АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами представника потерпілого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року про застосування примусових заходів медичного характеру щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, який не одружений, зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 ,
за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,
законного представника ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_5 ,
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року задоволено клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 та застосовано до нього примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом. В задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 відмовлено.

Згідно ухвали суду, 22 січня 2014 року, близько 00 годин, ОСОБА_11 , перебуваючи біля будинку 10/14 по вул. Златоустівській в м. Києві, в ході особистого контакту з потерпілим ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, переслідуючи умисел на вбивство останнього, маючи при собі ніж, який тримав в руці, умисно наніс потерпілому ОСОБА_10 удар в груди з лівого боку, завдавши йому тілесні ушкодження у вигляді: проникаючого поранення грудної клітини зліва - поранення правого та лівого шлуночків серця, яке ускладнилося гемоперикардом, лівобічним гемотораксом, при цьому ОСОБА_11 , виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення суспільно небезпечного діяння до кінця, однак його не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілому ОСОБА_10 була надана своєчасна і кваліфікована медична допомога.
Не погодившись з рішенням суду, представник потерпілого ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2016 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 , заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом та повністю задовольнити позовні вимоги потерпілого ОСОБА_10 в частині стягнення матеріальної і моральної шкоди.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_5 зазначає, що в результаті неправомірних дій ОСОБА_12 потерпілому ОСОБА_10 були завдані тяжкі тілесні ушкодження, що підтверджується матеріалами справи. В результаті цього потерпілий проходив тривалий курс лікування, йому була проведена складна операція на серці, після якої він тривалий час перебував на амбулаторному лікуванні, та йому було встановлено 3 групу інвалідності, що підтверджується довідками до акту огляду МСЕК від 21.05.2014 року та 13.05.2015 року. Витрати на лікування потерпілий ОСОБА_10 несе і по даний час так, як за приписом лікаря повинен постійно вживати ліки, що підтверджується випискою з медичної карти хворого № 1210/2014 Івано-Франківського обласного клінічного кардіологічного диспансеру від 27.03.2015 року. Вказує, що потерпілий ОСОБА_10 приймав участь у подіях, які відбувались на Майдані Незалежності в м. Києві і тілесних ушкоджень зазнав в момент, коли пішов провести з Майдану своїх знайомих, які проживали в Києві в районі вул. Б.Хмельницького.
Також, апелянт зазначає, що згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 02.07.2015 року, в квітні 2013 року, через погіршання психічного стану ОСОБА_13 замість 3 групи інвалідності було встановлено 2 групу інвалідності, що свідчить про прогресування психічного захворювання, і про стан свого сина, мати, яка з ним постійно проживала та за ним наглядала, не могла не знати, так як саме вона ініціювала встановлення йому 2 групи інвалідності замість третьої. ОСОБА_9 було добре відомо про психічний стан та неадекватність поведінки сина, про що свідчать і відмітки в амбулаторній карточці у лікаря психіатра, який вказує, що ОСОБА_11 ніде не працював, бродяжив, приходив додому під ранок, а повідомлення в суді ОСОБА_9 про те, що вона не знала про наявність у її сина тяжких психічних відхилень суперечить матеріалам справи. Також, судом першої інстанції не дано оцінку висновкам судово-психіатричної експертизи та даним про те, що до ОСОБА_7 раніше уже застосовувались примусові заходи медичного характеру за вчинення суспільно небезпечного діяння насильницького характеру. В суді не були допитані свідки даної події, не взято до уваги те, що під час проведення повторної судово-психіатричної експертиза ОСОБА_11 вчинив втечу з лікарні. Таким чином, ОСОБА_7 становить загрозу для оточуючих і потребує застосування заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом, а його матері ОСОБА_9 має бути стягнена заподіяна потерпілому матеріальна та моральна шкода.
Захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2016 року скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, а також постановити ухвалу, якою зобов`язати ТМО «Психіатрія» виписати ОСОБА_7 у зв`язку із закінченням строку дії запобіжного заходу.
При цьому апелянт посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали суду через порушення права ОСОБА_7 на захист, так як він не був присутнім в судових засіданнях під час вирішення клопотання про застосування відносно нього примусових заходів медичного характеру, хоча заявлялось клопотання про необхідність його участі в судовому провадженні для забезпечення можливості надати пояснення, а висновок судово-психіатричної експертизи № 149 від 02.07.2015 року не містить жодних застережень щодо неможливості цього. Судовий розгляд відбувся односторонньо, так як прокурор відмовився від допиту в суді свідків сторони обвинувачення, які могли надати суду відомості про причини та обставини вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, в зв`язку з чим суд зробив висновки щодо фактичних обставин суспільно небезпечного діяння виключно на підставі показань одного потерпілого, що позбавило суд можливості об`єктивно оцінити обставини справи, встановити психічний стан ОСОБА_7 , ступінь небезпеки, яку він представляє або може представляти для себе та інших осіб та на підставі такої оцінки зробити висновок чи дійсно він потребує застосування саме госпіталізації до психіатричного заходу із посиленим наглядом.
Також, законний представник вказує, що 17.01.2015 року до суду першої інстанції надійшов лист з ТМО «ПСИХІАТРІЯ», відповідно до якого ОСОБА_7 за своїм психічним станом може приймати участь у судовому засіданні по розгляду клопотання про застосування відносно нього примусових заходів медичного характеру та може бути переданий під нагляд законного представника, яким є його мати, а виходячи із висновку судово-психіатричної експертизи № 149 від 02.07. 2015 року ОСОБА_7 агресивних тенденцій не виявляв, і на час розгляду клопотання необхідність у застосуванні відносно нього примусових заходів медичного характеру, наведених в Акті судово-психіатрничного експерта № 57 від 01.04. 2014 року, відпала. Крім того, оскаржуваною ухвалою не вирішено питання щодо запобіжного заходу ОСОБА_7 у вигляді поміщення до психіатричного закладу до набрання ухвалою суду законної сили.
Заслухавши доповідь судді, доводи представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_5 , котра підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , доводи захисника ОСОБА_6 та законного представника, котрі заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого та просили задовольнити їх апеляційну скаргу, провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника потерпілого підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга захисника в повному обсязі, виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 512 КПК України, судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється згідно із загальними правилами цього Кодексу. Участь особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, не є обов`язковою і може мати місце, якщо цьому не перешкоджає характер розладу психічної діяльності чи її психічного захворювання.

Вказані вище вимоги кримінального процесуального закону не допускають спрощення судового процесу щодо застосування примусових заходів медичного характеру, який повинен базуватися на дотриманні засади законності та інших засад вітчизняного судочинства.

Цих вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції не дотримано та постановлено ухвалу, яка не є законною та обґрунтованою.

Так, згідно поданих апеляційних скарг як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, судовий розгляд у даному кримінальному провадженні здійснено, як без участі особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, так і без допиту у суді свідків, якими згідно реєстру матеріалів досудового розслідування є ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 . При цьому, згідно з ухвалою підготовчого судового засідання від 24 квітня 2014 року, свідки підлягали виклику в судове засідання (т.1, а.с.23-24).

Судовий розгляд клопотання про застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру в Шевченківському районному суді м. Києва тривав з 14 квітня 2014 року по 08 червня 2016 року, і за цей час склад суду декілька разів змінювався. Остання зміна головуючого у кримінальному провадженні судді відбулася, згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 27.01.2016 року (т. 2, а.с. 121). В судовому засіданні 29.01.2016 року, головуючий у справі суддя поставив на обговорення питання щодо можливості продовження розгляду справи зі стадії, на якій вона знаходиться, і з урахуванням думки всіх учасників провадження, в судовому засіданні від 18.02.2016 року, було ухвалене рішення про продовження розгляду справи (т. 2, а.с. 150). При цьому не було враховано, що попереднім складом суду було прийнято рішення про участь ОСОБА_7 в судовому засіданні, а ТМО «Психіатрія» пропонувало забезпечити цю участь в режимі відеоконференції (т.2,а.с.16, 22-23). В подальшому, в судовому засіданні 22.03.2016 року захисником ОСОБА_6 було заявлене клопотання про допит в суді ОСОБА_7 , яке було поставлене на обговорення учасників судового засідання та по суті фактично задоволене, оскільки в цей же день до ТМО «Психіатрія» було направлено листа за підписом судді головуючого у кримінальному провадженні про забезпечення участі ОСОБА_7 в наступному судовому засіданні 12.04.2016 року в режимі відеоконференції (т. 2, а.с. 159, 162).

В судовому засіданні 12.04.2016 року суд, фактично без участі прокурора, так як той не надав документів на підтвердження своїх повноважень, не вислухавши з цього приводу думки потерпілого, представника потерпілого, захисника, законного представника особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, котрі були присутні в залі судового засідання, прийняв рішення про відмову у допиті в суді ОСОБА_7 через недоцільність( т. 2, а.с. 107).

В наступному судовому засіданні 07.06.2016 року розгляд клопотанняпро застосування примусових заходів медичного характеру було завершено без участі ОСОБА_7 .

Наведене вище свідчить про істотне порушення судом прав ОСОБА_7 , як особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених ст. 506 КПК України, так як характер розладу його психічної діяльності чи психічного захворювання, відповідно до висновків двох проведених по справі судово-психіатричних експертиз, не перешкоджав проведенню його допиту в суді щодо фактичних обставин інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння, і суд задовольняв клопотання сторони захисту з цього приводу, призначаючи проведення такої процесуальної дії в режимі відеоконференції, на що обґрунтовано посилається захисник в апеляційній скарзі.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 03.06.2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» з урахуванням положень статей 3, 25 Закону України «Про психіатричну допомогу», а також п. 5 Принципу 18 додатка до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18.02.1992 року N 46/119 Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги, якими передбачено, що пацієнт і його представник мають право бути присутніми на будь-якому слуханні, брати в ньому участь та бути вислуханими, суди повинні забезпечувати участь у судовому засіданні захисника та особи, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру (за винятком випадків, коли цьому перешкоджає характер її захворювання), або ж отримувати письмову відмову в разі її небажання бути присутньою.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що розгляд клопотанняпро застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 без його допиту в суді, за наявності рішення суду про такий допит в режимі відеоконференції, в контексті вимог ст. 506 КПК України згідно з якими особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, користується правами підозрюваного та обвинуваченого в обсязі, який визначається характером розладу його психічної діяльності чи психічного захворювання, свідчить про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, передбачених п. 3 ч. 2 ст. 412 КПК України, що відповідно до вимог ст. 415 КПК України є підставою для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, у зазначеній частині апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги апеляційної скарги захисника в частині зобов`язання ТМО «Психіатрія» виписати ОСОБА_7 у зв`язку із закінченням строку дії запобіжного заходу, то в цій частині, як зазначає сама сторона захисту, відпала необхідність у прийнятті судового рішення, оскільки ОСОБА_7 на даний час виписаний з ТМО «Психіатрія» та знаходиться вдома.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілого щодо необґрунтованості судового рішення в частині обраного ОСОБА_7 примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом та необхідності його поміщення до такого закладу із суворим наглядом спростовуються висновками двох проведених по справі судових психіатричних експертиз, за висновками яких ОСОБА_7 потребує госпіталізації саме до психіатричного закладу з посиленим наглядом (т.1 а.с. 205) і у колегії суддів відсутні сумніви відносно обґрунтованості такого висновку.
Щодо доводів апеляційної скарги про неправильне вирішення судом цивільного позову потерпілого та необхідність прийняття рішення про повне задоволення позовних вимог потерпілого ОСОБА_10 в частині стягнення матеріальної і моральної шкоди, то колегія суддів виходить з того, що суд при прийнятті даного рішення недостатньо його обґрунтував та не врахував при цьому дані щодо вчинення ОСОБА_7 у 2007 році суспільно небезпечного діяння насильницького характеру в зв`язку з чим до нього застосовувались примусові заходи медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги, та про характер психічних розладів у даної особи і ступінь обізнаності його матері про них та небезпеку ОСОБА_7 для інших осіб. Всі ці дані мають бути враховані судом при новому розгляді клопотання прозастосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 , в тому числі і при вирішенні заявленого потерпілим цивільного позову.

Виходячи із зазначеного, апеляційна скарга представника потерпілого підлягає задоволенню частково.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412,415 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_5 задовольнити частково, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити повністю.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді:

_______________ _______________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3