Красноокнянський районний суд Одеської області
Справа № 506/385/17
Провадження № 1-кс/506/51/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
про відмову у задоволенні клопотання про арешт майна
30.06.2017с.м.т.Окни
Слідчий суддя Красноокнянського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 у відкритому судовому засіданні, в залі суду в с.м.т. Окни, розглянувши клопотання слідчого СВ Окнянського відділення поліції Подільського відділу поліції ГУНП в Одеській області лейтенанта поліції ОСОБА_5 про арешт майна, -
В С Т А Н О В И В:
В клопотанні зазначено, що 28.06.2017 року біля 21.00 год. на вказаній земельній ділянці, площею 11 га, розташованій на околиці с.Нагірне Окнянського району Одеської області, виконував польові роботи по обробці насаджень соняшника гербіцидами колісний трактор «МТЗ-80», синього кольору, д/н НОМЕР_3 , біля якого знаходився вантажний автомобіль «ГАЗ-53», д/н НОМЕР_1 , синього кольору, на кузові якого знаходилися дві пластмасові ємкості білого кольору. Вказаний вантажний автомобіль згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_6 .
Тому, на думку слідчого, вказаний автомобіль має суттєвє значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, а також є предметом вказаного кримінального правопорушення. Таким чином, враховуючи, що без його вилучення існує реальна загроза зміни слідової інформації, яка наявна на теперішній час, слідчий просив накласти арешт на вказаний транспортний засіб з правом його вилучення у власника та зберіганням на майданчику тимчасового затримання.
Слідчий СВ Окнянського відділення поліції Подільського відділу поліції ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 та власник автомобіля ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, їх неявка не перешкоджає розгляду клопотання.
Прокурор при розгляді клопотання наполягав на його задоволенні, стверджуючи про наявність достатніх підстав вважати, що вказане майно має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні. Також прокурор повідомив, що земельна ділянка, щодо якої розслідується кримінальне провадження, розорана на початку квітня 2017 року на території Антонівської сільської ради. 15 травня 2017 року мешканці с.Нагірне написали звернення щодо незаконного розорювання земель, які є пасовищами. Прокурор вважав, що зазначений у клопотанні транспортний засіб є знаряддям скоєння злочину.
Представник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення клопотання слідчого, посилаючись на те, що зазначений автомобіль не є предметом злочину, передбаченого ст.197-1 ч.1 КК України, так як особа, яка керувала автомобілем ОСОБА_6 , лише безоплатно виконувала польові роботи на прохання громадянина ОСОБА_7 , з яким вони домовились про взаємодопомогу при обробці землі належною їм технікою. Вона згодна, що слід розібратись чи є в діях ОСОБА_7 склад вказаного злочину, однак підстав для накладення арешту на вказаний у клопотанні транспортний засіб немає.
Заслухавши прокурора, адвоката, ознайомившись із матеріалами кримінального провадження, доданими до клопотання, приходжу до наступного.
Відповідно до довідки Антонівської сільської ради від 05.05.2017 року, сільська рада не заперечує проти надання в оренду ОСОБА_8 земельної ділянки із земель державної власності, яка розташована на території сільської ради.
Згідно протоколу №194 зазначеної комісії від 22.06.2017 року, протокол №187 від 12.06.2017 року визнано таким, що втратив чинність.
28.06.2017 року під час огляду місця події поля, розташованого на околиці с.Нагірне Окнянського району Одеської області з західної сторони, було вилучено вантажний автомобіль «ГАЗ-53» д/н НОМЕР_1 /а.с.7/.
Зазначений автомобіль передано на зберігання директору компанії «Маєр-Дельс-Агро» в с.Антонівка /а.с.6/.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником зазначеного транспортного засобу є ОСОБА_6 (а.с.10).
Згідно п.7 ч.2 ст.131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.
Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Відповідно ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову.
Положеннями ч.2 вказаної статті передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Відповідно до ч.2 ст. 170 КПК України ,арешт майна допускається , в тому числі, з метою збереження речових доказів.
Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Як видно із наданих слідчому судді матеріалів, речовим доказом вантажний автомобіль «ГАЗ-53», д/н НОМЕР_1 не визнавався; предметом злочину, як зазначено у клопотанні слідчого, не є, так як предметом злочину, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України є земельна ділянка як об`єкт права власності.
Що стосується думки прокурора, висловленої у судовому засіданні щодо того, що вказаний автомобіль є знаряддям злочину, то злочин, передбачений ст.197-1 КК України є злочином з матеріальним складом: для встановлення об`єктивної сторони цього злочину слід встановити не тільки самовільне зайняття земельної ділянки, але й настання суспільно небезпечних наслідків - спричинення її власнику чи законному володільцю значної шкоди. Шкода визнається значною, якщо вона у сто і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, а злочин, передбачений ст.197-1 ч.1 КК, визнається закінченим з моменту самовільного зайняття ділянки і настання вказаних суспільно небезпечних наслідків.
Таким чином, виходячи із наданих слідчому судді матеріалів, фактично самовільне зайняття земельної ділянки (за інформацією прокурора, повідомленою в судовому засіданні) відбулося ще на початку квітня, про що були повідомлені відповідні органи і якщо у діях винних осіб і є склад вказаного злочину, то злочин закінчено ще на початку квітня 2017 року, а відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР 16 травня 2017 року, і тому автомобіль, виявлений 28 червня 2017 року на земельній ділянці не може бути знаряддям злочину, вчиненого на початку квітня 2017 року та внесеного до ЄРДР 16 травня 2017 року.
Крім того, слід зазначити, що санкція ст.197-1 ч.1 КК України не передбачає конфіскації майна.
З іншої сторони, відповідно до п.1 ч.9 ст. 100 КПК України , гроші, цінності та інше майно, які використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю).
Однак ні слідчим, ні прокурором не наведено доказів можливої причетності власника автомобіля до скоєння злочину, передбаченого ст.197-1 ч.1 КК України, що розслідується по вказаному кримінальному провадженню, а також те, що він знав або міг знати, що автомобіль буде використовуватися в злочинній діяльності.
На думку слідчого судді, завдання щодо використання автомобіля як доказу у кримінальному провадженні, може бути досягнуте і без арешту даного транспортного засобу, шляхом здійснення процесуальної дії огляду та фіксації його необхідних даних у відповідному протоколі.
Прокурором не доведено, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права власності на арештований автомобіль.
Автомобіль не містить на собі слідів кримінального правопорушення, його утримання органами досудового розслідування не сприяє виконанню завдань кримінального провадження.
З огляду на те, що розслідується злочин, передбачений ст.197-1 ч.1 КК України, перебування автомобіля у власника не спричинить шкоди об`єктивності та повноті досудового розслідування по кримінальному провадженню чи його розгляду в суді по суті.
Враховуючи приписи ч.2 та ч.4 ст.173 КПК України, під час розгляду клопотання про накладення арешту слідчий суддя повинен дослідити та вирішити питання обґрунтованості накладення арешту та наявності в цьому потреби, що виправдовують таке втручання в права осіб, а також застосувати найменш обтяжливий спосіб арешту майна, який не призведе до наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.
З огляду на викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що такий крайній захід забезпечення кримінального провадження як арешт автомобілю, не виправдовує таке втручання у право власності стосовно нього та необхідність його застосування не доведена в порядку, передбаченому КПК України.
Тому слідчій суддя вважає, що подальший арешт майна за відсутністю передбачених для цього достатніх правових підстав може порушити право власника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та преюдиційної практики Європейського суду з прав людини.
Так ,відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
З урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів, слідчий суддя вважає, що такий підхід органу досудового розслідування щодо ініціювання питання про накладення арешту на майно, яке не є ні предметом , ні знаряддям кримінального правопорушення та перебуває на законних підставах у власності особи, яка не є підозрюваним у даному кримінальному провадженні, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону та практиці Європейського суду з прав людини.
Тому клопотання слідчого задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст.132, 167, 170-173, 309, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -
У Х В А Л И В :
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до апеляційного суду Одеської області протягом 5 днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено 04 липня 2017 року о 11.30 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1