Справа № 299/1285/14-к
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.05.2016 м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників - адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження №11-кп/777/283/16 внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань під №0001219 за апеляційними скаргами прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22.02.2016 року.
Цим вироком:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, українець, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , одружений, пенсіонер, із середньо спеціальною освітою, не судимий, засуджений:
- за ч.2 ст.125 КК України до штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - в сумі 850 грн..
Речові докази: частину жіночого обручу, футболку повернуто потерпілій ОСОБА_6 ..

Згідно вироку, ОСОБА_7 визнаний винуватим за вчинене кримінальне правопорушення при таких обставинах.
Так, ОСОБА_7 10.07.2013 року, приблизно о 12 год. 10 хв., перебуваючи на належній йому на праві власності земельній ділянці, що розташована позаду будинку АДРЕСА_1 , на грунті довготривалих неприязних відносин, із приводу меж земельних ділянок із сім`єю ОСОБА_6 , мешканки АДРЕСА_2 , під час сварки з останньою, вході якої з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 через паркан установлений із залізобетонних стовпів, окремих частин уламків шиферу, бляхи та колючого дроту, перейшов на земельну ділянку сім`ї ОСОБА_11 , на якій у цей час поралась по господарству ОСОБА_6 , і діючи умисно, використовуючи значну фізичну перевагу в силах, відокремив від паркану уламок шиферу й усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх караність, стиснувши даний уламок шиферу в кулак руки наніс ним один удар ОСОБА_6 в ліву ділянку голови, від якого остання впала на землю.

-2-

Після чого, ОСОБА_7 , не даючи змогу їй піднятись в повний зріст, наніс останній дерев`яною палицею, яку відокремив від паркану, чотири удари в область лівої ділянки обличчя та один удар в область плечей, від чого потерпіла, не піднімаючись у повний зріст знову впала на землю, де ОСОБА_7 наніс їй обутими ногами три удари в обидві стегна.

У результаті протиправних дій, ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді: набряку м`яких тканин волосистої частини голови в скронево тім`яній ділянці зліва, множинних саден шкірних покровів скронево виличної ділянки зліва з поширенням на щоку, у підключичній ділянці зліва, у ділянці правої лопатки, шкірних покровів лівої кісти, струс головного мозку та шкірних покровів обох стегон по передньо зовнішній поверхні, які згідно висновку судово медичної експертизи за №100 від 03.04.2014 року, кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї, прокурор Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури просить вирок суду від 22.02.2016 року скасувати, постановити новий, яким ОСОБА_7 за ч.2 ст.125 КК України призначити покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - в сумі 1700 грн.. Уважає, що вирок суду від 22.02.2016 року підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Суд першої інстанції в повній мірі з`ясував обставини, установлені під час кримінального провадження та здійснив перевірку їх доказами, дав їм належну оцінку у відповідності до вимог ст.94 КПК України, однак неправильно призначив обвинуваченому покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Суд безпідставно призначив ОСОБА_7 занадто м`яке, мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.125 КК України, що не відповідає за своєю м`якістю тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також обставинам вчиненого ним кримінального правопорушення. Суд не врахував того факту, що обвинувачений ОСОБА_7 ні в ході досудового розслідування, ні в ході судового розгляду не визнав свою вину, не відшкодував шкоду, завдану своїми незаконними діями.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду від 22.02.2016 року скасувати, кримінальне провадження закрити на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутності в його діях злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України. Указує, що вирок суду від 22.02.2016 року є не законним, не обґрунтованим, не вмотивованим, таким, що не відповідає обставинам справи, і такий що винесений передчасно з порушенням норм матеріального та процесуального права. Обвинувачення висунуте йому прокуратурою Закарпатської області не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, та не було підтверджено належними й допустимими доказами, а всі обвинувачення судом було обґрунтовано тільки суперечливими і непослідовними показаннями потерпілої ОСОБА_6 , і її близьких родичів: матері ОСОБА_12 , двоюрідної сестри ОСОБА_13 .. Крім того, обвинувальний акт №000129 від 11.07.2013 року не містить формулювання обвинувачення та не відповідає вимогам ст.291 КПК України. Зазначає, що дослідивши викладені в мотивувальній частині вироку (фабула справи) фактичні обставини кримінального правопорушення) у тому числі вказані в ньому час, місце, обставини, за яких скоєно діяння, а також інші суттєві обставини справи та викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінальних правопорушень: час, місце та

