АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/52/17 Справа № 702/1421/14-к Категорія: ч.2 ст.121 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 квітня 2017 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7
з участю прокурораОСОБА_8 , ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_11

потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13

представника ОСОБА_14

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційні скарги прокурора Монастирищенського відділу Уманської місцевої прокуратури ОСОБА_15 , обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 03 серпня 2016 року, яким

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Халаїдове Монастирищенського району Черкаської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, непрацюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не має судимостей,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з поміщенням засудженого до кримінально-виконавчої установи.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_11 вирішено рахувати з моменту його затримання після вступу вироку в законну силу.

Вирішено стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_12 матеріальну шкоду 77146 грн. та моральну шкоду на користь ОСОБА_12 у сумі 500 000 грн., на користь ОСОБА_13 моральну шкоду у сумі 500 000 грн.

в с т а н о в и л а :
Згідно вироку ОСОБА_11 визнаний винним та засуджений за те, що 26 серпня 2014 року, близько 21 години, перебуваючи в літньому павільйоні поблизу магазину «Таймир», що розташований по вул. Леніна, 107, м. Монастирище Черкаської області, під час суперечки з ОСОБА_16 , яка виникла між ними на грунті особистих неприязних відносин, умисно наніс останньому два удари кулаком в область лівого ока, один удар кулаком в лобну ділянку голови та один удар кулаком в область грудної клітки, в результаті чого заподіяв ОСОБА_16 тілесні ушкодження у вигляді синюшно-багряно-жовтуватого синця передньої поверхні грудної клітки зліва в проекції 2-5 ребер по середньо-ключичній та передньо - пахвинній лініях; синюшно-багряно-жовтуватого синця правої половини грудної клітки в проекції 4-6 ребер від передньо - пахвинної до кологрудинної лінії, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 445 від 17.09.2014 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень та заподіяв тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми без ушкодження кісток черепа з крововиливами, під м`які, тверді мозкові оболонки та в праву півкулю головного мозку з забоєм-розміщенням головного мозку, які відповідно до висновку вказаної судово-медичної експертизи носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя, від яких наступила смерть ОСОБА_16 та, які відповідно до висновку додаткової судово - медичної експертизи № 29 від 23.10.2014 року та висновку експертизи № 445/15 від 15 грудня 2015 року, знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням його смерті.

Дії ОСОБА_11 кваліфіковано за ч.2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Монастирищенського відділу Уманської місцевої прокуратури ОСОБА_15 та обвинувачений ОСОБА_11 подали апеляційні скарги.

Прокурор не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає, що призначене ОСОБА_11 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є несправедливим через м`якість. Просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_11 покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді 9 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що суд не в повній мірі врахував, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, в результаті вчиненого злочину настала смерть потерпілого, що відносить вказаний злочин до злочинів з підвищеною суспільною небезпекою. Обвинувачений не розкаявся у вчиненому, матеріальні збитки та моральну шкоду, заподіяні потерпілим не відшкодував. Жодних обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Обвинувачений ОСОБА_11 просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції або змінити вирок і застосувати статтю про менш тяжке кримінальне правопорушення і зменшити суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню.

Апеляція вмотивована тим, що судом не з`ясовано причини істотних протиріч у доказах, в тому числі не усунуто протиріччя в показах свідків обвинувачення ОСОБА_17 і ОСОБА_18 та ОСОБА_19 і ОСОБА_20 щодо нанесених ударів. Висновки суду побудовано на припущеннях, а саме, відповідно до даних судово медичної експертизи причинення тілесних ушкоджень, від яких помер ОСОБА_16 не виключається, як 26 серпня, так і 5 вересня, і 8 вересня 2014 року. Суд не взяв до уваги покази свідків, медичних працівників швидкої допомоги ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , які оглядали потерпілого ОСОБА_16 07 вересня 2014 року і заперечували наявність на його тілі тілесних ушкоджень. Звертає увагу, що призначене покарання у вигляді 8 років позбавлення волі є надзвичайно суровим та не відповідає тим діям які він вчинив, оскільки він лише один раз ладошкою вдарив ОСОБА_16 по обличчю. Крім того, не погоджується з сумою моральної шкоди, визначеної судом, оскільки вона не відповідає принципу розумності і справедливості.

У доповненні до апеляційної скарги ОСОБА_11 вказує на невідповідність обвинувального акту вимогам ст.291 КПК України, що призвело до порушення його права на захист.

Обвинувачений подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, у якій просив відмовити у задоволенні апеляції, мотивуючи свої вимоги тим, що він не вчиняв злочину, в якому його обвинувачують, а лише наніс ОСОБА_16 легкі тілесні ушкодження, за що вибачився перед потерпілими.

Потерпілі подали заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_11 , в якій просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

В обґрунтування заперечення вказували, що судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що характеризують об`єктивну сторону даного злочину, а саме, кількість нанесених ударів, час та місце спричинення тілесних ушкоджень.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги з доповненням та просили її задовольнити з наведених підстав, а апеляцію прокурора відхилити, думку прокурора, який наполягав на задоволенні апеляції прокурора ОСОБА_15 та заперечив проти задоволення апеляційної скарги з доповненням обвинуваченого, міркування потерпілих та їх представника, які підтримали позицію прокурора та заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; провівши в судовому засіданні дослідження доказів, а саме: допитавши свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_25 , ОСОБА_20 , ОСОБА_26 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ОСОБА_27 , ОСОБА_17 , дослідивши висновок експерта та медичну карту ОСОБА_16 , перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Частина 3 ст.373 КПК України встановлює, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

У разі визнання особи винуватою, суд у відповідності до вимог ч.3 ст.374 КПК України, вказує, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Відповідна вимога до постановлення обвинувального вироку наведена і у постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року.

Пункт 16 вказаної постанови вказує судам на необхідність точного виконання вимог ст. 334 КПК України в редакції 1960 року (ст.374 діючого КПК України) про обґрунтування обвинувачення конкретними доказами не лише кожному підсудному, а й по кожному епізоду обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, не обмежуючись лише зазначенням прізвища свідка, потерпілого або

назви проведеної експертизи тощо.

У відповідності до положень п.17 постанови, Пленум Верховного Суду України звертає увагу судів на те, що згідно з вимогами ст.323 КПК України в редакції 1960 року (ст. 370 діючого КПК України) в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені у судовому засіданні. При постановленні вироку суд колегіально чи суддя одноособово, в умовах, що виключають будь-яке втручання у

вирішення конкретних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності для вирішення питань, зазначених у ст.324 КПК України.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Проте, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог.

Так, суд, розглядаючи кримінальне провадження по суті, зробив висновок про доведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, побудувавши обвинувальний вирок на суперечливих, недостатньо перевірених доказах, взявши до уваги лише доводи сторони обвинувачення та безпідставно відкинувши доводи захисту.

Своє рішення про винуватість ОСОБА_11 суд фактично побудував на показаннях свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , які були очевидцями подій 26.08.2014 року, та вказували, що ОСОБА_11 наніс ОСОБА_16 загалом приблизно 4-5 ударів, які прийшлися в область голови і грудей. Вказані покази суперечать показам свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , які були також присутні під час подій, які мали місце 26.08.2014 року та зазначали, що ОСОБА_16 вдарив ОСОБА_11 по спині, на що останній відповів одним ударом. До того ж, покази свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_19 протирічать показанням, допитаного судом першої інстанції експерта ОСОБА_28 , згідно показів якого ОСОБА_16 було нанесено не менше 5-6 травматичних дій в ділянку обличчя, в ділянку грудної клітки не менше 2-3 травматичних дій, в ділянку живота 2 травматичні дії. Однак, суд належно не вмотивував, чому він приймає покази свідків, які підтверджують винність ОСОБА_11 , та відкидає покази інших свідків, які свідчать про зворотнє, що обвинувачений є невинуватим у вчиненні даного злочину.

Крім того, в ході судового розгляду поза увагою суду залишено висновки експертиз, оскільки суд лише перерахував їх, виклав повністю зміст висновків, але не дав їм будь-якого аналізу та оцінки, на неприпустимість чого прямо вказує п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку". До того ж, на підтвердження винуватості обвинуваченого суд надав перевагу висновку експертизи №445 від 17 вересня 2014 року, не обгрунтувавши свого рішення щодо відхилення висновків інших експертиз.

Доцільно зазначити, що суд першої інстанції жодним чином не оцінив, зазначені у висновку експерта №445/15 від 15 грудня 2015 року, висновки щодо можливості спричинення тілесних ушкоджень у ОСОБА_16 26 серпня, 05 вересня, 8 вересня 2014 року. Таким чином, питання, щодо давності виникнення тілесних ушкоджень, а відтак і можливості їх отримання ОСОБА_16 в інший час та від іншої особи, судом так і залишилось не з`ясоване.

До того ж, вивчивши матеріали кримінального провадження, та провівши часткове дослідження доказів, колегія суддів вважає, що відсутнє з`ясування питання щодо можливості настання смерті ОСОБА_16 внаслідок проведеного хірургічного втручання 09.09.2014 року, яке відбулось після консілуіму лікарів, саме в той день, як лікар ОСОБА_24 виявив підозру на внутрішньочерепну гематому у ОСОБА_16 .

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про практику застосування Конституції при здійсненні правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину можливе лише за умови доведеності її вини.

При апеляційному розгляді колегія суддів провела часткове дослідження доказів, під час якого були допитані свідки медичні працівники, а саме: ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_21 , покази яких свідчать про те, що ОСОБА_16 вперше поступив до лікарні 07.09.2014 року, і на ньому крім синця під лівим оком інших тілесних ушкоджень не було. Жодних скарг у ОСОБА_16 на стан здоровя не було. З 08 по 09 09.2014 року ОСОБА_16 перебував поза межами лікарні. Лише 09.09.2014 року у лікаря ОСОБА_24 , який оглянув ОСОБА_16 вдома, з`явилася підозра на внутрішню гематому.

Вказані покази викликають сумнів у тому, що саме від протиправних дій обвинуваченого, які відбувалися 26.08.2014 року ОСОБА_16 отримав численні тілесні ушкодження, від яких в подальшому наступила смерть останнього.

Також допитані інші свідки, зокрема, свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , які показали, що ОСОБА_11 наніс лише один удар ОСОБА_16 , який був по обличчю.

Інші свідки, які також допитувались при апеляційному розгляді кримінального провадження підтвердили свої покази, які вони надавали в суді першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 370, 374 КПК України не усунув протиріч між показами свідків, не надав оцінки висновкам експертиз, та побудував своє рішення про винуватість ОСОБА_11 на суперечливих та достатньо не перевірених доказах, взявши до уваги лише доводи сторони обвинувачення, фактично не оцінивши докази захисту та не навівши мотивів, з яких їх відкинуто.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про практику застосування Конституції при здійсненні правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину можливе лише за умови доведеності її вини.

При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до положень п.п.1, 3 ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з вимогами ст.410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо:

1) судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення;

2) необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з вимогами ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Таким чином, враховуючи, допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неповноту судового розгляду, яка могла істотно вплинути на висновки суду, враховуючи, що дані порушення мають істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення виходячи із засад об`єктивності, неупередженості, безсторонності та змагальності кримінального процесу, на думку колегії суддів, вирок суду відносно ОСОБА_11 підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції, під час якого необхідно використати всі наявні у суду можливості з метою ретельної перевірки належності і допустимості доказів, зібраних у даному кримінальному провадженні, а також перевірки доводів, на які посилаються сторони кримінального провадження, належно вмотивувати прийняття одних доказів та відхилення інших, та на підставі сукупності всіх зібраних доказів у залежності від встановленого, ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 409, 410, 412, 415 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги прокурора Монастирищенського відділу Уманської місцевої прокуратури ОСОБА_15 , обвинуваченого ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 03 серпня 2016 року стосовно ОСОБА_11 скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді :