1-кп/381/244/16
381/3426/16-к
У Х В А Л А
23 вересня 2016 року м. Фастів
Колегія суддів Фастівського міськрайонного суду Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретаря ОСОБА_4 ,
сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7 ,
провівши в приміщенні суду в залі судового засідання підготовче судове засідання в кримінальному провадженні № 0001105 від 29.04.2013 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Леніно, Завітинського району, Амурської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, раніше не судимого, у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 153 та ч. 2 ст. 156 КК України, -
В С Т А Н О В И Л А:
Обвинувальний акт та матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 якому повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 153, ч. 2 ст. 156 КК України, надійшов до Фастівського міськрайонного суду Київської області 26.08.2016 року з Апеляційного суду Київської області.
В підготовчому судовому засіданні встановлено, що кримінальне провадження внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (реєстраційний № 0001105).
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 у підготовче судове засідання не з`явився, з клопотанням бути присутнім під час підготовчого судового засідання до суду не звертався.
Законні представники потерпілих, у підготовче судове засідання не з`явилися про час та місце розляду справи повідомлялись вчасно та належним чином.
Вирішуючи питання, пов`язані з підготовкою до судового розгляду, прокурор просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту, вважаючи що по справі дотримані всі вимоги, передбачені ст.ст. 32, 291 КПК України.
Обвинувачений та його захисник, ОСОБА_7 , проти такої думки прокурора заперечували, вважаючи те, що обвинувальний акт належить повернути прокурору.
Заслухавши думку прокурора, обвинуваченого, його захисника, потерпілих, вивчивши обвинувальний акт та долучені до нього додатки, колегія суддів вважає, що даний обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору з таких підстав.
Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам ст. 291 КПК України, зокрема, містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Натомість вказані вимоги закону виконані не були.
Так, у відповідності до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
При цьому як вбачається з п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 року, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема воно повинно містити дані про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.
Як вбачається з обвинувально акту ОСОБА_6 обвинувачується у вчинення злочину передбаченого ст. 153 та ч. 2 ст. 156 КК України, тобто у злочинах проти статевої свободи та статевої недоторканості особи.
Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи» від 30.05.2008 року, необхідно вимагати від органів досудового слідства правильного викладення обставин вчиненого злочину проти статевої свободи або статевої недоторканності особи у постанові про притягнення особи як обвинуваченого та в обвинувальному висновку, а також неухильно додержуватись вимог статті 334 КПК при формулюванні у вироку обвинувачення, визнаного судом доведеним. У цих документах, зокрема, має бути зазначено, за якою кваліфікуючою ознакою відповідно до диспозиції статей, що передбачають відповідальність за такі злочини, особу притягнуто до кримінальної відповідальності та засуджено судом.
Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи» від 30.05.2008 року, розпусні дії, відповідальність за які передбачено статтею 156, повинні мати сексуальний характер і можуть бути у виді фізичних дій або інтелектуального розбещення. Такі дії спрямовані на задоволення винною особою статевої пристрасті або на збудження у неповнолітньої особи статевого інстинкту.
Під фізичними розпусними діями слід розуміти оголення статевих органів винної чи потерпілої особи, непристойні доторкання до статевих органів, які викликають статеві збудження, навчання статевим збоченням, імітація статевого акту, схиляння або примушування потерпілих до вчинення певних сексуальних дій між собою, вчинення статевих зносин, акту онанізму у присутності потерпілої особи тощо. Інтелектуальними розпусними діями є, зокрема, ознайомлення потерпілої особи із порнографічними зображеннями, відеофільмами, цинічні розмови з нею на сексуальні теми тощо.
Розпусні дії можуть бути вчинені особою чоловічої статі щодо особи жіночої статі і навпаки, а також між особами однієї статі, але у всіх випадках потерпілою є особа, яка не досягла шістнадцятирічного віку. Попередня поведінка потерпілої особи (зокрема, її попереднє статеве життя) на кваліфікацію дій винної особи за статтею 156 КК ( 2341-14 ) не впливає.
В обвинувальному акті прокурор зазначає « ОСОБА_9 , маючи прямий умисел на вчинення розпусних дій щодо малолітньої особи, …пішов слідом за ОСОБА_10 …. Далі, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення розпусних дій щодо малолітньої особи, ОСОБА_9 вчинив відносно малолітньої розпусні дії».

Інтелектуальний момент прямого умислу полягає в усвідомленні особою суспільне небезпечного характеру свого діяння та передбаченні його суспільне небезпечних наслідків.

Таким чином, необхідним є встановлення співпадання умислу на вчинення конкретного діяння на стадії формування умислу та на стадії виконання об`єктивної сторони діяння.

Безпосередній об`єкт злочину, передбаченого ст.156 КК України - статева недоторканість особи, нормальний розвиток неповнолітніх.

З об`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 156 КК, виражається у вчиненні різноманітних розпусних дій сексуального характеру, здатних викликати фізичне і моральне розбещення неповнолітніх потерпілих. Розпусні дії можуть бути як фізичними, так і інтелектуальними.
З наведеного вбачається, що розпусні дії обов`язково повинні мати сексуальний характер, однак вони можуть набувати вигляду фізичних дій або інтелектуального розбещення.

Таким чином, необхідним є встановлення, на вчинення розпусних дій якого характеру був направлений прямий умисел у особи фізичних чи інтелектуальних.

Разом з тим, обвинувальний акт такої конкретизації не містить.

Крім того, в обвинувальному акті прокурор зазначає «Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 , підійшов до малолітньої ОСОБА_11 та користуючись безпорадним станом потерпілої внаслідок її малолітства, маючи значну перевагу у фізичній силі, погрожуючи застосуванням фізичного насильства схопив її за руку …».

Так, застосування фізичного насильства може виражатись в різних за обсягом, характером і ступенем небезпеки для життя або здоров`я погрозах. В п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи» від 30.05.2008 року вказано, що погрозою застосування фізичного насильства як способу подолання чи попередження опору потерпілої особи слід вважати залякування її застосуванням такого насильства до неї і (або) до іншої людини, доля якої потерпілій не байдужа (родича, близької особи), яке може полягати у висловлюваннях, жестах, демонструванні зброї або предметів, що можуть бути використані для нанесення тілесних ушкоджень, предметів, що імітують зброю, які потерпіла особа сприймає за справжню зброю, чи інших діях.
Погроза застосування фізичного насильства повинна сприйматися потерпілою особою як реальна, тобто у неї має скластись враження, що у разі, якщо вона протидіятиме винній особі або не виконає її вимог, цю погрозу буде реалізовано. Судам слід мати на увазі, що така погроза може сприйматися потерпілою особою як реальна, виходячи з часу, місця та обстановки, що склалася (оточення групою осіб, глухе і безлюдне місце, нічний час, зухвале, грубе і настирливе домагання вступити в статеві зносини чи задовольнити статеву пристрасть неприродним способом тощо).
Інші види погроз, зміст яких не передбачав застосування фізичного насильства до потерпілої особи чи іншої людини (наприклад, погроза знищити або пошкодити майно потерпілої особи чи її родичів, розголосити відомості, що ганьблять їх честь і гідність), не дають підстав розглядати вчинені з використанням таких погроз статеві зносини чи дії сексуального характеру як зґвалтування або насильницьке задоволення статевої пристрасті неприродним способом.
Натомість, обвинувальний акт в цій частині також відповідної конкретизації не містить.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 р., зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
При цьому ст. 62 Конституції України, навпаки, тлумачить, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Саме формулювання обвинувачення ОСОБА_6 не узгоджується і з приписами п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 року, оскільки містить у собі лише констатування диспозиції статей і не більше.
Завданням кримінального провадження є захист будь-якої особи від кримінальних правопорушень, охорона прав і законних інтересів всіх учасників провадження, а також забезпечення швидкого і повного судового розгляду з тим, щоб, зокрема, до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, у тому числі під час закінчення досудового розслідування та звернення до суду прокурора з обвинувальним актом.
Недотримання цих принципів є перешкодою у встановленні істини в даному кримінальному провадженні, забезпечення дотримання законності, правильного правозастосування та винесення обґрунтованого судового вироку, а тому є неприпустимим.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підставою для повернення обвинувального акта прокурору з підготовчого судового засідання є встановлення невідповідності вказаного процесуального рішення вимогам ст. 291 КПК України, зокрема такими порушеннями у даному провадженні справі суд визнає істотні суперечності допущені в обвинувальному акті в аспекті визначення підстав, меж та змісту судового розгляду, що призводить до порушення прав осіб на захист.
Таким чином, колегія суддів приходить до обґрунтованого висновку, що у відповідності до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України даний обвинувальний акт необхідно повернути прокурору для усунення виявлених недоліків, оскільки він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.
У зв`язку з тим, що судовий розгляд кримінального провадження на даний час не закінчено, а строк дії обраного запобіжного заходу закінчується, прокурор, посилаючись на вагомість доказів обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні у тому числі особливо тяжкого злочину, наявний ризик його переховування від суду внаслідок його негативної репутації, а також впливу на свідків та потерпілих, заявив клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою на два місяця.
У свою чергу захисник ОСОБА_7 , якого підтримав обвинувачений, також заявила клопотання про зміну запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченого, на більш м`який цілодобовий домашній арешт, оскільки, на її думку, ризики, які раніше бралися до уваги судом, відпали, обвинувачений не має наміру ухилятися від суду, він забезпечений постійним місцем проживання в місті Києві та має на утриманні дитину.
Колегія суддів вислухавши думку учасників судового розгляду, проаналізувавши матеріали кримінального провадження, дійшла висновку, що сам факт того, що ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину проти статевої свободи малолітніх осіб на початку досудового розслідування та під час підготовки справи до судового розгляду виправдовував утримання його під вартою. Станом на час розгляду даного клопотання в суді заявлені раніше ризики передбачені ст. 177 КПК України, які існували на час обрання і продовження запобіжного заходу не зменшилися. Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, він може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні.
В судовому засіданні стороною захисту не надано будь-яких документів, що вказують на перебування обвинуваченого на обліку у лікарів або висновки лікарів про неможливість утримання ОСОБА_6 в умовах СІЗО. Крім того, колегія суддів вважає, що стороною захисту не доведено, що ризики які існували на час обрання і продовження запобіжного заходу зникли чи зменшилися.

Від так, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою колегія судді вважає відповідним до тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення та достатнім для забезпечення його належної процесуальної поведінки. За таких обставин клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою підлягає задоволенню.

Дане кримінальне провадження стосується обвинувачення у тому числі і в особливо тяжкому злочині, вчиненого із погрозою застосування насильства, а тому колегія суддів, вважаючи необхідним продовжити тримання під вартою ОСОБА_6 , керуючись правилами ч. 4 ст. 183 КПК України, не вбачає правових підстав для визначення при цьому розміру застави.
При цьому, погоджуючись з прокурором про необхідність продовження терміну дії обраного раніше запобіжного заходу, колегія суддів враховує те, що такий запобіжний захід був обраний ОСОБА_6 до 25 вересня 2016 року, а враховуючи час, необхідний для вступу цієї ухвали в законну силу, прокурор об`єктивно буде позбавлений можливості в іншому порядку звернутися з клопотанням до слідчого судді про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, з урахуванням суспільного резонансу цього провадження.
Враховуючи викладене, колегія суддів, керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 197, 205, 314, 315, 369-372 КПК України, ст. ст. 5 та 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,
У Х В А Л И ЛА:
Обвинувальний акт в кримінальному провадженні №0001105 стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 153 та ч. 2 ст. 156 КК України, повернути прокурору Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області юристу 3 класу ОСОБА_12 внаслідок невідповідності обвинувального акту вимогам КПК України.
Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.
В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу відмовити.
Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Леніно, Завітинського району, Амурської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, раніше не судимого, у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 153 та ч. 2 ст. 156 КК України на 60 діб, тобто до 22 листопада 2016 року включно і утримувати його в Київському СІЗО Державного департаменту України з питань виконання покарань у м. Києві та Київської області.
Ухвала в частині рішення про повернення обвинувального акту прокурору може бути оскаржена шляхом подачі апеляції через Фастівський міськрайонний суд Київської області до Апеляційного суду Київської області протягом семи днів з дня її оголошення.
Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_3

ОСОБА_2