Ухвала іменем україни

28 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
секретаря ОСОБА_6

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000593 за касаційними скаргами захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 13 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 26 листопада 2015 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 13 липня 2015 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , судимого 19 вересня 2013 року за ч. 3 ст. 185, ст. 75 КК України на 3 роки позбавлення волі, з випробуванням із іспитовим строком 1 рік,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 8 років з конфіскацією всього майна яке є його власністю.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання за новим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Машівського районного суду Полтавської області від 19 вересня 2013 року та остаточно призначено 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна яке є його власністю.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз 12 березня 2014 року за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України на 3 роки 5 місяців позбавлення волі,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 7 років 6 місяців з конфіскацією всього майна яке є його власністю.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного вироком Машівського районного суду Полтавської області від 12 березня 2014 року більш суворим покаранням, призначеним за новим вироком, остаточно визначено покарання 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна яке є власністю засудженого.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 26 листопада 2015 року в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України вирок районного суду змінено.

Перекваліфіковано дії ОСОБА_5 та ОСОБА_9 з ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 187 КК України.

ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України призначено 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна яке є його власністю.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання за новим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Машівського районного суду Полтавської області від 19 вересня 2013 року та остаточно призначено 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна яке є його власністю.
ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 187 КК України призначено 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна яке є його власністю.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного вироком Машівського районного суду Полтавської області від 12 березня 2014 року більш суворим покаранням, остаточно визначено 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна яке є його власністю.
У касаційних скаргах захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ставлять питання про скасування вироку й ухвали суду, закриття кримінального провадження щодо, відповідно, ОСОБА_5 і ОСОБА_9 . Стверджують, що вирок суду обґрунтовано доказами, які здобуто із порушенням вимог КПК України. Зокрема, огляд місця події, під час якого вилучено речові докази, проведено за відсутності понятих. З порушенням проведено пред`явлення для впізнання особи. У висновку дактилоскопічної експертизи невірно вказано прізвище особи ОСОБА_5 , тому даний висновок є неналежним доказом. Судом не усунуто суперечностей в показаннях потерпілої щодо обставин нападу. Наведеному не дав оцінки суд апеляційної інстанції. Всупереч вимогам ст. 419 КПК України апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні скарг, не зазначив підстав, з яких визнав їх необґрунтованими та не дав відповідей на наведені доводи.

Вироком суду встановлено, що 28 грудня 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння, діючи за попередньою змовою, з метою заволодіння грошовими коштами здійснили розбійний напад на ОСОБА_10 за наступних обставин.

ОСОБА_9 розбив віконне скло, проник до будинку ОСОБА_10 по АДРЕСА_1 , відкрив вхідні двері ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 з метою заволодіння грошовими коштами застосував до потерпілої фізичне та психічне насильство. Приставив ніж до горла, наніс удари в голову предметами вжитку праскою та макітрою, здавлював горло електрошнуром.

Зазнавши насильства, потерпіла повідомила про місце зберігання грошових коштів та ключа від шафи. В результаті нападу засуджені заволоділи грошовими коштами потерпілої в розмірі 3000 грн., заподіяли ОСОБА_10 тілесні ушкодження у виді забитих ран тім`яно-потиличної ділянки голови, садна та синці на обличчі, скроневій ділянці легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Заслухавши доповідь судді, засудженого, котрий підтримав касаційну скарга захисника та просив її задовольнити, прокурора який заперечив доводи касаційних скарг, та вважав, що вирок та ухвала суду скасуванню не підлягають, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 і ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 187 КК України ґрунтується на сукупності доказів, зібраних відповідно до вимог КПК України.

Твердження касаційних скарг про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є аналогічними доводам апеляційних скарг, які перевірялися судом апеляційної інстанції та визнані необґрунтованими.
Як убачається з ухвали суду, колегія суддів апеляційного суду відповідно до вимог ст. 404 КПК України, переглядаючи вирок суду першої інстанції дала відповіді на всі питання які ставилися в апеляційних скаргах та обґрунтовано відмовила у їх задоволенні.

Спростовуючи твердження апеляційних скарг про недопустимість отриманих в результаті огляду місця події помешкання потерпілої ОСОБА_11 речових доказів, апеляційний суд обґрунтовано послався на відомості належно складених протоколів та показання свідків.
Зокрема, свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні показала, що була присутня разом із ОСОБА_13 в якості понятих у будинку потерпілої, бачила, що в ході огляду вилучалися речі, знімалися відбитки пальців (т. 2, а.с. 243), особисто як і ОСОБА_13 підписала протокол огляду.
Суд дав оцінку наведеним обставинам і показанням, та визнав огляд місця події проведеним відповідно до вимог ст.ст. 104, 237 КПК України.
Вилучені на місці події відбитки пальців було досліджено експертом, згідно висновку судової дактилоскопічної експертизи, ці сліди пальців рук належать засудженим.
Не спростовує винуватість засудженого граматична помилка в написанні прізвища особи винного, котра допущена експертом при оформленні висновку експерта, оскільки даними дослідження доведено присутність на місці події саме ОСОБА_5 та ОСОБА_9 .

Не обґрунтованими є твердження скаржників щодо недопустимості протоколів впізнання ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , оскільки, як показали свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , потерпіла в їх присутності упізнала нападників по фотознімкам, після чого було складено слідчим протокол, який вони підписали.
Вказане спростовує твердження касаційних скарг захисників про недопустимість здобутих доказів обвинувачення в ході досудового розслідування.

Окрім цього, як видно із ухвали суду, апеляційним судом перевірялися показання потерпілої про обставини здійснення щодо неї розбійного нападу засудженими на відповідність іншим дослідженим судом у справі доказам.
При проведенні слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 у присутності захисника, останній вказав на місце розташування будинку, спосіб проникнення в житло, назвав предмети вжитку, які було використано при розбійному нападі.

Колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції, про те, що показання потерпілої ОСОБА_10 не є суперечливими, як стверджується у скаргах та узгоджуються з фактичними обставинами встановленими вироком суду, дослідженими доказами в кримінальному провадженні.
Виходячи з викладеного, доводи касаційних скарг захисників про відсутність належного обґрунтування ухвали апеляційного суду при залишенні апеляційних скарг без задоволення є необґрунтованими.
Ухвала Апеляційного суду Полтавської області від 26 листопада 2015 року відповідає вимогам ст. 419 КПК України та є належно мотивованою.
Керуючись ст.ст. 433-436 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 13 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 26 листопада 2015 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_5 без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_16