Справа № 362/2115/16-к
Провадження № 1-кп/362/156/16
ВИРОК
Іменем України
10.05.2016 року м. Васильків
Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
з участю обвинуваченого ОСОБА_4
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -
Указом Президента України №303/2014 від 17.03.2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №1126-VII від 17.03.2014, відповідно до ст.ст. 106 ч. 1 п.п.1, 17, 20; 112 Конституції України та ст.ст. 4, 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 оголошено проведення, зокрема, на території Запорізької області часткової мобілізації та постановлено здійснити призов військовозобов`язаних, у тому числі резервістів, та поставку транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України здійснити в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву.
Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» №1932-ХІІ від 06.12.1991 особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.
На виконання цього Указу Президента України та визначених завдань військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_2 03.05.2014 з урахуванням стану здоров`я та інших даних, а також відсутності визначених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ від 21.10.1993 підстав для відстрочки або звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, здійснено призов ОСОБА_4 на військову службу під час мобілізації та направлено для її проходження до військової частини НОМЕР_2 (дислокується у АДРЕСА_3 ).
Після чого, 05.05.2014 ОСОБА_4 на добровільній основі уклав контракт про проходження військової служби строком на 3 роки.
Згідно ст. 24 ч. 1 п. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 року з 05.05.2014 ОСОБА_4 почав проходити військову службу за контрактом, у зв`язку з чим повинен, окрім іншого, керуватися вимогами ст.ст.11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-ХІV від 24.03.1999, та ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-ХІV від 24.03.1999, які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
10.02.2016 року на підставі наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України №9-РС ОСОБА_4 призначено на посаду сержанта з матеріального забезпечення навчальної роти навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 (дислокується у АДРЕСА_1 ), у військовому званні «молодший сержант».
18.03.2016 року ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених статутних вимог, а також вимог ст. 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-ХІV від 24.03.1999, і умов укладеного контракту не з`являтися вчасно на службу без поважних причин.
Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_4 , маючи об`єктивні можливості своєчасно прибути до військової частини НОМЕР_1 (дислокується у АДРЕСА_1 ) та виконувати обов`язки військової служби, у визначений час 18.03.2016 року о 08 год. 00 хв. умисно без поважних причин не з`явився до вказаної військової частини, а направився до АДРЕСА_3 , де став проводити час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення до військової частини НОМЕР_1 , звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління.
14.04.2016 року, тобто тривалістю понад десять діб після нез`явлення на службу, усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинений злочин, ОСОБА_4 добровільно та з власної ініціативи прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 (по АДРЕСА_1 ) і заявив про себе.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України визнав повністю та показав, що 05.05.2014 року він поступив на військову службу за контрактом. 18.02.2016 року він перевівся на військову службу до військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 . В зв`язку з фінансовими труднощами, які виникли у нього в зв`язку з погашенням кредиту в банку для їх вирішення він покинув місце служби в/ч НОМЕР_1 поїхавши в АДРЕСА_3 для вирішення вказаних проблем. Усвідомивши неправильність свого поступку він вирішив повернутися добровільно на службу та прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 і заявив про себе. Він усвідомив, що вчинив злочин. У вчиненому щиро розкаявся, в подальшому бажає продовжувати служити та добросовісно виконувати свої службові обов`язки, просив суд суворо його не карати, оскільки він своїм виправленням доведе, що він може бути достойним військовослужбовцем.
На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів у кримінальному провадженні щодо тих обставин, які ніким з учасників судового розгляду не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, чи правильно розуміють обвинувачений та інші учасники кримінального провадження зміст обставин, які ніким не оспорюються, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку про повну доведеність вини ОСОБА_4 у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби), а його дії правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України.
Визнаючи винним обвинуваченого ОСОБА_4 і обираючи йому міру покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, що відноситься, відповідно до ст. 12 КК України, до тяжких злочинів, також повною мірою вивчена особа обвинуваченого: відповідно до вимоги ГІБ МВС України ОСОБА_4 раніше не судимий, за висновком службової характеристики характеризується з позитивної сторони, являється учасником бойових дій, до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Судом, відповідно до ст. 66 КК України, беруться до уваги обставини, пом`якшуючі відповідальність обвинуваченого ОСОБА_4 : з`явлення із зізнанням, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставини, що обтяжують відповідальність обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Беручи до уваги те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з`явлення із зізнанням, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, одночасно враховуючи позитивну характеристику на ОСОБА_4 за місцем його служби, те, що він раніше не судимий, являється учасником бойових дій, те, що від вчиненого ним кримінального правопорушення ніхто не постраждав та не наступило тяжких наслідків, а також те, що обвинувачений ОСОБА_4 добровільно повернувся до місця проходження ним військової служби, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 4 ст. 407 КК України, з застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на певний строк, але з застосуванням ст. 58 КК України у виді службового обмеження на певний строк, з відрахуванням із суми грошового забезпечення обвинуваченого ОСОБА_4 в дохід держави в певному розмірі відсотків.
Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування, запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не обирався та в судовому засіданні прокурором не було заявлено такого клопотання, а тому суд при постановленні вироку не застосовує до ОСОБА_4 запобіжного заходу.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 369-371, 373-374 КПК України, суд,
ЗАСУДИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, і призначити йому покарання з застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
Застосувати до призначеного покарання ОСОБА_4 ст. 58 КК України та призначити йому покарання у виді службового обмеження строком 2 (два) роки із стягненням із суми його грошового забезпечення відрахування в дохід держави в розмірі 10 (десять) відсотків.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Київської області протягом 30 днів через Васильківський міськрайонний суд Київської області.

Копію вироку після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового розгляду мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1