Справа № 461/1419/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/545/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження № 461/1419/16-к про обвинувачення
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Червонограда, Львівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України

з участю прокурора: ОСОБА_7

обвинуваченого: ОСОБА_6

за апеляційною скаргою заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 15 березня 2016 року.

Цим вироком ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.185 КК України на 2 роки позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він 22.02.2016, близько о 18 год., перебуваючи в салоні трамваю №3, що знаходився на зупинці громадського транспорту на пл. Соборній, 10 у м. Львові, таємно викрав у ОСОБА_9 мобільний телефон марки «Nokia Х2», вартістю 1500 грн., в якому знаходилась сім-карта оператора «Київстар» вартістю 20 грн. та сім-картка оператора «Лайф» вартістю 20 грн., який був у чохлі вартістю 100 грн., чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 1640 грн.
Не погоджуючись з вироком суду, заступник прокурора Львівської області ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Галицького районного суду м. Львова від 15 березня 2016 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_6 за ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі.

В обгрунтування покликається на те, що вирок суду є незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості.

На думку прокурора, суд застосував положення ст.75 КК України необґрунтовано, оскільки щире каяття /як пом`якшуюча покарання обставина/ та перебування на утриманні обвинуваченого неповнолітньої дитини необхідно враховувати при призначенні покарання у межах санкції ч.2 ст.185 КК України, а не як підстави для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання. Також судом не враховано, що вчинений обвинуваченим злочин є умисним злочином проти власності та ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за злочини проти власності.

Обвинувачений ОСОБА_6 подав заперечення на апеляційну скаргу та вважає її безпідставною. В обгрунтування покликається на те, що він щиро розкаюється у вчиненому, виховує дитину, тимчасово працює на різних роботах, щоб матеріально забезпечувати сім`ю, хворіє тяжким хронічним захворюванням імунної системи і йому пожиттєво необхідно приймати антивірусні препарати, про що свідчать долучені ним довідки Червоноградської центральної міської лікарні від 29.04.2016р. та з ЛСІ від 13.04.2010р. Вирок Галицького районного суду м. Львова від 15.03.2016 року вважає законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_6 - про законність і обгрунтованість вироку суду, повторно дослідивши характеризуючі особу обвинуваченого дані, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні зазначених у вироку злочинних дій відповідає фактичним обставинам справи, зібраним доказам, є обгрунтованим і в апеляційній скарзі прокурора не оспорюється, як і питання кваліфікації дій ОСОБА_6 за ст. 185 ч.2 КК України.

При розгляді справи судом першої інстанції на підставі ч.3 ст. 349 КПК України було прийняте рішення про недоцільність дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які учасниками судового провадження не оспорювались.

Щодо поставленого в апеляційній скарзі прокурора питання про невідповідність вимогам закону призначеного ОСОБА_6 покарання внаслідок його м`якості, то підстав для того, щоб визнати покарання таким, що не відповідає вимогам закону - немає.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ставлячи питання про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, прокурор в апеляційній скарзі, допускаючи явну суперечність, просить призначити обвинуваченому ОСОБА_6 за ч.2 ст. 185 КК України більш м`яке покарання - у вигляді 1 року позбавлення волі.

Колегія суддів вважає, що при обранні ОСОБА_6 покарання, суд вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до злочинів середньої тяжкості, щире каяття як пом`якшуючу покарання обставину, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, разом з тим у 2014 році створив сім`ю та має на утриманні дитину 2015 року народження, відсутність обтяжуючих покарання обставин, та призначив обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі, в межах санкції статті, за якою кваліфіковано злочин, яке відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

З врахуванням зазначених вище обставин, призначивши обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі, в межах санкції статті, за якою кваліфіковано злочин, суд обгрунтовано прийшов до висновку про можливість застосування положень ст.ст. 75, 76 КК України та звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, в умовах постійного контролю за його поведінкою, за умови виконання покладених на нього обов`язків, на протязі встановленого судом іспитового строку.

З таким висновком погоджується і колегія суддів, враховуючи, що обвинувачений скоїв злочин середньої тяжкості, щире каяття та повне визнання вини ОСОБА_6 , наявність сім`ї та малолітньої дитини 2015 року народження на утриманні, а також вкрай незадовільний стан здоров`я обвинуваченого, який хворіє рядом тяжких захворювань, у зв`язку з чим, перебуває на диспансерному обліку в лікаря-інфекціоніста, отримує лікування, яке є постійним та безперервним, при цьому, несвоєчасне прийняття препаратів може мати непоправні наслідки для його здоров`я, про що свідчать довідки Червоноградської центральної міської лікарні від 29.04.2016р. та з ЛСІ від 13.04.2010р.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання з застосуванням положень ст. 75, 76 КК України, є обгрунтованим, необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що при обранні покарання судом не враховано, що обвинувачений був раніше судимий, в тому числі, за злочини проти власності, - безпідставні. При обранні покарання судом враховано, що обвинувачений раніше судимий, а та обставина, на яку покликається прокурор, що він судимий за злочини проти власності врахована судом як кваліфікуюча ознака злочину повторність. Частиною четвертою ст. 67 КК України передбачено, що обтяжуюча обставина, визнана кваліфікуючою ознакою злочину, не може ще раз враховуватись при призначенні покарання.

З урахуванням сукупності усіх обставин справи та особи обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не містить правових підстав для скасування вироку суду.

Вирок суду ухвалений з дотриманням вимог КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його скасування немає.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Вирок Галицького районного суду м. Львова від 15 березня 2016 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: