Справа № 306/1261/15-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

03.05.2017 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника - адвоката ОСОБА_6 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді матеріали кримінального провадження № 11-кп/777/163/17 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 15 грудня 2016 року.
Вказаним вироком місцевого суду
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Павлово Свалявського району Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 , неодруженого, непрацюючого, судимого:
- 15.03.2007 вироком Свалявського районного суду Закарпатської області за ст.304 КК України на 4 роки позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75,76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки;
- 16.06.2009 вироком Свалявського районного суду Закарпатської області за ст.ст. 304,71 КК України на 5 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75,76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки;
- 14.07.2011 вироком Свалявського районного суду Закарпатської області за ч.1 ст.199, ч.1 ст.71 КК України на 5 років 1 місяць позбавлення волі, умовно-достроково звільнений 05.01.2015 року, невідбутий строк 1 рік 6 місяців 10 днів;
визнано винуватим та призначено покарання за ч.2 ст.185 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки; а ч.3 ст.185 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки;
На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді 3 років позбавлення волі;
На підставі ст.71 КК України до покарання призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 14.07.2011 і за сукупністю вироків остаточно ОСОБА_7 призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки і 3 місяці.
До набрання вироком законної сили обрано ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Строк вiдбування покарання ОСОБА_7 рахується з моменту затримання.
Вироком місцевого суду ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що він 27.03.2015 біля 18 год., знаходячись в дворогосподарстві АДРЕСА_2 , з метою незаконного безоплатного заволодіння чужим майном та звернення його на свою користь, умисно, таємно викрав з господарського приміщення для зберігання дров одну сокиру, чим спричинив потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на суму 181,30 грн.

Крім цього, ОСОБА_7 15.06.2015 біля 13 год., знаходячись на веранді літньої кухні житлового будинку АДРЕСА_2 , з метою незаконного заволодіння чужим майном, умисно, таємно, повторно шляхом вільного доступу викрав грошові кошти в сумі 200 грн., які знаходилися в кишені жіночої сумочки, чим заподіяв матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_9 на зазначену суму.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить оскаржуваний вирок скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду

Фактично обвинувачений виконував в дворогосподарстві потерпілої різну роботу, де остання з ним за це розраховувалась, суд не перевірив можливість наклепу потерпілою на обвинуваченого, з метою експлуатації ОСОБА_7 .

Судом не перевірено та не з`ясовано вільний доступ обвинуваченого до дворогосподарства Паштепа. Обвинувачений ОСОБА_7 користувався спільним двором та користувався спільним знаряддям праці. Будинок потерпілої та будинок обвинуваченого фактично знаходяться на спільній земельній ділянці та не є відокремленими один від одного, потрапити до свого будинку обвинувачений не може в інший спосіб, як проходу через зазначений двір. Зі слів свідків та первісних показів потерпілих сокира знаходилась біля дверей сараю, а не в господарському приміщенні, як зазначено в вироку. Тобто факт проникнення нічим не доведений, а тому відсутні правові підстави для кваліфікації правопорушення за частиною 3 ст. 185 КК України. Крім того, як зазначив потерпілий в судовому засіданні, він купив сокиру на ринку за 40 гривень, а отже фактичні збитки потерпілому завдані в розмірі 40 гривень, в зв`язку з чим дії обвинуваченого охоплюються складом адміністративного правопорушення та не є кримінально караними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, яка підтримала апеляційну скаргу свого підзахисного, думку прокурора про законність прийнятого судом рішення, перевіривши матеріали провадження, доводи сторін, апеляційний суд визнає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно вироку суду, дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.185 та ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна та поєднане з проникнення в інше приміщення.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 як в суді першої інстанції так і в своїй апеляційній скарзі, не заперечував крадіжки майна у потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , однак наголошував на тому, що він не проникав таємно до їх приміщень. Ці покази судом жодним чином не спростовані.

В зміненому обвинувальному акті щодо ОСОБА_7 , який подав в судовому засіданні прокурор, така кваліфікуюча ознака як проникнення в інше приміщення, обвинуваченому за провину не ставилась.

Суд першої інстанції також, викладаючи обставини, які суд вважав встановленими, таку кваліфікуючу ознаку також не зазначив, одночасно кваліфіковуючи дії ОСОБА_11 за ч.3 ст.185 КК України за кваліфікуючою ознакою як проникнення до іншого приміщення.

Так, судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений знаходився на веранді разом з батьком потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_8 та ОСОБА_12 .. Сумочка потерпілої знаходилася біля крісла. Коли ОСОБА_8 кудись відійшов, він витягнув з кишені сумочки гроші, які витратив на власні потреби. Обвинувачення в частині викрадення грошей визнає. Також весною минулого року з дроварки потерпілого ОСОБА_8 взяв одну сокиру.

Окрім цього, в суді апеляційної інстанції обвинувачений зазначив, що фактично виконував в дворогосподарстві потерпілої різну роботу, де остання з ним за це розраховувалась, суд не перевірив можливість наклепу потерпілою на обвинуваченого, з метою експлуатації ОСОБА_7 , а також те, що будинок потерпілої та його будинок фактично знаходяться на спільній земельній ділянці та не є відокремленими один від одного, потрапити до свого будинку обвинувачений не може в інший спосіб, як шляхом проходу через зазначений двір.

З пояснень потерпілого ОСОБА_8 вбачається, що він лише підтвердив факт викрадення в нього 2 сокир, які знаходились в у дровітні.

Потерпіла ОСОБА_10 пояснила, що весною 2015 року прийшла з роботи. Чоловік їй повідомив, що пропали дві сокири. Дані сокири знаходилися у дроварні.

Потерпіла ОСОБА_13 показала, що коли того дня прийшла додому, то вдома на веранді разом з батьком потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_8 та ОСОБА_12 .. Ввечері виявила, що з сумочки пропала одна купюра.

Відповідно до диспозиції частини 3 ст. 185 КК України інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення у них з метою вчинення крадіжки, грабежу чи розбою. Таке вторгнення може здійснюватися будь-яким способом: таємно або відкрито, як з подоланням перешкод або опору людей, так і безперешкодно, шляхом обману, з використанням підроблених документів тощо, а також за допомогою різних знарядь, які дають змогу винній особі викрадати майно із житла, іншого приміщення або сховища без входу до нього. Вирішуючи питання про наявність в діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки, суди повинні з`ясувати, з якою метою особа опинилася в житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме у неї виник умисел на вчинення крадіжки, грабежу та розбою. Проникнення до вказаних об`єктів має місце тоді, коли протиправне вторгнення до них здійснювалося з метою заволодіння чужим майном.

Беручи до уваги наведене, апеляційні доводи ОСОБА_7 щодо невірної кваліфікації його дій, апеляційний суд вважає обґрунтованими.

Як встановлено судом, ОСОБА_7 перебував у вказаному домоволодінні за згодою батька потерпілої - ОСОБА_8 , де також перебував і свідок ОСОБА_12 .. Таким чином умисел на заволодіння чужим майном в обвинуваченого виник після приходу до будинку потерпілого, що виключає наявність в його діях такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення в житло. Ні органами досудового розслідування, ні в суді першої інстанції не було доведено, що ОСОБА_7 протиправно проник до приміщення потерпілих та з метою крадіжки.

Отже, всі сумніви і припущення, апеляційний суд тлумачить в користь обвинуваченого на підставі ч.4 ст. 17 КПК України.

Вбачається, що суд першої інстанції встановив такі ж осбтавини, однак, даючи оцінку діям обвинуваченого, дійшов невірного висновку про кваліфікацію крадіжки за ч.3 ст. 185 КК України.

Враховуючи викладене та відповідно до п.2 ч.1 ст. 408 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне вирок щодо ОСОБА_7 змінити, перекваліфікувати його дії з ч.3 ст.185 КК України на ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, тобто крадіжку, вчинену повторну.

Апеляційний суд з урахуванням особи обвинуваченого, вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на певний строк в межах санкції ч.2 ст. 185 КК України з урахуванням вимог ст.71 КК України.

Підстав для скасування оскаржуваного вироку з призначеннням нового судового розгляду, як цього просив апелянт, апеляційний суд не знаходить.

Керуючись ст.ст.404, 407, 408 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 15 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 - змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 ч.3 ст.185 КК України на ч.2 ст.185 КК України.

За ч.2 ст.185 КК України призначити ОСОБА_7 покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України до призначеного за даним вироком покарання частково приєднати частину невідбутого покарання за вироком Свалявського районного суду від 14 липня 2011 року 3 місяці позбавлення волі і остаточно призначити ОСОБА_7 до відбуття покарання у виді 2 років 3 місяців позбавлення волі.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її винесення.

Судді: