Справа №482/485/16-к 07.12.2016

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
7 грудня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_6 на вирок Новоодеського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2016 року у відношенні
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новомиколаївка Скадовського району Херсонської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
25.06.2015 року Новоодеським районним судом Миколаївської області за ч.2 ст. 162, ч.2 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки;
- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_5
захисник ОСОБА_8
потерпіла ОСОБА_6
представник потерпілої ОСОБА_9 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Новоодеського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2016 року ОСОБА_5 засуджений:

- за ч.1 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки;

- за ч.3 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбута частина покарання за вироком Новоодеського районного суду Миколаївської області від 25 червня 2015 року та остаточно ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України ОСОБА_5 зараховано у строк відбування покарання строк тримання під вартою з 16.12.2015 року.

Вирішено питання про судові витрати та речові докази.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
Обвинувачений ОСОБА_5 просить вирок змінити та пом`якшити призначене покарання.

Потерпіла ОСОБА_6 в апеляційній скарзі та доповненнях до неї просить вирок скасувати у частині призначення ОСОБА_5 покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_5 призначити покарання: за ч.1 ст. 135 КК України - у виді позбавлення волі строком 2 роки, а за ч.3 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Новоодеського районного суду Миколаївської області від 25.06.2015 року у виді позбавлення волі строком 4 роки та остаточно ОСОБА_5 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 14 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.
Обвинувачений ОСОБА_5 вважає, що йому призначено занадто суворе покарання, яке необхідно пом`якшити.

Потерпіла ОСОБА_6 вважає, що ОСОБА_5 призначено занадто м`яке покарання за ч.3 ст. 286 КК України. На думку апелянта, обвинувачений на шлях виправлення не став, вчинив тяжкий злочин у період іспитового строку, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з місця ДТП втік. Але суд не мотивував, чому частково приєднав покарання за попереднім вироком лише 6 місяців позбавлення волі, тим самим остаточне покарання за сукупністю вироків вважає занадто м`яким.

Посилається на те, що суд безпідставно зазначив, що ОСОБА_5 щиро розкаявся у вчиненому злочині, оскільки він перед нею не вибачився за вчинене, не відшкодував моральну та майнову шкоду.

Вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини кримінального правопорушення та вважає безпідставним висновок суду щодо знаходження потерпілих на проїзній частині дороги.

Зважаючи на зазначені обставини, апелянт посилається на невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та за розміром призначене покарання вважає несправедливим через м`якість.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
ОСОБА_5 12.12.2015 року, близько 00 годин 30 хвилин, у порушення п.п. 2.1 «а, б, ґ», 2.9 «а» ПДР України, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом, реєстраційного документа на транспортний засіб, поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував технічно несправним та обмежено працездатним автомобілем марки «ЗАЗ-1102» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по сухій, не освітленій, проїзній частині вул. Торгової, яка має по одній смузі руху у обох напрямках, зі сторони вул. Леніна в напрямку вул.Лермонтова у м. Нова Одеса Миколаївської області, зі швидкістю приблизно 70-77 км/год.

Технічні несправності автомобілю «ЗАЗ-1102» реєстраційний номер НОМЕР_1 полягали у встановленні на задню вісь автомобіля шин різних моделей, що не відповідає п. 31.4.5 «г» ПДР України, у встановленні шин із залишковою висотою малюнку протектора менше 1.6 мм, що не відповідає п.31.4.5 «а» ПДР України, у непрацездатності гальмівного механізму правого колеса задньої осі та непрацездатності лівого та правого задніх амортизаторів.

У цей же час по вул. Торговій, попереду автомобілю «ЗАЗ-1102» реєстраційний номер НОМЕР_1 , у попутному із ним напрямку, по проїзній частині, ближче до правого краю дороги, рухались пішоходи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Водій ОСОБА_5 , рухаючись в обраному напрямку, в районі будинку № 62 по вулиці Торговій, в порушення п.п. 2.3 «б», 12.3, 12.4 ПДР України, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував відповідно на її зміни, рухався зі швидкістю 70-77 км/год., при максимально дозволеній швидкості у населених пунктах - 60 км/год., при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішоходів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які перебували на проїзній частині та яких він об`єктивно спроможний був заздалегідь виявити, негайно не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу, хоча мав таку технічну можливість, внаслідок чого допустив наїзд на зазначених пішоходів. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 від отриманих тілесних ушкоджень загинули на місці пригоди.

Відразу після дорожньо-транспортної пригоди, водій ОСОБА_5 , в порушення п.п. 2.10 «а», «б», «г», «д», «є» ПДР України, не залишився на місці пригоди, не увімкнув аварійної сигналізації і не встановив знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 ПДР України, не викликав швидкої медичної допомоги, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ поліції, не очікував на їх прибуття та не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, їх огородження, організації об`їзду місця пригоди.

При цьому ОСОБА_5 , достовірно знаючи, що внаслідок ДТП потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 отримали тілесні ушкодження, завідомо усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілих, позбавлених можливості вжити заходів до самозбереження, в небезпечний для життя стан, будучи зобов`язаним надати потерпілим допомогу та реально маючи таку можливість, навмисне залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.

ОСОБА_5 визнаний судом винним у вчиненні наступних злочинів:
- у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та його дії кваліфіковані за ч.3 ст. 286 КК України;
- у завідомому залишенні без допомоги ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які знаходились в небезпечному для життя становищі та які були позбавлені можливості вжити заходів до самозбереження, коли він сам поставив потерпілих в небезпечний для життя стан, та його дії кваліфіковані за ч.1 ст. 135 КК України.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку поданої обвинуваченим апеляційної скарги, пояснення потерпілої ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_9 на підтримку поданої потерпілою апеляційної скарги, заперечення учасників судового провадження на подані апеляційні скарги, думку прокурора, який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, апеляційній суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Обвинуваченим ОСОБА_5 висновки суду в цій частині не оспорюються.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема вважає безпідставним висновок суду щодо знаходження потерпілих на проїзній частині дороги.

Однак ці доводи апелянта позбавлені підстав, з огляду на наступне.

Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_5 у вчинених злочинах, в межах висунутого йому обвинувачення, і ці висновки підтверджені доказами, які досліджені судом першої інстанції повно та об`єктивно, і їм дана належна оцінка.

В обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції послався на об`єктивні дані, що містяться у протоколах огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 12.12.2015 року, протоколів огляду трупів, які виявлені на місці ДТП, а також врахував висновки судово-трасологічної експертизи №09/1-12 від 20.01.2016 року, згідно яким первинний контакт автомобіля ЗАЗ-1102 під керуванням ОСОБА_5 з пішоходами відбувся саме на проїзній частині дороги.

Отже, під час судового розгляду встановлено, що потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 перебували на проїжджій частині під час, коли ОСОБА_5 допустив на них наїзд.

Під час судового розгляду потерпіла ОСОБА_6 не висловлювала незгоду з висунутим обвинуваченням в цій частині, а наведені нею в апеляційній скарзі доводи про те, що потерпілі під час зіткнення перебували на узбіччі, а не на проїзній частині, як встановив суд, є припущеннями.

Тому в цій частині апеляційна скарга потерпілої не є обґрунтованою.

Що стосується призначеного ОСОБА_5 покарання, то воно призначено судом першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 65-67 КК України, з огляду на наступне.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вказані вимоги закону судом дотримані при призначенні покарання ОСОБА_5 .

Призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу винного, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Так, враховано, що обвинувачений вчинив злочин, передбачений ч.3 ст. 286 КК України, який відноситься до тяжких, але вчинений з необережності, та злочин, передбачений ч.1 ст. 135 КК України, який відноситься до злочинів невеликої тяжкості.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, окрім ступеню тяжкості вчинених злочинів, та незворотності його наслідків- смерті двох осіб, врахував наступні дані про особу винного: задовільну характеристику обвинуваченого, те, що він має малолітню дитину, 2011 року народження, офіційно не працевлаштований, раніше судимий за умисні злочини.

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_5 , визнано вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Судом першої інстанції обґрунтовано визнано як обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття у вчиненому злочині, оскільки ОСОБА_5 в суді першої та апеляційної інстанцій вину визнав та висловив жаль з приводу вчиненого злочину.

