Ухвала
іменем україни
26 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року задоволено клопотання засудженого ОСОБА_4 та за правилами, передбаченою частиною 5 ст. 72 КК України, зараховано в строк покарання за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від

14 травня 2013 року строк попереднього ув`язнення з 25 жовтня 2012 року по 31 жовтня 2013 року, з розрахунку, що один такий день відповідає двом дням позбавлення волі.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу,в якій просив ухвалу районного суду скасувати у зв`язкуз істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року апеляційну скаргу засудженого залишено без задоволення, а ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року без змін.

В касаційній скарзі засуджений посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом ст. 72 КК України, просить скасувати ухвалу Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року. На обґрунтування своєї позиції посилається на те, що ним було подано касаційну скаргу (на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 14 травня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 31 жовтня 2013 року), по якій було винесено ухвалу про відкриття касаційного провадження, а також призупинено виконання цих судових рішень. А тому, на його думку, суд повинен був за правилами ст. 72 КК України зарахувати період його перебування в місцях позбавлення з часу затримання аж до моменту закінчення касаційного провадження та фактичного звернення вироку суду до виконання, вважаючи це строком попереднього ув`язнення.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла до висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений порушує питання, яке, згідно зі ст. 539 КПК України, пов`язане з виконанням вироку, а тому воно не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.

Крім того, за наявності підстав, засуджений ОСОБА_4 має можливість та правоповторно звернутись до місцевого суду з аналогічною заявою, а суд повинен розглянути таку заяву по суті.
Оскільки оскаржуване судове рішення не може бути предметом розгляду суду касаційної інстанції та не перешкоджає засудженому повторно звернутися до місцевого суду з аналогічною заявою, тому колегія суддів приходить до висновку, що у відкритті провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 слід відмовити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України.
З урахуванням викладеного, керуючись п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3