Ухвала іменем україни 16 червня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0009106, за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні у суді апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 27 січня 2016 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

встановив:

у касаційних скаргах:
- прокурор стверджує про невідповідність ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 27 січня 2016 року щодо ОСОБА_5 вимогам ст. 419 КПК України у зв`язку з відсутністю в цьому рішенні відповідей на кожен довід апеляційної скарги захисника та висуває вимогу про скасування оскаржуваного ним судового рішення з призначенням нового розгляду провадження в суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
- засуджений ОСОБА_5 стверджує, що суд апеляційної інстанції, порушуючи право на захист, позбавив його права на участь у розгляді кримінального провадження, а місцевий суд при призначенні йому покарання не врахував те, що він не ухилявся від досудового розслідування і судового розгляду провадження, не порушував порядок у судових засіданнях, щиро розкаявся у вчиненому злочині, позитивно характеризувався за місцем проживання, навчається на заочному відділенні вищого навчального закладу, безоплатно тренує дітей у вільний від роботи час. Просить пом`якшити призначене йому покарання, обравши його у виді, не пов`язаного з позбавленням волі.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2015 року ОСОБА_5 , який раніше судимий 13 лютого 2009 року за ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, 18 травня 2010 року умовно-достроково звільнений на строк 3 роки 4 місяці 15 днів,
визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 27 січня 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника, який підтримав касаційну скаргу засудженого і частково касаційну скаргу прокурора, пояснення прокурора, який просив змінити судові рішення та, пом`якшивши засудженому покарання, звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла такого висновку.

За вироком суду злочин вчинено за таких обставин.
22 грудня 2014 року о 18:10 год. ОСОБА_5 разом із невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, перебуваючи на автомобільній стоянці торгівельного центру «Дастор», який розташований по просп. Юності, 18, у м. Вінниці, з метою скоєння крадіжки майна, яке належить ОСОБА_8 , невстановленим способом, проник у салон його автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter 211 CDI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , звідки таємно намагався викрасти майно останнього на загальну суму 914 грн 20 коп. Разом з тим довести свій злочинний умисел до кінця ОСОБА_5 та невстановлена слідством особа не змогли, з причин, що не залежали від їх волі, так як ОСОБА_5 було затримано потерпілим та громадянами біля місця вчинення злочину, а співучаснику злочину вдалось втекти.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішенні в межах касаційної скарги.

Учасниками судового процесу не оскаржуються доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації його дій.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли безумовне скасування судових рішень, не встановлено.

Посилання засудженого ОСОБА_5 на те, що суд апеляційної інстанції, порушуючи його право на захист, позбавив його права на участь у розгляді кримінального провадження, є надуманими.
З матеріалів провадження вбачається, що на час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_5 не перебував під вартою, а його участь у судовому засіданні не була обов`язковою.
Розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , призначений на 07 грудня 2015 року неодноразово відкладався:
- із 07 грудня 2015 року на 05 січня 2016 року у зв`язку з неявкою учасників кримінального провадження;
- із 05 січня 2016 року на 14 січня 2016 року у зв`язку з неявкою обвинуваченого ОСОБА_5 і його захисника ОСОБА_9 , який подав клопотання про відкладення розгляду провадження через їх неможливість прибути в судове засідання, пов`язану з хворобою, підтвердження якої захисник зобов`язувався подати письмово;
- із 14 січня 2016 року на 27 січня 2016 року у зв`язку з неявкою обвинуваченого ОСОБА_5 , пов`язану з хворобою, підтвердження якої він також зобов`язувався подати письмово, додатково наголосивши про своє бажання брати участь у розгляді кримінального провадження.
Як вбачається з технічного запису судового засідання, яке відбулось 27 січня 2016 року, захисник ОСОБА_9 проінформував суд апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_5 належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду кримінального провадження, а також про те, останній не повідомив причин своєї неявки до Апеляційного суду Вінницької області. Документів, які б підтверджували те, що ОСОБА_5 хворів 05, 14 січня 2016 року у зв`язку з чим не зміг з`явитися у судові засідання, призначені на ці дні, суду надані не були. Клопотання про відкладення судового розгляду, призначене на 27 січня 2016 року, із зазначенням поважності причини неявки до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_5 не надходило.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції не порушив право ОСОБА_5 на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

При цьому твердження прокурора про невідповідність ухвали суду апеляційної інстанції вимогам ст. 419 КПК України також безпідставні.
Так, статтею 419 КПК України передбачено вимоги до ухвали апеляційного суду в якій має бути зазначено: імена учасників судового провадження, короткий зміст вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції, узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу і узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження, встановлені судом першої інстанції обставини, встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

З матеріалів провадження вбачається, що, не погоджуючись з вироком щодо ОСОБА_5 на нього були подані апеляції прокурором і захисником ОСОБА_5 адвокатом ОСОБА_9 , який в подальшому змінив подану апеляцію. Прокурор відкликав свою апеляційну скаргу.
Спростовуючи твердження захисника ОСОБА_9 , викладені в апеляції зі змінами до неї, суд апеляційної інстанції навів докладні мотиви прийнятого рішення з посиланням на докази, наявні в матеріалах провадження, які доводять безпідставність посилань захисника на незаконність вироку щодо ОСОБА_5 , у тому числі щодо невідповідності призначеного останньому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та даним про його особу .
Доводи поданої апеляції були перевірені належним чином, висновки суду апеляційної інстанції обґрунтовані, а зміст ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 27 січня 2016 року відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
При цьому також є голослівними доводи прокурора про те, що суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляцію захисника ОСОБА_9 без задоволення, помилково указав на ту обставину, що ОСОБА_5 будучи умовно-достроково звільненим з місць позбавлення волі, не став на шлях виправлення і вчинив тотожне кримінальне правопорушення.
Так, прокурор не заперечує, що ОСОБА_5 , будучи раніше судимим, у тому числі за ст. 186 КК України, умовно-достроково звільненим, повторно вчинив замах на крадіжку чужого майна, тобто знову вчинив злочин проти власності.
Одночасно в оскаржуваній прокурором ухвалі суду апеляційної інстанції відсутня вказівка на те, що новий злочин ОСОБА_5 учинив у період умовно-дострокового звільнення, а посилання суду на цю обставину є такою, що характеризує особу та свідчить про відсутність підстав для пом`якшення призначеного судом покарання.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання суд враховував тяжкість вчиненого злочину, дані про особу засудженого, те, що він притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризувався позитивно.

У касаційній скарзі не наведено таких обставин, які свідчили б про можливість пом`якшення ОСОБА_5 покарання і визначення його у виді, не пов`язаного з позбавленням волі.
Ті обставини, що ОСОБА_5 не ухилявся від досудового розслідування і судового розгляду провадження, не порушував порядок у судових засіданнях, навчається на заочному відділенні вищого навчального закладу, не є достатніми підставами для пом`якшення призначеного судом покарання.
В матеріалах провадження відсутні, а ОСОБА_5 не надано доказів того, що він займається благодійництвом, безоплатно тренуючи дітей у вільний від роботи час.

Призначене судом ОСОБА_5 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами. При цьому доводи щодо невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості злочину та даним про його особи внаслідок суворості є безпідставними.

З огляду на викладене, підстав для задоволення касаційних скарг не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

постановив:

вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 27 січня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні у суді апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_5 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ ___________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3