Потерпіла не пред`являла цивільний позов до обвинуваченого, а тому її посилання в апеляційній скарзі на відсутність щирого каяття через те, що ОСОБА_5 не вжив заходів для відшкодування моральної шкоди та понесених нею витрат на похорони, позбавлені підстав.

Разом з тим, суд першої інстанції врахував як обставину, яка пом`якшує покарання, активне сприяння ОСОБА_5 у розкритті злочинів, що, на думку колегії суддів є безпідставним, оскільки обвинувачений з місця вчинення злочину зник, декілька днів переховувався від органів досудового розслідування, не добровільно заявив про вчинені злочини, а у зв`язку з тим, що був викритим, та лише після затримання підтвердив свою участь у вчиненні злочинів.

Тому в цій частині апеляційна скарга потерпілої є обґрунтованою, та з мотивувальної частини вироку слід виключити посилання суду першої інстанції на активне сприяння ОСОБА_5 розкриттю злочину як на обставину, яка пом`якшує покарання.

Разом з тим, незважаючи на безпідставність врахування зазначеної обставини як такої, що пом`якшує покарання, судом першої інстанції покарання ОСОБА_5 визначено в максимальних межах санкції ч.1 ст. 135 КК України, та в межах санкції ч.3 ст.286 КК України, які не є мінімальними, і за своїм розміром призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів.
Настання тяжких наслідків, а саме загибель двох потерпілих, в даному випадку є кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, а тому дана обставина не може бути врахована як така, що обтяжує покарання обвинуваченого, про що зазначає потерпіла.

Зважаючи на це, доводи обвинуваченого про пом`якшення призначеного йому покарання, а також доводи потерпілої про необхідність призначення ОСОБА_5 більш суворого покарання, не можна визнати прийнятними.
При визначенні покарання за сукупністю злочинів судом першої інстанції застосовано принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим. Суд першої інстанції не мотивував прийняте рішення, але фактично врахував, що ОСОБА_5 вчинив два злочини, один з них злочин невеликої тяжкості, а інший хоча і тяжкий, але вчинений з необережності.

Судом першої інстанції правильно застосовано при призначенні покарання за сукупністю злочинів принцип поглинення покарань, оскільки зазначений принцип передбачений ч.1 ст. 70 КК України.

Остаточне покарання правильно визначено відповідно до вимог ч.1 ст. 71 КК України, оскільки злочини за оскаржуваним вироком ОСОБА_5 вчинив в період невідбутого покарання, призначеного за попереднім вироком. Судом частково приєднано до призначеного покарання невідбуте покарання за попереднім вироком, що відповідає вимогам закону.
Підстав для призначення покарання відповідно до вимог ч.1 ст. 70 КК України шляхом повного складання призначених покарань, а також для призначення остаточного покарання відповідно до вимог ч.1 ст. 71 КК України шляхом повного приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком до призначеного покарання, апеляційний суд не вбачає, оскільки судом першої інстанції при призначенні покарання дотримані зазначені вимоги закону та застосовані принципи призначення покарання як за сукупністю злочинів, так і за сукупністю вироків, які передбачені законом.
При цьому, апеляційний суд враховує, що всі обставини, які обтяжують покарання, дані про особу винного та ступінь тяжкості вчинених злочинів, на які посилається потерпіла, мотивуючи необхідність посилення призначеного покарання при застосуванні вимог ст. ст. 70, 71 КК України, судом першої інстанції достатньо враховані при призначенні покарання за ч.3 ст. 286, ч.1 ст.135 КК України.
На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_5 покарання є необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Тому посилання обвинуваченого ОСОБА_5 про призначення йому занадто суворого покарання, а також доводи потерпілої, що призначене ОСОБА_5 покарання є несправедливим через м`якість, позбавлені підстав.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 424, 425, 426, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини вироку Новоодеського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2016 року у відношенні ОСОБА_5 посилання на обставину, яка пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю злочинів.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України ОСОБА_5 зарахувати у строк відбування призначеного покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з 16.12.2015 року до 07.12.2016 року, тобто до набрання вироком законної сили.

В решті зазначений вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3