-3-

обставини, за яких скоєно діяння, а також інші суттєві обставини, прийшов до висновку, що описова частина вироку є дослівним відтворенням відомостей викладених в обвинувальному акті, з тими ж розділовими знаками, орфографією та помилками. Усупереч ст.91 КПК України, жодні обставини визначені в даній статті судом у вироку не встановлені, не деталізовані, і не підтверджені з посиланням на допустимі, і належні докази. Жодних тілесних ушкоджень, 10.07.2013 року, о 12 год. 10 хв. потерпілій не наносив, навпаки потерпіла наносила йому тілесні ушкодження, що підтверджено висновком експерта за № 238 від 19.08.2013 року, і показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які суд до уваги не взяв. Свідки, які були очевидцями, у ході судового розгляду чітко у своїх показаннях, показали, що він не наносив ОСОБА_6 удари по тілу, а саме остання наносила йому тілесні ушкодження. Свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_15 дали аналогічні показання. Свідок ОСОБА_17 підтвердив також наявність у нього тілесних ушкоджень. Свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 підтвердили невідкладну медичну допомогу надану йому. Судом у вироку, формально вказано, що «показання цих свідків стосуються спричинення йому тілесних ушкоджень потерпілою ОСОБА_6 , і ці обставини є предметом доказування в іншому кримінальному провадженні № 1224». Зазначає, що у випадку з подіями, що мали місце 10.07.2013 року о 12 год. на межі земельних ділянок № НОМЕР_1 і №45, проаналізувавши й дослідивши весь спектр подій, чітко видно театралізацію показань потерпілої й свідків обвинувачення, тобто той факт, що ОСОБА_6 добре усвідомлювала, що вона вчинила відносно нього кримінальне правопорушення, за яке потрібно буде відповідати, а тому придумала сценарій «свого побиття», виклику поліції, а не швидкої, на місце.

У запереченні на апеляційну скаргу обвинуваченого потерпіла ОСОБА_6 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , а вирок суду від 22.02.2016 року скасувати, та постановити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.125 КК України 02(два) роки обмеження волі. Указує, що доводи апелянта є надуманими, прикладом зухвалого спотворення та пересмикування обставин та фактів кримінального провадження, з метою введення в оману суд апеляційної інстанції щодо достовірності, належності та допустимості доказів. Просить критично оцінити доводи та твердження обвинуваченого ОСОБА_7 , який не розкаявся в скоєнні кримінального правопорушення, відверто, зухвало й цинічно поводився в суді, його відкриті прояви словесної зневаги до неї, безпричинні зривання судових засідань, що потягло за собою майже три роки (47судових засідань).

У запереченні на апеляційну скаргу прокурора потерпіла ОСОБА_6 просить частково задовольнити апеляційну скаргу прокурора щодо обґрунтованості підстави необхідності посилення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , через м`якість призначеного покарання й невідповідності призначеного покарання, ступеню суспільної небезпечності особи обвинуваченого. Не заперечуючи в цілому, проти доводів прокурора щодо об`єктивної необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш суворого покарання, ніж призначене судом, в той час заперечує проти запропонованого виду покарання у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн., оскільки цей вид покарання, є най м`якшим серед п`яти, передбачених санкцією ч.2 ст.125 КК України.

Інші сторони кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

-4-

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого та його захисників на підтримання апеляційної скарги та заперечення апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечив апеляційну скаргу обвинуваченого, пояснення та заперечення потерпілої щодо апеляційний скарг, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права та згідно з конституційними засадами і принципами судочинства. Судове рішення має бути законним, обґрунтованим, зрозумілим та чітким, і не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.
Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту вказаної статті вбачається, що обґрунтованим є судове рішення, якщо воно ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені доказами, оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку доказів(ч.3 ст.370, з урахуванням ст.94 КПК України).
Вмотивованим є судове рішення у якому наведені пояснення (мотиви), чому суд вважає ту або іншу обставину доведеною чи недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Вмотивованість судового рішення забезпечується не лише наявністю у ньому мотивувальної частини, а й наведенням у ній оцінки та відповіді на кожен доречний, важливий і вирішальний аргумент сторони судового провадження.
Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх та дати остаточну оцінку кожному доказу з точки зору його належності, допустимості, достовірності і достатності.
Згідно з п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи винуватою, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті ( частини статті ) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання,

-5-
застосування примусових заходів медичного характеру при встановленні стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 КК України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.
Як убачається з вироку, судом при його постановленні даних вимог закону в повній мірі дотримано не було.
У порушення вимог п. п. 2, 3 ч.1 ст.411 КПК України суд першої інстанції у вироку належним чином не вмотивував свої висновки про прийняття одних і відхилення інших доказів, не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки. Зокрема, суд не взяв до уваги та не дав належну оцінку показанням свідків: ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , обмежившись загальним судженням, що вони стосуються спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілою ОСОБА_6 і є предметом доказування в іншому кримінальному провадженні.
Також, не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження твердження суду першої інстанції про відхилення доказів на які посилається сторона захисту, зокрема, висновку експерта №238 від 15.08.2013 року, у якому описані виявлені в ОСОБА_7 тілесні ушкодження, постанову Виноградівського районного суду від 25.06.2014 року; постанову апеляційного суду від 05.08.2014 року, оскільки цими документами не спростовуються встановлені судом обставини про спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень ОСОБА_6 ..
Отже, судом першої інстанції не давалась належна оцінка доказам у їх сукупності з точки зору належності та допустимості.
Крім того, згідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення це - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
За ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
Так, відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт, крім іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Проте, як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт № 0001219 відносно ОСОБА_7 не відповідає вимогам ст.291 КПК України, оскільки не містять формулювання обвинувачення.
В обвинувальному акті зазначено лише фактичні обставини, які встановлені слідчим під час досудового розслідування та міститься вказівка на те, що ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Таким чином, прокурором відповідно до вимог кримінального процесуального закону не висунуто ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення.

-6-
Суд першої інстанції на зазначене істотне порушення вимог кримінального процесуального закону уваги не звернув, у підготовчому судовому засіданні не реалізував право прийняти рішення, передбачене п.3 ч.2 ст.314 КПК України, натомість за відсутності висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, ухвалив щодо нього обвинувальний вирок, що є неприпустимим.
Згідно п.3 ч.1, ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
За ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
У відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені ст.412 КПК України.
Підставами для скасування чи зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення, чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства, чи іншим шляхом вплинули, чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.
Колегія суддів уважає, що неухильне дотримання передбаченої законом процесуальної форми є неодмінною умовою повного, всебічного й об`єктивного дослідження обставин кримінального провадження, встановлення істини в справі й прийняття правильного рішення. При цьому конкретне порушення кримінального процесуального закону може бути визнано апеляційним судом істотним чи неістотним, залежно від обставин кримінального провадження.
Установлені та наведені в ухвалі апеляційного суду порушення кримінального процесуального закону є істотними, оскільки торкаються прав та законних інтересів як обвинуваченого так і потерпілих, які перешкодили суду повно, і всебічно розглянути кримінальне провадження, і вплинули, чи могли вплинути на постановлення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення, а тому вирок підлягає до скасування.
Отже, апеляційним судом установлено порушення вимог ч. 1 ст.412 КПК України, що відповідно до вимог ст.415 цього Кодексу є безумовною підставою для скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.
Відповідно до ч.2 ст.415 КПК України призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції необхідно усунути встановлені недоліки, всебічно, повно й об`єктивно дослідити всі обставини кримінального провадження, ретельно перевірити доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , дати відповідну оцінку доказам у їх сукупності та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

-7-
Якщо під час нового судового розгляду кримінального провадження суд першої інстанції прийде до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора в частині призначення покарання, то призначене покарання ОСОБА_7 за вчинений ним злочин, передбачений ч.2 ст.125 КК України, слід вважати м`яким.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
апеляційні скарги прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури та обвинуваченого ОСОБА_7 - задовольнити частково.
Вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22.02.2016 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст.125 КК України - скасувати й призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді: