Справа № 441/1659/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/951/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 грудня 2016 року м. Львів.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області

під головуванням судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Городоцького районного суду Львівської області від 30.06.2016 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , обвинуваченого по ч. 2 ст. 121 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_8
захисника ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
ВСТАНОВИЛА:

адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Городоцького районного суду Львівської області від 30.06.2016 року відносно ОСОБА_7 скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просить вирок Городоцького районного суду Львівської області від 30.06.2016 року скасувати та закрити кримінальне провадження.

Вироком Городоцького районного суду Львівської області від 30.06.2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 залишено без змін до набрання вироком законної сили. Строк відбуття покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту його затримання - 03.10.2015р..

Зараховано ОСОБА_7 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 03.10.2015р. по дату набрання даним вироком законної сили на підставі ч.2 ст.72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Цивільний позов ОСОБА_9 залишено без розгляду.

Вирішено питання з речовими доказами та стягнуто з обвинуваченого судові витрати.

Мотивуючи свою апеляційну скаргу, адвокат ОСОБА_6 зазначає, що судом першої інстанції неправильно було застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Захисник вважає, що суд першої інстанції формально віднісся до доводів обвинуваченого та захисника щодо перебування ОСОБА_7 у стані необхідної оборони. З матеріалів справи та показів свідка ОСОБА_10 вбачається, що ОСОБА_11 завдавав тілесних ушкоджень ОСОБА_12 фактично подавляючи його волю та опір і протиправно насильницьки вторгся у житло ОСОБА_7 . У вироку суду першої інстанції не відображено правових підстав знаходження ОСОБА_11 у будинку ОСОБА_7 .
Поза увагою суду залишився також висновок судово-медичної експертизи №1769 від 09.10.2015 року про те, що у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження , які відносяться до легких тілесних, і по давності утворення можуть відповідати даті 03.10.2015 року. Разом із тим, цей висновок судово-медичної експертизи не суперечить наведеним у вироку доказам про суспільну небезпечність посягань ОСОБА_11 .
Захисник вважає, що діяння ОСОБА_11 слід кваліфікувати за ч.2 ст.162 КК України (незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи вчинені із застосуванням насильства), що є злочином середньої тяжкості.
Судом першої інстанції відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 року ретельно не досліджено докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.
Захисник вважає, що умислу на заподіяння ОСОБА_11 саме тяжких тілесних ушкоджень дерев`яним молотком чи ножем у ОСОБА_7 не було та матеріалами справи таке не підтверджується. Отже, кримінально-правова кваліфікація за ч.2 ст.121 КК України є невірною.
Зазначає, що свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_10 давали завідомо неправдиві свідчення.

Також захисник наголошує на тому, що під час судового розгляду мало місце істотне порушення вимог КПК України. Зокрема істотність порушення вимог КПК України на думку захисника полягало у наступному: порушення презумпції невинуватості ОСОБА_7 , порушення судом першої інстанції порядку дослідження доказів. Так, у судовому засіданні 09.02.2016 року стороною обвинувачення та стороною захисту було запропоновано дослідити в суді речові докази. Суд погодився із сторонами та встановив за необхідне дослідження речових доказів. Суд змінюючи порядок дослідження доказів не виключав речові докази з числа доказів, які потрібно дослідити.
Захисник звертає увагу на те, що згідно ч.12 ст.290 КПК України якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. Захист у процесі розгляду справи надав докази (копію з книги обліку речових доказів) та покликався на те, що речові докази не були відкриті.Отже, суд першої інстанції не спростувавши доводів захисту щодо невідкриття речових доказів, необґрунтовано послався на відомості, що містились на цих речових доказах.
Захисник вважає, що винуватість ОСОБА_7 та його умисел на заподіяння ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень є недоведеними, а тому кримінальне провадження повинно бути закрито на підставі ст.ст.284, 417 КПК України. В свої доводах також покликається на судову практику та практику Європейського суду з прав людини.

Мотивуючи свою апеляційну скаргу обвинувачений вказує, що вирок є незаконним, несправедливим, а наведені в ньому докази і доводи не відповідають дійсності і є надуманими. Вказує, що у нього був відсутній умисел на спричинення ОСОБА_11 тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. Заперечує, що в них виник конфлікт на ґрунті особистих неприязних відносин.

Зазначає, що часом події було не 16:30 год 03.10.2015 року, як вказано в обвинувачені, а 17:30 18:00 год. 03.10.2015 року. Головний свідок подій ОСОБА_13 , так само і свідок ОСОБА_17 , ОСОБА_10 давали завідомо неправдиві свідчення.

Обвинувачений також зазначає, що висновок судово-психіатричної експертизи № 213 від 14.04.2016 року відносно нього, яка проводилась амбулаторно в ході даної кримінальної справи, є фактично копією висновку № 283 від 01.02.2010 року, яка проводилась в межах іншого кримінального провадження. Такий висновок є необ`єктивним, а тому, вказує, що має проводитись стаціонарна судово-психіатрична експертиза.

Вказує, що слідством не знайдено знаряддя злочину, відсутні будь-які речові чи інші докази на підтвердження вини обвинуваченого. Все обвинувачення базується лише на неправдивих показах свідків.

Зазначає, що потерпілий ОСОБА_11 накинувся на нього з іншим ножем, після цього моменту обвинувачений нічого не пам`ятає.

Як він наносив удар ножем потерпілому в живіт і чи взагалі такий удар був нанесений, обвинувачений ОСОБА_7 сказати не може.

При апеляційному розгляді справи захисник та обвинувачений підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги.

Прокурор, заперечив проти доводів апеляції.
Згідно з вироком Городоцького районного суду Львівської області від 30.06.2016 року, ОСОБА_7 03.10.2015р. близько 16.30 год. за місцем свого проживання у будинку АДРЕСА_1 на ґрунті особистих неприязних стосунків умисно наніс потерпілому ОСОБА_11 один удар ножем в верхню ділянку лівої частини тазу, спричинивши потерпілому сліпе, проникаюче, колото-різане поранення тазу з ушкодженням брижі кишки та стінки прямої кишки з крововиливом в її порожнину та порожнину малого тазу, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, що призвело до смерті ОСОБА_11 , та вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України.

Заслухавши доповідача, захисника, обвинувачено, прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення виходячи з наступного.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, судом першої інстанції в ході судового слідства було повністю та об`єктивно досліджено докази по справі, що свідчать про винність ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 ККУкраїни.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_6 про відсутність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, про порушення судом вимог ст.94 КПК України є безпідставні та повністю спростовуються доказами у справі, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та вказав у вироку.

Під час досудового та судового розслідування достовірно встановлено, що 03.10.2015 року близько 16 год. 30 хв. приміщенні будинку АДРЕСА_1 виник конфлікт між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_11 . В процесі цього конфлікту обвинувачений ОСОБА_7 наніс потерпілому удар ножем в верхню ділянку лівої частини тазу, спричинивши потерпілому сліпе, проникаюче, колото-різане поранення тазу з ушкодженням брижі кишки та стінки прямої кишки з крововиливом в її порожнину та порожнину малого тазу, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, що призвело до смерті ОСОБА_11 .

Даний факт стверджується даними протоколу огляду місця події від 03.10.2015 року та фототаблицею до нього, якими підтверджується місце вчинення кримінального правопорушення та місцезнаходження трупа ОСОБА_11 на кухні будинку ОСОБА_7 в с. Березець Городоцького району Львівської області безпосередньо після вчинення злочину.

Даними протоколу огляду місця події від 04.10.2015р., в якому зафіксовано також огляд трупа ОСОБА_11 та яким підтверджується локалізація рани на тілі останнього під час огляду.

Даними висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 № 52/2015 від 04.10.2015р., відповідно до якого в трупа ОСОБА_11 виявлено сліпе, проникаюче, колото-різане поранення тазу з ушкодженням брижжі кишки та стінки прямої кишки з крововиливом в її порожнину, черевну порожнину та порожнину малого тазу, яке утворилося незадовго до смерті від одноразової дії якогось колото-ріжучого знаряддя, яким міг бути клинок ножа, що підтверджується наявністю вхідної рани на шкірі з рівними краями, з одним "П"-подібним і одним гострим кінцями, перевагою довжини ранового каналу над довжиною вхідної рани, наявністю додаткового розрізу біля гострого кінця рани; за ознакою небезпеки для життя кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 , утворилося прижиттєво. Вхідна рана поранення розташована на лівій сідниці в верхньо-зовнішньому квадранті, ширина клинка колото-ріжучого знаряддя на рівні його занурення в тіло не менше 1.8 см. Довжина раневого каналу не менше 14 см., напрямок раневого каналу в основному зліва направо, дещо зверху донизу та дещо ззаду допереду. Смерть ОСОБА_11 , 1966 р.н., настала в межах двох діб до розтину від сліпого проникаючого колото-різаного поранення тазу з ушкодженням брижжі та стінки прямої кишки, яке супроводжувалося гострою внутрішньою та зовнішньою кровотечею, зумовило зупинку серцевої діяльності та дихання, припинення функції центральної нервової системи.

Даними висновку судово-медичної експертизи № 216/2015-мк від 07.10.2015р. в частині дослідження одягу трупа ОСОБА_11 , вилученого під час огляду місця події 04.10.2015р., згідно з яким виявлено на задній поверхні кофти зліва у нижній частині одне колото-різане пошкодження та на задній половинці штанів вверху одне колото-різане пошкодження. Також було виявлено на лівій полі сорочки та на спинці справа розриви тканини. Згідно висновку експерта № 52/2015 від 04.10.2015р. колото-різані пошкодження на одязі по локалізації відповідають рані на тілі ОСОБА_11 (т.2 а.с.241-245).

Висновки зазначений експертиз належно аргументовані з наукової точки зору, не суперечать іншим доказам у справі, а тому суд вірно визнав їх доказами.

Обвинувачений ОСОБА_7 у суді пояснив, що, коли потерпілий ОСОБА_11 знаходився на кухні його будинку, між ними виник конфлікт, під час якого він наніс ОСОБА_11 удар ножем. Проте умислу на спричинення тяжкого тілесного ушкодження у нього не було.

В апеляційних скаргах захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , а також обвинувачений ОСОБА_7 також покликається на відсутність умислу у ОСОБА_7 на спричинення тілесного ушкодження ОСОБА_11 . Проте, таке покликання є безпідставне та спростовується, як поясненнями самого обвинуваченого, так і іншими доказами.

Із пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що після конфлікту між ним та потерпілим, який мав місце на подвір`ї його будинковолодіння, потерпілий зайшов на кухню будинку, де в цей час знаходився свідок ОСОБА_18 . У відповідь на це, ОСОБА_7 піднявся на горище будинку, взяв дерев`яний молоток, повернувся у кухню будинку та став виганяти ОСОБА_11 , погрожуючи йому цим молотком.

Свідок ОСОБА_18 , який був безпосереднім очевидцем початку цих подій на кухні, в суді першої інстанції пояснив, що був в цей день в будинку ОСОБА_7 від ранку. ОСОБА_11 до обіду в господарстві не бачив, він прийшов вже після обіду, коли в будинку були він, ОСОБА_7 , ОСОБА_14 та її діти. ОСОБА_19 сам запросив ОСОБА_11 пройти на кухню і запропонував випити. ОСОБА_11 сидів на кріслі між столом та холодильником, коли з другого поверху будинку спустився ОСОБА_7 і почав наносити йому удари дерев`яним молотком по голові. ОСОБА_20 намагався захищатися, обома руками прикривав голову. ОСОБА_14 спробувала відтягнути ОСОБА_7 і останній наніс їй один удар молотком по голові. Після цього, обвинувачений хотів нанести ще один удар молотком ОСОБА_21 , проте головка молотка відлетіла. В цей момент він побачив кров на голові ОСОБА_14 і вибіг на вулицю. Що далі відбувалося на кухні будинку ОСОБА_7 він не бачив. Стверджує, що ніякої загрози зі сторони ОСОБА_22 по відношенню до ОСОБА_23 чи ОСОБА_24 він не бачив, а навпаки, ОСОБА_20 лише намагався якось прикритися, захищаючи голову руками, при цьому пробував вияснити у ОСОБА_23 для чого він його б`є. Не бачив, щоб ОСОБА_20 пробував діставати ніж чи щось інше, двома руками він лише прикривав голову від ударів.

Будучи допитаний при апеляційному розгляді справи, цей свідок дав аналогічні покази.

Колегія суддів надає віри показам цього свідка, оскільки вони не викликають сумніву у своїй правдивості. Свідок ОСОБА_18 не перебуває у родинних стосунках із обвинуваченим, був безпосереднім очевидцем цих подій. Будь-яких даних, що цей свідок міг обмовити обвинуваченого не здобуто на досудовому слідстві, в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді справи. Покликання апелянтів про недостовірність показів цього свідка є безпідставні.

Із показів свідка ОСОБА_18 вбачається, що потерпілий ОСОБА_20 , будучи на кухні будинку ОСОБА_7 , ніяких агресивних дій по відношенню до обвинуваченого або інших осіб не вчиняв, а навпаки намагався захиститися від агресивних дій ОСОБА_7 , прикриваючи руками голову від ударів. Обвинувачений ОСОБА_7 після конфлікту із потерпілим на подвір`ї не вдався до законних способів врегулювання конфлікту, не викликав працівників поліції, а навпаки, відчуваючи до потерпілого неприязнь, пішов на горище, взяв дерев`яний молоток, повернувся до потерпілого та став наносити йому удари.

Отже, доводи апелянтів про те, що ОСОБА_7 захищався від вторгнення у житло та насильницьких дій ОСОБА_22 , що давало йому право на необхідну оборону та заподіяння посягаючому тілесних ушкоджень є безпідставні.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 року №1 зазначено, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного
відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не
лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій,
що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Перехід використовуваних при нападі знарядь або інших предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди свідчить про закінчення посягання.
При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
У судовому засіданні в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді даної справи встановлено, що потерпілий ОСОБА_20 , перебуваючи у кухні будинку ОСОБА_7 , не вчиняв суспільно небезпечні посягання та не створював реальну загрозу заподіяння шкоди ОСОБА_7 або іншим особам.
Незважаючи на те, що ОСОБА_20 хоча і перебував у кухні будинку ОСОБА_7 поза волею останнього, проте, не поводив себе агресивно, про що вказав свідок ОСОБА_18 . Відтак, не заслуговують увагу доводи апелянтів про те, що ОСОБА_20 насильницькі вторгся у житло ОСОБА_7 , позбавляючи його волю та опір.
Натомість, обвинувачений ОСОБА_7 , зайшовши у кухню, повів себе по відношенню до ОСОБА_22 агресивно, наніс йому удари заздалегідь взятим для цього дерев`яним молотком. Співжителька обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_14 намагалася зупинити побиття потерпілого ОСОБА_22 , проте, ОСОБА_7 також наніс їй удар цим молотком по голові.
Така поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 свідчить про його умисел нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_25 . Відтак, у процесі побиття потерпілого, ОСОБА_7 наніс йому удар ножем у ділянку таза, спричинивши тяжке тілесне ушкодження, яке призвело до смерті потерпілого.
Покликання апелянтів на те, що ніж у руку ОСОБА_7 взяв лише після того, як ОСОБА_20 став цим ножем погрожувати ОСОБА_7 , колегія суддів вважає надуманим та таким, що спрямовані на уникнення відповідальності за інкримінований ОСОБА_7 злочин. Колегія суддів також не бере до уваги пояснення свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_26 у цій частині, оскільки вони викликають сумніви у своїй правдивості. Ці свідки проживали разом з ОСОБА_7 , мають особисту зацікавленість. Крім цього, свідок ОСОБА_18 вказував, що ці свідки просили його змінити покази на виправдання дій ОСОБА_7 .

Отже, колегія суддів погоджується із мотивами прийнятого судом першої інстанції рішення, які наведені у вироку. Зокрема, що не зважаючи на попередній конфлікт із ОСОБА_7 в цей день, який мав місце на сходах біля будинку ОСОБА_7 , на кухні в будинку обвинуваченого ОСОБА_11 ні своєю поведінкою, ні діями не створював жодного реального посягання на права чи свободи обвинуваченого чи членів його сім`ї. Як ствердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та підтвердив сам обвинувачений, останній наносив удари ОСОБА_11 , коли той сидів на кріслі, при цьому ОСОБА_27 стверджував, що ОСОБА_20 обома руками намагався прикрити свою голову від ударів і жодної небезпеки ОСОБА_7 не ніс. Не довіряти таким поясненням свідка ОСОБА_28 у суду немає підстав, оскільки він не перебуває у родинних чи інших близьких відносинах з обвинуваченим, на відміну від інших свідків, які були безпосередніми очевидцями подій на кухні, які постійно чи тимчасово проживали разом із ОСОБА_7 , а відтак перебували з ним в тісніших відносинах. Крім того, як ствердив у судовому засіданні ОСОБА_27 , свідок ОСОБА_14 намагалася схилити його до зміни показів в суді, відтак суд не може в повній мірі говорити про неупередженість свідка ОСОБА_14 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , а тому керується в основному показаннями свідка ОСОБА_31 . Крім того, висновком судово-медичної експертизи зрізів нігтьових пластинок обох рук трупа ОСОБА_11 № 309/2015ц від 07.10.2015р. встановлено, що в накладеннях речовини бурого кольору в піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластинок обох рук виявлено кров людини, антигени А і Н та клітини зроговілого плоского епітелію, отже виявлена кров може походити як від трупа ОСОБА_11 , так і іншої особи з групою крові А (ІІ) з супутнім антигеном Н і не може походити від ОСОБА_7 , для якого властивий антиген В, що додатково підтверджує факт відсутності бійки чи шарпанини між потерпілим ОСОБА_32 та обвинуваченим безпосередньо під час вчинення злочину. Відсутність у обвинуваченого стану афекту чи сильного душевного хвилювання підтверджується також висновком судово-психіатричної експертизи № 213 від 14.04.2016р., згідно з яким ОСОБА_7 безпосередньо перед вчиненням інкримінованих йому дій переживав негативні емоції по відношенню до ОСОБА_11 , проте під час інкримінованих йому дій не перебував у стані фізіологічного афекту та не перебував у будь-якому іншому емоційному стані, який міг би слугувати емоційною підставою для юридичного висновку про стан сильного душевного хвилювання. Підготовка ОСОБА_7 до сутички з ОСОБА_11 , яка виразилася у підборі заздалегідь дерев`яного молотка за будь-яких обставин виключає в ОСОБА_7 будь-якого емоційного стану, який міг би слугувати психологічною підставою для юридичного висновку про стан сильного душевного хвилювання.

Суд детально проаналізував поведінку обвинуваченого та потерпілого, яка передувала події на кухні, а також саму подію на кухні будинку ОСОБА_7 , дав правильну їм оцінку та вірно прийшов до переконання, що обстановка, обставини та умови, за яких було нанесено тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_11 , не дають підстав вважати, що спричинення таких було викликане необхідною обороною зі сторони ОСОБА_7 .

Наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, про що свідчить висновок експерта №1769 від09.10.2015 року, підтверджує лише факт конфлікту між ним та потерпілим ОСОБА_33 на подвір`ї будинку обвинуваченого. ОСОБА_7 у суді не вказував на отримання будь-яких тілесних ушкоджень на кухні. Тому, покликання апелянтів на цей висновок експертизи, як на доказ необхідної оборони, є безпідставний.
Як вбачається із матеріалів справи, речові докази були оглянуті та приєднані до справи, про що свідчать протокол огляду речей від 18.11.2015 року та постанова про визнання речовими доказами і приєднання до матеріалів досудового розслідування від 18.11.2015 року.
Обвинувачений ОСОБА_7 ознайомлений з матеріалами розслідування та речовими доказами, про що свідчить протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 30.11.2015 року.
Отже, покликання апелянтів не те, що обвинуваченому ОСОБА_7 не було відкрито речові докази є безпідставне.
При апеляційному розгляді даної справи, відповідно до вимог ст.404 КПК України, за клопотанням сторони захисту, були повторно досліджені ряд доказів. Колегія суддів погоджується із оцінкою цих доказів судом першої інстанції.
На підставі аналізу всіх зібраних у справі доказів, яким дана належна оцінка відповідно до вимог ст.94 КПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винності ОСОБА_7 в умисному заподіянні потерпілому ОСОБА_21 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого і правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.121 КК України.
Як видно із кримінального провадження, суд першої інстанції дослідив у справі всі ті обставини, які могли мати значення для прийняття рішення у справі, а тому наведені апелянтами доводи, що суд формально віднісся до доводів обвинуваченого та захисника щодо перебування ОСОБА_7 у стані необхідної оборони є необґрунтованими.
Колегія суддів вважає, що визнання судом першої інстанції недопустимими протокол обшуку від 06.10.2015р. (т.1 а.с.133-147), згідно якого виявлені та вилучені під час такого обшуку на земельній ділянці кухонний ніж з чорною ручкою та дерев`яну головку від молотка; висновок судово-медичної експертизи одягу ОСОБА_11 та ножа, представленого на експертизу № 216/2015-мк від 07.10.2015р., в частині експертного дослідження ножа; висновок судово-медичної експертизи № 174/2015 від 23.11.2015р. (т.2 а.с.103-108); протоколи пред`явлення речей для впізнання від 27.11.2015р.(т.2 а.с.58-62, 63-67); протокол огляду речей (документів) від 18.11.2015р. (т.2 а.с.68-71); протокол проведення слідчого експерименту від 13.11.2015р. та фототаблиця до нього від 06.11.2015р. за участю неповнолітнього свідка ОСОБА_34 (т.2 а.с.39-45); протоколом проведення слідчого експерименту від 15.10.2015р. за участю підозрюваного ОСОБА_7 (т.2 а.с.75-79), не зменшує обсяг обвинувачення ОСОБА_7 та не впливає на кваліфікацію його дій.

При апеляційному розгляді даної справи не виявлено допущених істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які тягнули б за собою скасування чи зміни вироку, про що порушується питання в апеляціях обвинуваченого та захисника.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначене з дотриманням вимог ст.65 КК України, яке відповідає характеру тяжкості вчиненого злочину та даним про особу обвинуваченого. Обране судом першої інстанції покарання у межах санкції ч.2 ст.121 КК України є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Городоцького районного суду Львівської області від 30.06.2016 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, для засудженого, який утримується під вартою з моменту отримання копії ухвали.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4