Ухвала
іменем україни
19 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 5 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 18 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Глобинського районного суду Полтавської області від 5 червня 2015 року,
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Бориси Глобинського району Полтавської області, такого, що не має постійного місця проживання, громадянина України, раніше судимого:

26.12.2013 року Крюківським районним судом Полтавської області за ч.2 ст. 289 КК України до покарання у виді п`яти років позбавлення волі, звільненого на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік,

засуджено за ч. 2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до покарання призначеного цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання з вироком Крюківського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2013 року і визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Згідно вироку суду ОСОБА_6 12.11.2014 року, близько 18 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, через незачинені двері проник до приміщення майстерні домогосподарства ОСОБА_7 , розташованого по АДРЕСА_1 , звідки таємно намагався викрасти 10 мішків цементу, на загальну суму 350 грн. При переміщенні викраденого був помічений сусідом потерпілого, а тому припинив свої дії і не закінчив злочин з причин, які не залежали від його волі.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 18 серпня 2015 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить судові рішення скасувати на призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вказує на те, що його дії було неправильно кваліфіковано за ч.2 ст.15 ч.3 ст. 185 КК України внаслідок чого було допущено неправильне застосування кримінального закону. Зазначає, що в його діях наявний склад злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч. 1 ст. 185 КК України, оскільки він, будучи працівником у домогосподарстві ОСОБА_7 мав доступ до підсобного приміщення. При цьому судом не було з`ясовано думку потерпілого щодо примирення. Апеляційний суд на вказані порушення увагу не звернув, внаслідок чого було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому ухвала апеляційного суду не відповідає положенням ст. 419 КПК України. Крім того посилається те, що в момент скоєння злочину він не перебував у стані алкогольного сп`яніння, а суд врахував цю обставину помилково, внаслідок чого йому було призначено надто суворе покарання.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України підтверджується зібраними по справі, дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами у їх сукупності. Зокрема, було враховано показання самого ОСОБА_6 , який вказував, що викрав майно з приміщення майстерні, пояснення потерпілого ОСОБА_7 , який зазначив, що про скоєний злочин дізнався від сусіда ОСОБА_8 , а саме про те, що ОСОБА_6 був помічений при спробі вчинення крадіжки, та дані, які містяться в складеному під час досудового слідства протоколі огляду місця події, які вказують на причетність ОСОБА_6 до скоєння даного злочину.

Доводи ОСОБА_6 про те, що його дії слід кваліфікувати за ч.2 ст.15 ч.1 ст. 185 КК України, а провадження слід розглядати у формі приватного обвинувачення, оскільки він як найманий працівник мав доступ до приміщення є необґрунтованими. Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 наймався для роботи в домогосподарстві належному ОСОБА_7 його тещею ОСОБА_9 . Разом із тим в день вчинення злочину ОСОБА_6 прибув до домогосподарства ОСОБА_7 саме з метою вчинення крадіжки і намагався вчинити цей злочин, але був виявлений, і в подальшому втік з місця події.

Зважаючи на вищенаведене, органом досудового розслідування і судом правильно було кваліфіковано дії ОСОБА_6 за ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України, тобто як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна поєднане з проникненням у приміщення.

Беручи до уваги наведене, провадження щодо ОСОБА_6 обґрунтовано розглядалась у формі публічного а не приватного обвинувачення.

Таким чином дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України правильно і підстав для перекваліфікації його дій колегія суддів не вбачає.
Доводи ОСОБА_6 про те, що під час вчинення злочину він не перебував у стані алкогольного сп`яніння спростовуються поясненнями які він же надавав під час досудового розслідування та під час судового розгляду про факт вживання спиртних напоїв.

При призначенні ОСОБА_6 покарання суд, у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, врахував тяжкість вчиненого злочину, дані про особу засудженого і призначив йому покарання, яке є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів з урахуванням вимог ст. 71 КК України.

Відповідно до ч.3 ст. 469 КПК України угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Таким чином доводи ОСОБА_6 про можливість примирення зі ОСОБА_7 є необґрунтовані з огляду на обставини справи, дані про особу ОСОБА_6 та тяжкість вчиненого ним злочину.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку колегія суддів дала відповіді на всі доводи апеляційної скарги, які по суті є аналогічними з доводами, викладеними в касаційній скарзі, а ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

За таких обставин колегія суддів вважає постановлені по справі судові рішення законними та обґрунтованими і підстав для задоволення касаційної скарги не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 433, 434-436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 5 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 18 серпня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3