Справа № 135/181/17
Провадження № 1-в/135/22/17
УХВАЛА

Іменем України

19.04.2017 року Ладижинський міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

з участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,-

ВСТАНОВИВ:
До суду надійшла заява засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Заява мотивована тим, що засудженому ОСОБА_4 ухвалою Ладижинського міського суду від 02.03.2016 року було зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення 3 роки 3 місяці 22 дні. Після набрання даної ухвали законної сили він має право на застосування до нього ст. 81 КК України, тобто має право на умовно-дострокове звільнення. Комісією Ладижинської ВК № 39 було відмовлено йому в умовно-достроковому звільненні на підставі негативної характеристики, яку було подано комісії начальником відділення, та яку вважає такою, що містить неправдиві відомості. Тому просив звільнити його умовно-достроково.

Засуджений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 заяву підтримали, просили її задовольнити. Засуджений додатково пояснив, що він набув право на умовно-дострокове звільнення, оскільки відбув значний строк покарання. Під час відбування покарання він працював, випалював деревне вугілля, однак за станом здоров`я, оскільки в нього був перелом ноги, він не міг працювати на виробництві, через постійні болі, а також через те, що працюючим там необхідно було додатково виконувати різноманітну роботу по розвантаженню та завантаженню сировини. Працював нетривалий час на виробництві виробів, однак там його не забезпечували необхідними матеріалами, їх необхідно було купувати за власний кошт, тому він відмовся від цієї роботи. Іншої роботи, яка б йому підходила у виправній колонії не було.

В судовому засіданні 28.03.2017 року представник Ладижинської ВК №39 ОСОБА_6 зазначив, що підстав для задоволення клопотання немає, оскільки засуджений не довів свого виправлення своєю поведінкою та ставленням до праці, так як не проявляв ініціативи щодо працевлаштування, працював короткий період часу, хоча протипоказань до праці не було. В зв`язку з чим, комісією Ладижинської ВК було відмовлено в умовно-достроковому звільненні, а також відмовлено в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким та переведенні в колонію середнього рівня безпеки.

Прокурор заперечив проти задоволення заяви.

В судовому засіданні начальник медичної частини Ладижинської ВК №39 ОСОБА_7 повідомив, що в засудженого дійсно був перелом, однак, ще в 2010 році. В медичній документації відсутні дані щодо звернень засудженого до медичної частини з приводу болів в ногах. Жодних застережень чи обмежень щодо неможливості працювати з причин перенесеної травми не було.

Заслухавши пояснення засудженого, захисника, представника Ладижинської ВК №39, врахувавши думку прокурора, дослідивши матеріали справи, матеріали особової справи засудженого, суд дійшов таких висновків.

Вироком Шполянського районного суду Черкаської області від 25.06.2013 року ОСОБА_4 засуджено за ч.3 ст.185, ч.4 ст.70, ч.2-1 ст.15, ч.5 ст.185, ч. 2 ст.289, ч.2 ст.185, ч.1 ст.70, ч.1, 2, 5 ст.71 до 12 років позбавлення волі.

Згідно ухвали Ладижинського міського суду від 02.03.2016 року зараховано у строк відбування покарання у виді позбавлення волі 3 роки 3 місяці 22 дні.

Згідно характеристики та матеріалів особової справи засудженого вбачається, що кінець строку відбування покарання визначено 08.03.2019 року. Засуджений відбув 3/4 строку покарання.

Згідно ч. 2, 3 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим: 1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, а також за необережний тяжкий злочин; 2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі; 3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

Відповідно достатті 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи із вимог ст. 81 КК України, при застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання суди повинні враховувати поведінку засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості.

При вирішенні даного питання судом враховані положення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.02.2002 № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» в якій передбачено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність: при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання - того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (ч. 2 ст. 81 КК).

Сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні засудженим вимог режиму, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, відсутності порушень дисципліни, товариському ставленні до інших засуджених. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання. Сумлінне ставлення до праці характеризується постійною свідомою участю у суспільно -корисній праці, систематичним виконанням трудових обов`язків, відсутністю трудових порушень за весь час відбування покарання.

Згідно вимог чинного законодавства, яке регламентує порядок застосування умовно-дострокового звільнення, даному звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього часу довели своє виправлення і для цього дані беруться в їх сукупності. Разом з тим, з матеріалів особової справи вбачається, що засуджений ОСОБА_4 неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності під час відбування покарання, заходи заохочення до нього не застосовувались.

При вирішенні питання про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_4 суд належним чином врахував особу засудженого, який неодноразово судимий, неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, за попереднім вироком звільнявся від відбування покарання з іспитовим строком, проте на шлях виправлення не став та знову продовжив свою злочинну діяльність.

З характеристики на засудженого вбачається, що він в цілому характеризується незадовільно, незважаючи на певні позитивні характеризуючи якості, також негативно характеризувався під час перебування в СІЗО м. Черкаси, де неодноразово піддавався стягненням. Під час відбування покарання в Ладижинській ВК заходи заохочення не застосовувались. Свідомо уникає виконання робіт з благоустрою установи. Не приймає участі в організації виховних заходів, в самодіяльності установи. Не підтримує соціально-корисні зв`язки. На виробництві установи не працевлаштований, ініціативи щодо працевлаштування не проявляє.

Посилання засудженого на те, що дана характеристика складена упередженою посадовою особою виправної колонії, а тому комісією колонії було відмовлено в його умовно-достроковому звільненні, не спростовує висновків суду при розгляді даної справи, які зроблено при повному та всебічному дослідженні всіх інших матеріалів по справі, зокрема особової справи засудженого, та його пояснень в судовому засіданні. Крім того, з пояснень засудженого було встановлено, що ним ставиться під сумнів викладена в характеристиці інформація щодо наявності стягнень, разом з тим, суд враховує всю наявну характеризуючи особу інформацію в сукупності, зокрема враховано й те, що згідно наявної довідки останнє стягнення накладалось на засудженого 21.11.2013 року.

Встановлено, що комісією Ладижинської ВК № 39 07.04.2016 року було відмовлено в умовно-достроковому звільненні засудженого, як такому, що не довів свого виправлення. Також комісією колонії відмовлено в переведенні на середній рівень безпеки та заміні невідбутої частини покарання більш м`яким. Такі висновки комісії узгоджуються між собою.

Згідно довідки Ладижинської ВК видно, що засуджений ОСОБА_4 за період з листопада 2013 року по лютий 2017 року (за виключенням періодів вибуття з Ладижинської ВК, які сукупно становлять 5 місяців) працював лише протягом 40 годин в червні та вересні 2015 року.

Згідно інформації ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№39)» видно, що від засудженого ОСОБА_4 до адміністрації підприємства заяв з проханням його працевлаштувати не надходило. Підприємство надає робочі місця засудженим залежно від необхідності та відповідних замовлень.

Вказане свідчить про те, що, ОСОБА_4 , не проявляючи ініціативи по працевлаштуванню та не працюючи під час відбування покарання фактично не вважає за необхідне працювати. Зокрема, як пояснював в засіданні засуджений через відсутність належних доходів від такої роботи.

Пояснення засудженого в судовому засіданні про те, що для роботи його не забезпечують необхідними матеріалами нічим не підтверджене, та не спростовує його неприховане небажання працювати за наявних умов та заробітку у виправній колонії.

Посилання засудженого на те, що працювати на виробництві йому перешкоджають болі в ногах та стан здоров`я, спростовуються поясненнями начальника медичної частини виправної колонії про те, що ніяких протипоказань для праці у ОСОБА_4 немає, а травма в нього була ще в 2010 році. Крім того, узгоджуються і з поясненнями самого засудженого, який зазначав, що відмовився працювати, зокрема, через те, що йому пропонували виконувати різні роботи, зокрема по завантаженню сировини при випалюванні деревини.

Суд вважає, що застосування до засудженого ОСОБА_4 положення ст. 81 КК України - умовно-дострокового звільнення від покарання на даній стадії відбування покарання буде суперечити реалізації принципу невідворотності покарання особи за вчинений злочин, при цьому врахуванню підлягає те, що на даний час відсутні підстави вваж ти, що виконано ще одну з складових мети покарання, а саме - виправну.

В зв`язку з наведеним, судом встановлено, що засуджений ОСОБА_4 , відбуваючи покарання на даний час своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання.

Керуючись ст. 84 КК України, ст.ст. 7, 26, 537, 539 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволені клопотання ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Ладижинський міський суд.

Суддя: