Справа № 152/1044/16-к
УХВАЛА
іменем України
28 липня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_3 ,
засудженого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду кримінальне провадження за клопотанням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , про погашення судимості,
18.07.2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із клопотанням про погашення судимості.
В клопотанні ОСОБА_4 зазначив, що 30.03.2012 року Тиврівським районним судом Вінницької області був засуджений за ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.1 ст.369, ч.1 ст.190, ч.3 ст.364 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років шість місяців з позбавленням права обіймати будь-які посади в правоохоронних органах та органах державної влади строком на три роки з конфіскацією майна.
11.07.2012 року Апеляційним судом Вінницької області вирок Тиврівського районного суду змінено.
Він вважається засудженим за ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.1 ст.369, ч.1 ст.190, ч.3 ст.364 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років шість місяців з позбавленням права обіймати будь-які посади в правоохоронних органах та органах державної влади строком на три роки з конфіскацією майна.
21.03.2014 року Менський районний суд Чернігівської області привів вирок Тиврівського районного суду у відповідність до ЗУ «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень статті 19 Конвенції ООН проти корупції»: його дії перекваліфіковано з ч.3 ст.364 КК України на ч.1 ст.364 КК України, призначено покарання за ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.1 ст.369, ч.1 ст.190, ч.1 ст.364 КК України у виді трьох років обмеження волі, без призначення штрафу та спеціальної конфіскації, в решті вирок Тиврівського районного суду та ухвала Апеляційного суду Вінницької області залишені без змін.
На момент прийняття судового рішення Менським районним судом Чернігівської області він відбув у Менській виправній колонії один рік одинадцять місяців двадцять один день позбавлення волі, що становить три роки одинадцять місяців дванадцять днів обмеження волі.
На підставі ст.89 КК України просить погасити його судимість, так як строки погашення судимості закінчилися.
В судовому засіданні ОСОБА_4 підтримав клопотання, просить його задовольнити з підстав, які в ньому наведені.
Прокурор Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання, зсилаючись на те, що розгляд такого клопотання не передбачений нормами КК та КПК України і не підсудний Шаргородському районному суду.
Вислухавши засудженого ОСОБА_4 , думку прокурора ОСОБА_3 , вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 30.12.2012 року Тиврівським районним судом Вінницької області засуджено ОСОБА_4 за ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.1 ст.369, ч.1 ст.190, ч.3 ст.364 КК України до покарання у виді восьми років шести місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати будь-які посади в правоохоронних органах та органах державної влади строком на три роки з конфіскацією майна. На підставі ст.54 КК України ОСОБА_4 позбавлено спеціального звання лейтенант міліції (а.п.4-9).
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 11.07.2012 року вирок Тиврівського районного суду змінено: ОСОБА_4 вважається засудженим за ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.1 ст.369, ч.1 ст.190, ч.3 ст.364 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років шість місяців з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням владних повноважень в органах державної влади та правоохоронних органах стороком на три роки з конфіскацією майна (а.п.10-14).
Відповідно до ухвали Менського районного суду Чернігівської області від 21.03.2014 року задоволено клопотання засудженого ОСОБА_4 про приведення у відповідність до ЗУ «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень статті 19 Конвенції ООН проти корупції» вироку Тиврівського районного суду Вінницької області від 30.03.2012 року, що змінений ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 11.07.2012 року, зокрема, вирок Тиврівського районного суду Вінницької області від 30.03.2012 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 11.07.2012 року змінено: дії ОСОБА_4 перекваліфіковано з ч.3 ст.364 КК України на ч.1 ст.364 КК України та призначення покарання приведено у відповідність до ЗУ «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень статті 19 Конвенції ООН проти корупції». При цьому, ОСОБА_4 вважається засудженим за ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.1 ст.369, ч.1 ст.190, ч.1 ст.364 КК України до покарання у виді трьох років обмеження волі, без призначення штрафу та спеціальної конфіскації. В решті вирок Тиврівського районного суду та ухвала Апеляційного суду Вінницької області залишені без змін.
Також, відповідно до ухвали Менського районного суду Чернігівської області від 21.03.2014 року, засудженого ОСОБА_4 слід негайно звільнити із Менської виправної колонії у зв`язку із відбутим строком покарання у виді обмеження волі (а.п.15-16).
17.07.2014 року ухвалою Шаргородського районного суду ОСОБА_4 звільнено від відбуття додаткового покарання у виді позбавлення права займати посади у правоохоронних органах строком на три роки, на підставі ЗУ «Про амністію у 2014 році» (а.п.18-20).
Частиною 2 ст.43 КПК України встановлено, що засудженим у кримінальному провадженні є обвинувачений, обвинувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.
Особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості (ч.1 ст.88 КК України).
Судимість має правове значення у разі вчинення нового злочину, а також у інших випадках, встановлених законами України (ч.2 ст.88 КК України).
Особи, засуджені за вироком суду без призначення покарання або із звільненням від покарання чи такі, що відбули покарання за діяння, злочинність і караність якого усунута законом, визнаються такими, що не мають судимості (ч.3 ст.88 КК України).
Відповідно до п.6 ч.1 ст.89 КК України, такими, що не мають судимості, визнаються: особи, засуджені до обмеження волі, а також засуджені за злочин невеликої тяжкості до позбавлення волі, якщо вони протягом двох років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового злочину.
Частиною 1 статті 90 КК України встановлено, що строки погашення судимості обчислюються з дня відбуття основного і додаткового покарання.
Якщо особа після відбуття покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі зразковою поведінкою і сумлінним ставленням до праці довела своє виправлення, то суд може зняти з неї судимість до закінчення строків, зазначених у статті 89 цього Кодексу (ч.1 ст.91 КК України).
Порядок зняття судимості встановлюється Кримінальним процесуальним кодексом України (ч.4 ст.91 КК України).
Розділом VІІІ КПК України передбачено виконання судових рішень.
Статтею 537 КПК України встановлено перелік питань, які вирішуються судом під час виконання вироків.
До переліку питань, встановлених ст.537 КПК України, не входить вирішення питання про застосування до засудженого ст.89 КК України і погашення судимості після виконання вироку.
Пунктом 14 ст.537 КПК України встановлено, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Клопотання про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається: до суду, який ухвалив вирок, у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 1, 10 (…), 12 (…), 14 частини першої статті 537, статті 538 цього Кодексу (п.4 ч.2 ст.539 КПК України).
Як встановлено судом, вирок Тиврівського районного суду від 30.03.2012 року, який змінено ухвалою Апеляційного суду Вінницької області 11.07.2012 року, та приведено у відповідність до ЗУ «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень статті 19 Конвенції ООН проти корупції» ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 21.03.2014 року виконано.
Крім того, засуджений ОСОБА_4 звільнений з Менської виправної колонії на підставі ухвали Менського районного суду Чернігівської області від 21.03.2014 року у зв`язку із відбутим строком покарання у виді обмеження волі (а.п.15-16), а також ОСОБА_4 звільнено від відбування додаткового покарання (а.п.18-20).
Тобто ОСОБА_4 відбув як основне, так і додаткове покарання за вироком суду.
Відтак, ст.537 КПК України не може бути застосована до ОСОБА_4 , вирок щодо якого виконано і який відбув як основне, так і додаткове покарання за вироком суду.
Разом з тим, ст.538 КПК України встановлено питання, які вирішуються судом після виконання вироку.
Так, відповідно до ст.538 КПК України, після відбуття покарання у виді позбавлення волі або обмеження волі суд, який ухвалив вирок, має право розглянути питання про зняття судимості з цієї особи за її клопотанням.
Виходячи із системного аналізу норм Розділу ХІІІ КК України «Судимість» та розділу VІІІ КПК України «Виконання судових рішень» вбачається, що погашення судимості особи відбувається автоматично при настанні обставин, встановлених ст.89 КК України та строків, встановлених ст.90 КК України, тоді як питання зняття судимості відноситься до компетенції суду, який ухвалив вирок.
Судом встановлено, що судимість ОСОБА_4 за вироком Тиврівського районного суду від 30.03.2012 року, який змінено ухвалою Апеляційного суду Вінницької області 11.07.2012 року, та приведено у відповідність до ЗУ «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень статті 19 Конвенції ООН проти корупції» ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 21.03.2014 року вважатиметься погашеною при умові відбуття останнім основного та додаткового покарання і не вчинення протягом двох років після цього нового злочину.
Питання зняття судимості з ОСОБА_4 не відноситься до компетенції Шаргородського районного суду.
Оскільки до компетенції Шаргородського районного суду в силу вимог ст.ст.537-538 та п.4 ч.2 ст.539 КПК України не віднесено розгляд клопотання, з яким звернувся ОСОБА_4 , то клопотання задоволенню не підлягає.
Зазначений висновок суду ґрунтується також на вимогах ст.ст.2, 8 КПК України.
Відповідно до вимог ст.2 КПК України, завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Статтею 8 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до п.6 ч.2 ст.412 КПК України, порушення правил підсудності є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та безумовною підставою для скасування судового рішення.
Крім того, порушення правил підсудності є, на думку суду, порушенням права засудженого на справедливий суд, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України.
Так, згідно із ст.6 Конвенції, кожен при (…) встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом…
Таким чином, «суд, встановлений законом» є структурним елементом права на справедливий суд, передбаченого ст.6 Конвенції, оскільки перебуває у тісному взаємозв`язку із такими процесуальними інститутами, як: компетенція судів щодо розгляду справ, підсудність, склад суду.
Європейський суд з прав людини у справі «Занд проти Австрії» від 12.10.1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру суддів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, який не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Керуючись п.14 ст.537, ст.538, п.4 ч.2 ст.539, п.2 ч.2 ст.395, ст.372 КПК України, суд
В задоволенні клопотання ОСОБА_4 про погашення судимості відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: ОСОБА_1