Справа № 183/4237/15
№ 1-кп/183/78/16
В И Р О К
іменем України
04 квітня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

в присутності обвинуваченого ОСОБА_4 ,

провівши в залі Новомосковського міськрайонного судовий розгляд у кримінальному провадженні за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-19.01.2016 року Інгулецьким районним судом м.Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч.3 ст. 185 КК України до з років позбавлення волі, на підставі ст.. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік та 6 місяців,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,-

в с т а н о в и в:
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18 листопада 2014 року № 249 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , та призначено на посаду номер обслуги.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, а у відповідності до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» від 20.01.2015 року, в Україні діє особливий період.

Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.

Однак, 02 червня 2015 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки, умисно самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 , про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

30 червня 2015 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 та заявив про себе.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

Обвинувачений в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України визнав у повному обсязі та показав, що в листопаді 2014 року зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 . 02 червня 2015 року він дійсно самовільно залишив розташування військової частини, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, самостійно повернувся до військової частини 30.06.2015 року. У скоєному обвинувачений кається.

В судовому засіданні обвинувачений не оспорював обставини, при яких ним скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає не доцільним досліджувати докази, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч.3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

На підтвердження встановлених в судовому засіданні обставин, судом були досліджені матеріали кримінального провадження, а саме:

-наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 12.06.2015 року № 1887, у відповідності до якого матеріали службового розслідування було направлено до військового прокурора Дніпропетровського гарнізону для прийняття відповідного правового рішення;

-а також матеріали, що підтверджують статус військовослужбовця: витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.11.2014 року про зарахування солдата ОСОБА_4 до списків особового складу частини; копія військового квитка на ім`я обвинуваченого.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 є встановленою, його дії належить кваліфікувати за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

При призначенні покарання ОСОБА_4 суд, у відповідності до ст.65 КК України враховує, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, однак являється особою, яка приймала участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, раніше був судимим за злочин, не пов`язаний з проходженням військової служби. Суду надана негативна службова характеристика, однак ОСОБА_4 позитивно характеризується за місцем проживання.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання визнаються щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину.

При цьому суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, в даній ситуації, ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини з самого початку досудового розслідування, добровільним та самостійним поверненням до військової частини, бажанням виправити ситуацію, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.

У відповідності до ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, реальне позбавлення волі обвинуваченого на певний термін буде достатнім для його виправлення, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.4 ст. 407 КК України.

Між тим, з урахуванням характеру скоєного злочину та його наслідків, з урахуванням обставин, при яких сталося самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, який проходить військову службу в особливий період, що діє на території України, з урахуванням особи винного, його ставлення до скоєного та реального усвідомлення про наслідки скоєного кримінального правопорушення, суд дійшов до переконання, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання у виді позбавленні волі, ОСОБА_4 , у відповідності до вимог ст. 75 КК України, може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

У відповідності до ч.4 ст. 70 КК України, шляхом поглинання покарання, призначеного вироком Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 січня 2016 року, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_4 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Копію вироку вручити засудженому негайно.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Суддя ОСОБА_1