Ухвала іменем україни 11 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурораОСОБА_4 , ОСОБА_5
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000455,

за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та захисника засудженого ОСОБА_6 ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Харківської області від 29 червня 2016 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Груні Охтирського району Сумської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимостей не мав.

За вироком Зміївського районного суду Харківської області

від 19 лютого 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України

до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 цього ж Кодексу ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.

Також постановлено задовольнити частково цивільний позов ОСОБА_8 та стягнути на користь останнього зі ОСОБА_6 11 929,51 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 15 000 грн моральної.

Оскаржуваним вироком апеляційного суду скасовано вирок районного суду в частині призначеного покарання і призначено

ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

У решті вирок районного суду залишено без змін.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 21 травня 2014 року приблизно о 19.00 год. у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого проживання, у ході сварки з ОСОБА_9 (дочкою своєї дружини), ножем у груди вдарив чоловіка ОСОБА_9

ОСОБА_8 , який став між ними, з метою їх розборонити, заподіявши йому тяжких тілесних ушкоджень.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржуваний вирок апеляційного суду через неправильне застосування закону України

про кримінальну відповідальність, оскільки, на його думку, дії винного слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, а також через невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі ОСОБА_6 унаслідок м`якості.
Захисник у своїй касаційній скарзі наполягає на незаконності оскаржуваного вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки, на думку сторони захисту, до винного слід застосувати положення ст. 75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням. При цьому захисник просить призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка не підтримала касаційні скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.

Так, відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто суд касаційної інстанції, перевіряючи законність та обгрунтованність судових рішень, виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції.

Як видно із касаційної скарги прокурора, він наполягає на неправильності висновків суду про необхідність кваліфікації дій

ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України, у той час як органами досудового розслідування останньому було пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 15

ч. 1 ст. 115 цього ж Кодексу.
Так, відповідно до обвинувального акта протиправні дії ОСОБА_6 щодо ОСОБА_8 прокуратурою були кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України як закінчений замах на навмисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
При цьому суд першої інстанції, проаналізувавши фактичні обставини протиправного діяння, поведінку винного та потерпілого під час завдання тілесного ушкодження та одразу після нього, характеристику особи

ОСОБА_6 , подробиці конфлікту, на грунті якого ОСОБА_6 ударив потерпілого ножем, дійшов висновку, що його дії слід кваліфікувати як заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження.
Виходячи з положень кримінального закону при відмежуванні замаху на умисне вбивство (ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України) від умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння (ч. 1 ст. 121 КК України), необхідно враховувати спрямованість умислу та ставлення винної особи до наслідків свого діяння. Крім того, необхідно брати до уваги, що замах на умисне вбивство може бути вчинено лише

з прямим умислом, коли винна особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки

і бажала їх настання, але такі наслідки не настали з незалежних від неї причин.

При цьому питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати

з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень

та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілою, до події. Визначальним у цьому є субєктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Як було встановлено під час досудового та судового слідства, в ході конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , остання першою вдарила його по обличчю, тільки після чого винний взяв до рук ножа і почав розмахувати ним перед ОСОБА_9 . При цьому жінка не підпускала винного до себе, захищаючись палицею. Після цього ОСОБА_6 , розвернувшись до ОСОБА_8 (чоловіка ОСОБА_9 ), ударив його ножем у грудну клітину, а потім почав тікати з будинку, не пересвідчившись при цьому, що ОСОБА_8 помер, тобто у тому, що умисел на вбивство останнього, наявність якого у ОСОБА_6 ставиться органами досудового розслідування останньому у вину, доведено до кінця.

З огляду на зазначені фактичні обставини та відсутність жодних доказів, які би свідчили про наявність у ОСОБА_6 умислу на вбивство ОСОБА_8 , суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність винуватості обвинуваченого у закінченому замаху на вбивство іншої людини.

При цьому доводи прокурора про те, що після того, як

ОСОБА_8 , отримавши ножове поранення, вийшов на вулицю,

ОСОБА_6 підбігав до потерпілого, що свідчить про його бажання довести свій злочинний умисел до кінця, були спростовані судами першої та апеляційної інстанцій, оскільки за словами очевидців цієї події винний підходив до ОСОБА_10 без ножа і не намагався вчинити жодних протиправних дій щодо останнього.

Таким чином, з огляду на фактичні обставини протиправного діяння, на висновок Верховного Суду України, наведений у його постанові № 5-32кс12 від 31 січня 2013 року, а також на положення ст. 62 Конституції України (відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь), колегія суддів погоджується з висновками районного суду про недоведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, внаслідок чого його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 КК України.
Що стосується тверджень прокурора та захисника про невідповідність призначеного винному покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, то вони є безпідставними.

Так, мотивуючи своє рішення щодо виду та міри покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, причини та винуватців виникнення конфлікту, обставину, що обтяжує його покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, та обставини, що його пом`якшують, вік винного та його сімейне становище.

При цьому суд також урахував постійний та тривалий догляд

ОСОБА_6 за його тяжко хворою дружиною та виключно позитивну характеристику, в результаті чого призначив покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, звільнивши винного від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Перевіряючи законність та справедливість призначеного ОСОБА_6 покарання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про несправедливість застосування ст. 75 КК України.

Виходячи з тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, позиції потерпілого, який наполягав на призначенні суворого покарання, характеристики особи винного, колегія суддів вважає призначене

ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому ч. 1 ст. 121 КК України, без застосування положень ст. 75 цього ж Кодексу законним, справедливим і таким, що відповідає ст. 50 КК України щодо його мети.

Підстав для застосування положень ст. 75 КК України чи підстав вважати призначене засудженому покарання у виді позбавлення волі

на строк 5 років несправедливим унаслідок суворості чи м`якості колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути справу і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення,

у справі не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Апеляційного суду Харківської області від 29 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення

й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 __________________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3