контактування з тупими твердими предметами і по давності їх утворення відповідність даті 29 квітня 2016 року та встановлено відсутність алкоголю в крові потерпілої (а.п. 89-90).

Відповідно до висновку транспортно-трасологічної експертизи № 210 від 26 травня 2016 року, первинний контакт відбувся між переднім правим габаритним кутом автомобіля Сеат (правий габаритний кут переднього бамперу автомобіля Сеат) з лівою стороною рами велосипеду на відстані близько 105 см - 123 см від заднього габариту велосипеду (а.п. 77- 86). Вказані обставини учасниками провадження не оспорюються.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 показала, що 29 квітня 2016 року о 14 год. їхала на велосипеді по вул. Вишневій у с. Іванівка, під`їхавши до перехрестя з вул. Слобідською, побачила автомобіль, який рухався в напрямку с. Слобода, тому, попри те, що мала їхати ліворуч щоб перетнути вул. Слобідська, намагалася уникнути ДТП, тому звернула вправо з тим, щоб автомобіль її об`їхав. В цей час відбувся удар, який прийшовся їй у лівій бік, від чого вона упала та втратила свідомість, отримала тілесні ушкодження, які в подальшому вона тривалий час лікувала. Внаслідок чого їй була заподіяна як матеріальна так і моральна шкода.

Свідок ОСОБА_11 суду першої інстанції показав, що 29 квітня 2016 року працював у своєму дворі по господарству, коли почув глухий удар, вийшовши на вулицю, побачив, що сталася ДТП, потерпіла лежала на асфальті ближче до середини дороги, автомобіль стояв зліва на асфальті при узбіччі та мав вм`ятину правого крила. Після того, як потерпілу забрала швидка медична допомога, у його присутності працівники поліції проводили огляд місця дорожньо-транспортної події, під час якого складали схему та вимірювали всі необхідні дані.

Під час проведення слідчого експерименту свідок ОСОБА_11 у присутності понятих, добровільно розповів про обставини зазначеної дорожньо-транспортної пригоди у тому об`ємі, в якому їх сприйняв.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України, частина 2 якої передбачає визнання доказу недопустимим у разі встановлення його очевидної недопустимості.

Враховуючи, що дані, які зазначені в протоколі слідчого експерименту узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, зокрема з даними протоколу огляду місця ДТП, під час якого проводились відповідні заміри, була складена схема (а.п. 69-70), показаннями як обвинуваченого так і потерпілої, стосовно швидкості руху, місця зіткнення та технічними пошкодженнями обох транспортних засобів, які є характерні для таких обставин ДТП, що підтверджено і висновком судової транспортно-трасологічної експертизи, колегія суддів не знаходить підстав для визнання недопустимим доказом слідчого експерименту.

А посилання обвинуваченого на допит свідка ОСОБА_11 за день до слідчого експерименту та показання, які він повідомляв слідчому, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суд досліджує покази учасників судового провадження, дані ними безпосередньо суду.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині недопустимості такого доказу як висновок судової експертизи обставин і механізму ДТП № 418 від 02 вересня 2016 року (а.п. 98-100), колегія суддів дійшла наступного висновку.

Серед вихідних даних для проведення даної судової експертизи містяться і дані, отримані внаслідок проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 , який, на думку апелянта, є недопустимим доказом.

Таким доводам апелянта колегія суддів вже надала оцінку. Окрім того, у розділі «Дослідження» висновку даної експертизи (а.п. 99) судовий експерт в порядку ст. 69 КПК України проінформував, що в умовах місця події, викладених у постанові, з технічної точки зору, між діями водія автомобіля Сеат, в яких вбачається невідповідність технічним вимогам п. 16.12 (з урахуванням визначення терміну „дати дорогу п. 1.10) ПДР та подією виникнення даної ДТП, вбачається наявність причинного зв`язку. У своїх же висновках експерт виклав, що водій автомобіля Сеат мав технічну можливість, з моменту виникнення небезпеки для його руху, вказаного в постанові (швидкість якого не заперечувалася і самим обвинуваченим у судовому засіданні), уникнути зіткнення з велосипедом шляхом своєчасного нормативного застосування екстреного гальмування із зупинкою до місця первинного контакту, тобто шляхом виконання вимог п. 16.12 (з урахуванням визначення терміну „дати дорогу п. 1.10 ПДР). Тобто дані, які вплинули на результат судової експертизи узгоджуються з іншими наявними у провадженні доказами.

Таким чином і посилання обвинуваченого на те, що йому у вину мали ставити порушення п. 13.1 Правил дорожнього руху, зокрема недотримання безпечного інтервалу, не знаходить підтвердження в матеріалах, оскільки із показань як обвинуваченого, так і потерпілої вбачається, що потерпіла мала звертати ліворуч, а побачивши автомобіль, різко звернула в праву сторону задля уникнення зіткнення, проте це не дає підстав вважати, що обидва транспортні засоби повноцінно рухалися вул. Слобідською, коли б можна було стверджувати про недотримання інтервалу.

Таким чином, вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в повній мірі підтверджується показаннями потерпілої, свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , показаннями самого обвинуваченого, з яких, попри невизнання ним вини, вбачається виклад обставини ДТП, які узгоджуються між собою та з висновками експертиз, протоколами огляду, протоколами проведення слідчого експерименту, а тому обґрунтовано визнані судом першої інстанції за достовірні. Доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу того, що не встановлені достатні докази для доведення його винуватості в суді є необґрунтованими.

Тому, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку діяння за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні і досліджених в судовому засіданні доказів, яким судом першої інстанції дана оцінка в сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийнято законне та обґрунтоване рішення суду.

Дії ОСОБА_6 судом вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_9 .

Вирішуючи питання стосовно призначення покарання ОСОБА_6 , колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора в частині невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого не знаходять своє підтвердження.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст. ст. 65, 66, 67 КК України, врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, відомості про особу винуватого, його вік, наявність інвалідності ІІІ групи, виключно позитивні характеристики за місцем роботи, обставину, що пом`якшує покарання, а саме часткове відшкодування шкоди потерпілій, при невизнанні вини, відсутність обтяжуючих вину обставин і обґрунтовано призначив покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України без додаткового покарання із наданням іспитового строку.

З огляду на вимоги ст. 65 КК України, колегія суддів дійшла висновку, що обрана судом першої інстанції міра покарання обвинуваченому ОСОБА_6 є необхідною й достатньою для його виправлення та попередження нових злочинів.

Таким чином, не підлягають задоволенню вимоги апеляційної скарги прокурора щодо призначення обвинуваченому додаткової міри покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Суд першої інстанції вірно врахував виключно позитивні характеристики обвинуваченого, те, що раніше він ні до кримінальної ні до адміністративної відповідальності не притягувався, вчинив злочин у тверезому стані, попри невизнання вини, частково відшкодував шкоду потерпілій, яка не заперечувала проти призначення покарання без додаткового у виді позбавлення права керування транспортним засобом, правильно враховано судом і наявність інвалідності у обвинуваченого.

Невизнання вини обвинуваченим не є підставою для призначення йому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами

Тому на переконання колегії суддів викладені прокурором обставини не можуть вплинути на призначення обвинуваченому додаткової міри покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом.

Під час апеляційного розгляду кримінального провадження не встановлено істотних порушень кримінального-процесуального закону та порушень прав обвинуваченого ОСОБА_6 які б потягли за собою скасування вироку суду.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора залишити без задоволення.

Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 01 лютого 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4