Ухвала
іменем україни
28 лютого 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засіданняОСОБА_4 ,
за участю прокурораОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000535 щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК,
установив:
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на неповноту судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалені щодо нього судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Скаржник вважає, що вирок не відповідає положенням ст. 370 вказаного Кодексу, ґрунтується на припущеннях та суперечливих доказах, яким суд не дав оцінки за правилами ст. 94 КПК. Засуджений, не оспорюючи факту завдання ним удару потерпілому, стверджує, що останньому цим не могло бути заподіяно середньої тяжкості тілесного ушкодження. Крім того, ОСОБА_6 зазначає про порушення його права на захист через здійснення судового розгляду за відсутності захисника. Засуджений також не погоджується з розміром моральної шкоди, стягнутої з нього на користь потерпілого. На думку ОСОБА_6 , апеляційний суд не перевірив усіх доводів, викладених в апеляційній скарзі, безпідставно визнав їх необґрунтованими й ухвалив незаконне рішення.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило. Крім того, засуджений ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_7 подали письмові заяви, в яких вони повідомили про можливість здійснення касаційного розгляду без їх участі.
За вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 128 КК до покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік за місцем роботи з відрахуванням щомісячно у дохід держави 10 % із суми заробітку.
Вирішено стягнути з ОСОБА_6 : на користь ОСОБА_7 у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно 5479,75 грн та 8000 грн; на користь фінансових управлінь Калуської та Долинської районних державних адміністрацій у рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_7 відповідно 3760,47 грн та 1296,82 грн.

ОСОБА_6 визнано винуватим у необережному заподіянні середньої тяжкості тілесного ушкодження, вчиненому за обставин, викладених у вироку.
Як установив суд, 15 серпня 2015 року близько 13.00 год. на подвір?ї домогосподарства ОСОБА_7 на АДРЕСА_2 ОСОБА_6 посварився з ОСОБА_7 , ударив рукою в обличчя, від чого останній упав на землю і вдарився головою об бетонну доріжку. Внаслідок цього потерпілий отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з крововиливом під тверду мозкову оболонку, забою головного мозку середнього ступеня; крім того, синець та садно в ділянці обличчя, забій з травматичним набряком м?яких тканин у потиличній ділянці.

Апеляційний суд Івано-Франківської області ухвалою від 24 лютого 2016 року залишив без змін указаний вирок.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечив обґрунтованість касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права, правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду, невідповідності висновків, викладених у вороку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржувані рішення, а виходить з обставин, установлених судом.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений ОСОБА_6 заперечує повноту судового розгляду та відповідність висновків у вироку фактичним обставинам кримінального провадження, тоді як перегляд цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.

Разом із тим, у результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у кримінально-караному діянні зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.
Такого висновку суд дійшов на підставі аналізу: показань допитаних у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , з яких слідує, що ОСОБА_10 упав і вдарився потилицею об бетонну доріжку через завдання йому удару ОСОБА_6 рукою в обличчя; даних, що містяться у протоколі огляду місця події, де відображено наявність на подвір?ї потерпілого бетонного покриття; висновку судово-медичного експерта від 16 жовтня 2015 року № 88, яким установлено характер, ступінь тяжкості виявлених у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень та механізм їх заподіяння. Відповідно до згаданого висновку ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з крововиливом під тверду мозкову оболонку, забою головного мозку є тілесними ушкодженнями середньої тяжкості; у потерпілого також виявлено садно та синець на обличчі, припухлість м?яких тканин у потиличній ділянці; при цьому первинно міг бути завданий удар в обличчя з подальшим падінням та ударом потиличною ділянкою об тупий твердий предмет. Як випливає з експертного дослідження, наведені тілесні ушкодження могли бути спричиненими 15 серпня 2015 року. Крім того, суд проаналізував показання ОСОБА_6 , котрий частково визнавши свою вину, не оспорював факту завдання ним удару в обличчя потерпілого і падіння останнього.

Усупереч посиланням засудженого у скарзі, покладеним в основу вироку доказам суд дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність у взаємозв?язку вмотивовано визнав достатньою для ухвалення вироку. Переконливих аргументів, які би свідчили про зворотне, про упередженість суду при оцінці доказів та порушення правил ст. 94 КПК, у касаційній скарзі не наведено.
Отже, суд із додержанням норм процесуального права з?ясував усі обставини, які належать до предмету доказування у кримінальному провадженні. У цій справі суд установив, що сам по собі удар, завданий ОСОБА_6 рукою в обличчя потерпілого, не призвів до спричинення йому черепно-мозкової травми, однак був причиною падіння ОСОБА_7 й удару потилицею об тверду поверхню бетонне покриття, внаслідок чого ним і було отримано середньої тяжкості тілесне ушкодження. В цьому випадку ОСОБА_6 , завдаючи удару, не передбачав падіння і настання у потерпілого наслідків середньої тяжкості тілесного ушкодження, хоча повинен був і міг це передбачати, а тому діяв з необережності у виді злочинної недбалості. Таким чином, за встановлених фактичних обставин кримінального провадження вчинене засудженим діяння обґрунтовано отримало юридичну оцінку за ст. 128 КК.

З урахуванням викладеного доводи скаржника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність не можна визнати прийнятними.

При призначенні ОСОБА_6 покарання суд дотримався вимог статей 50, 65 КК і врахував усі обставини, які мають правове значенні при виборі заходу примусу та визначенні його розміру. Обране у межах санкції статті покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість у колегії суддів немає.

Заявлений потерпілим цивільний позов у кримінальному провадженні суд вирішив із додержанням правил глави 9 КПК з урахуванням положень статей 23, 1167 ЦК. Відповідно до законодавчих приписів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначив розмір моральної шкоди 8000 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_6 на користь потерпілого. При цьому суд обґрунтовано взяв до уваги характер та ступінь тяжкості завданих ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, обсяг страждань, яких він зазнав через фізичний біль, переживання, втрату працездатності. Тому твердження засудженого в касаційній скарзі щодо неправильного вирішення цивільного позову у згаданій частині є неспроможними.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, а посилання у касаційній скарзі на їх порушення, є необґрунтованими.
Крім того, за матеріалами справи, під час її досудового розслідування ОСОБА_6 здійснював свій захист самостійно. Як убачається з журналу судового засідання та технічного носія інформації, на якому зафіксовано перебіг провадження у першій інстанції, ОСОБА_6 у підготовчому засіданні та впродовж судового розгляду не заявляв клопотань про залучення захисника. З огляду на відсутність у справі об?єктивних даних щодо необхідності залучення захисника, участь якого у цьому провадженні не є обов?язковою в силу ст. 52 КПК, а також на те, що засуджений не був позбавлений можливості самостійно запросити захисника, доводи ОСОБА_6 про порушення його права на захист є безпідставними. Слід відзначити, що на таке порушення засуджений не посилався й у поданій апеляційній скарзі.

Апеляційний суд під час перегляду вироку суду першої інстанції ретельно перевірив усі доводи, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_6 , умотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи, які ґрунтуються на матеріалах справи. Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам ст. 419 КПК.

Істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено. Отже, касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
постановив:
Вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3