АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/1845/15-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/789/127/16 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.146, ч.2 ст. 171, ч.1 ст. 182 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2016 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - прокурора ОСОБА_5 ;

обвинуваченого ОСОБА_6 ;

захисника - адвоката ОСОБА_7 ;

потерпілого ОСОБА_8 ;

при секретарі ОСОБА_9 ,

із застосуванням технічного комплексу Оберіг,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_10 на вирок Тернопільського міськрайонного суду від 13 січня 2016 року, яким визнано невинним та через відсутність в його діях складів злочинів виправдано:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Підволочиськ, Тернопільської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, приватного підприємця, голови відокремленого підрозділу громадської організації "Всеукраїнський громадський підрозділ по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією", зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

- за ч.1 ст. 146, ч. 2 ст. 171, ч. 1 ст. 182 КК України.

В С Т А Н О В И Л А.
Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 20 листопада 2014 року о 16 год. 10 хв. Він зустрівся із ОСОБА_8 поблизу радіостанції "Ух радіо", що по вул. Руській, 52 в м. Тернополі та запросив ОСОБА_8 в приміщення офісу відокремленого підрозділу всеукраїнської громадської організації " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", що знаходиться по АДРЕСА_2 , на що останній погодився.

20 листопада 2014 року у ОСОБА_6 , який перебував в приміщенні офісу відокремленого підрозділу всеукраїнської громадської організації "Комітет по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією", що знаходиться по вул. Старий Ринок, 2/2 в м. Тернополі, виник злочинний умисел, спрямований на незаконне позбавлення волі ОСОБА_8 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 20 листопада 2014 року, близько 16 год. 55 хв., перебуваючи в приміщенні офісу відокремленого підрозділу всеукраїнської громадської організації "Комітет по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією", що знаходиться по вул. Старий Ринок, 2/2 в м. Тернополі, здійснював розмову із ОСОБА_8 , під час якої останній хотів вийти із приміщення офісу, однак ОСОБА_6 , із метою незаконного позбавлення волі ОСОБА_8 став при виході із приміщення офісу та не дозволив ОСОБА_8 залишити вказане приміщення офісу, чим примусив ОСОБА_8 залишитися у приміщенні, позбавивши його можливості вільного пересування, чим обмежив надані йому Конституцією України права на повагу до волі, а також права на свободу в частині вільного пересування особи.

Внаслідок протиправної діяльності ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , у період із 16 год. 55 хв. до 17 год. 55 хв. 20 листопада 2014 року незаконно утримувався у місці, в якому він не бажав перебувати, а саме в приміщенні офісу відокремленого підрозділу всеукраїнської громадської організації " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", що знаходиться на вул. Старий Ринок, 2/2 в м. Тернополі.

Таким чином, слідчий за погодженням із процесуальним керівником в даному кримінальному провадженні - прокурором прокуратури м. Тернополя, дійшли висновку, що ОСОБА_6 своїми умисними діями вчинив злочин, передбачений ч.1 ст. 146 КК України, тобто незаконне позбавлення волі.

Крім цього, у невстановлений слідством час, після опублікування 18 листопада 2014 року журналістом ОСОБА_8 статті під назвою "Міліція, гроші та підроблений підпис. В Тернополі одеська ГО збирає гроші для АТО (документи)", яка містила критику діяльності відокремленого підрозділу всеукраїнської громадської організації "Комітет по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією" та голови вказаної організації, у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на переслідування журналіста ОСОБА_8 за виконання ним професійних обов`язків журналіста.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, 20 листопада 2014 року, близько 16 год. 55 хв., ОСОБА_6 , утримуючи ОСОБА_8 шляхом обмеження права на вільне пересування останнього, позбавивши його можливості покинути приміщення офісу відокремленого підрозділу всеукраїнської громадської організації "Комітет по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією", що знаходиться по вул. Старий Ринок, 2/2 в м. Тернополі, достовірно знаючи, що ОСОБА_8 , є журналістом та маючи на меті переслідувати останнього за виконання ним своїх професійних обов`язків, а саме за публікацію статті під назвою "Міліція, гроші та підроблений підпис. В Тернополі одеська ГО збирає гроші для АТО (документи)" почав висловлювати своє незадоволення щодо публікації вищевказаної статті.

Також ОСОБА_6 почав вчиняти психічний вплив на ОСОБА_8 шляхом залякування та висловлення погроз про можливе вчинення фізичної розправи відносно ОСОБА_8 за публікацію вищевказаної статті. В результаті злочинної діяльності ОСОБА_6 було порушено конституційне право ОСОБА_8 на встановлений порядок здійснення законної професійної діяльності журналістів, який забезпечує конституційне право громадян на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Таким чином, слідчий за погодженням із процесуальним керівником в даному кримінальному провадженні - прокурором прокуратури м. Тернополя, дійшли висновку, що ОСОБА_6 своїми умисними діями вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 171 КК України, тобто переслідування журналіста за виконання професійних обов`язків.

Також, у невстановлений слідством час, після опублікування 18 листопада 2014 року журналістом ОСОБА_8 статті під назвою "Міліція, гроші та підроблений підпис. В Тернополі одеська ГО збирає гроші для АТО (документи)", яка критикувала роботу відокремленого підрозділу всеукраїнської громадської організації "Комітет по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією" головою якої являється ОСОБА_6 , в останнього виник злочинний умисел, направлений на незаконне збирання конфіденційної інформації про особу ОСОБА_8 , з метою подальшого його переслідування, як журналіста.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, 20 листопада 2014 року, близько 16 год. 55 хв., перебуваючи в приміщенні офісу відокремленого підрозділу всеукраїнської громадської організації "Комітет по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією", що знаходиться по вул. Старий Ринок, 2/2 в м. Тернополі, під час незаконного позбавлення волі ОСОБА_8 в ході утримування останнього в приміщенні вказаного офісу, ОСОБА_6 , в порушення ст. 32 Конституції України, не будучи уповноваженим суб`єктом на отримання конфіденційної інформації про приватне життя іншої особи, вимагаючи пред`явити документи, що посвідчують особу, з метою подальшого використання отриманої інформації в особистих цілях, шляхом вчинення психологічного тиску на ОСОБА_8 отримав від останнього інформацію, яка відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України "Про інформацію" являється конфіденційною, а саме: про повне ім`я, дату народження, адресу місця реєстрації та проживання потерпілого ОСОБА_8 , які він на той час бажав зберегти в таємниці. В результаті злочинної діяльності ОСОБА_6 було порушено суспільні відносини, що забезпечують недоторканність приватного життя особи, а також порушені закріплені законодавством права потерпілого ОСОБА_8 на особисту таємницю.

Таким чином, слідчий за погодженням із процесуальним керівником в даному кримінальному провадженні - прокурором прокуратури м. Тернополя, дійшли висновку, шо ОСОБА_6 своїми умисними діями вчинив злочин, передбачений ч.1 ст. 182 КК України, тобто незаконне збирання конфіденційної інформації про особу.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 13 січня 2016 року ОСОБА_6 по обвинуваченню в скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст. 146, ч. 2 ст. 171, ч. 1 ст. 182 КК України, визнано невинним та через відсутність в його діях складів злочинів виправдано.

Мотивом прийняття даного рішення було те, що висунуте обвинувачення органами досудового розслідування , яке підтримав прокурор в судовому засіданні , не знайшло свого підтвердження, хоча такий обовязок лежав саме на ньому.

В апеляційній скарзі прокурор Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_10 просить вирок скасувати у зв`язку із невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 .

Вважає, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Так, суд прийшов до хибного висновку про те, що в окремих показах свідків не міститься відомостей, які б підтверджували винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки вони не були очевидцями подій, які відбувалися у приміщенні офісу по АДРЕСА_2 та по дорозі до нього і не повідомили суду обставин, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню під час даного кримінального провадження.

Так, судом не взято до уваги покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які підтвердили факт перебування ОСОБА_8 в приміщенні офісу проти його волі, а їх покази щодо психічного стану потерпілого судом безпідставно оцінено критично.

Крім того, не взято до уваги надані стороною обвинувачення дані картки первинного обліку інформації, яка надійшла по телефону від 20 листопада 2014 року, протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 20 листопада 2014 року, протоколу огляду місця події від 20 листопада 2014 року, що слугують доказом перебування ОСОБА_8 в приміщенні офісу, а також підтверджують його перебування у вказаному приміщенні проти власної волі, у зв`язку із чим ним був здійснений дзвінок на лінію «102» та викликано працівників міліції.

Також, в ході судового розгляду досліджено протокол огляду предметів від 25 листопада 2014 року, наданих на підставі заяви ОСОБА_6 від 20 листопада 2014 року, а саме відеозапису з камери, на якому наявна інформація спілкування ОСОБА_6 із ОСОБА_8 .

Однак, висновок суду про те, що у відеозаписах містяться дані, що підтверджують покази сторони захисту, щодо невинуватості ОСОБА_6 є хибним.

Оскільки, після огляду зазначеного відеозапису стає зрозумілим, що потерпілий ОСОБА_8 перебував у приміщенні офісу за адресою: АДРЕСА_2 проти своєї волі та не мав змоги покинути його за власним бажанням. Такий висновок можна зробити тому, що із зовнішнього вигляду потерпілого було зрозуміло, що він боїться ОСОБА_6 та хвилюється під час розмови із ним. Крім того, здійснення зазначеної відеозйомки було розпочато далеко після того, як ОСОБА_6 разом із ОСОБА_13 прибули в офісне приміщення.

На думку суду, не можуть слугувати доказами винуватості ОСОБА_6 , докази, що долучені прокурором, а саме лист-відповідь начальника СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області ОСОБА_14 №23814 від 27 листопада 2014 року, копія листа начальника Управління реєстрації громадських формувань, друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств ОСОБА_15 №1544/19-14-10 від 14 жовтня 2014 року, копія наказу голови державної реєстраційної служби України №604 від 06 жовтня 2014 року, копія правового висновку щодо відповідності ЗУ «Про громадські об`єднання» документів, поданих для підтвердження всеукраїнського статусу ГО «Всеукраїнський громадський підрозділ по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією» від 03 жовтня 2014 року, рішення правління №2 від 03 червня 2014 року ГО «Всеукраїнський громадський підрозділ по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією», копія статуту ГО «Комітет по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією», копія статуту ГО «Всеукраїнський громадський підрозділ по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією», копія угоди про партнерство та співробітництво від 18 червня 2014 року, копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, копія положення про відокремлений підрозділ громадської організації (комітет по боротьбі з організованою злочинністю і корупцією), скрін-шот із публікації статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 , гроші та підроблений підпис. В Тернополі одеська ГО збирає гроші для АТО (документи)», копія листа командира військової частини НОМЕР_1 №154 від 05 вересня 2014 року, копія звернення №67 від 02 вересня 2014 року координатора Західного регіону Голови Тернопільського підрозділу ОСОБА_6 , копія листа №2/5783 від 06 листопада 2014 року ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_16 , копія акту про відкриття боксу (ящика) для зібрання внесків та вилучення коштів від 01 вересня 2014 року та розписка до нього, копія розписки від 01 вересня 2014 року, копія розписки від 06 вересня 2014 року, копія листа УМВС України в Тернопільській області №11/3-2584 від 31 жовтня 2014 року, оскільки вони не вказують на доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні злочинів за ч.1 ст. 146, ч.2 ст. 171, ч.1 ст. 182 КК України, не містять відомостей, щодо встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а тому судом до уваги не беруться.

Однак, судом зроблено невірний висновок з приводу значення вказаних документів для доведення винуватості обвинуваченого, оскільки вони були зібрані ОСОБА_8 в ході проведення ним журналістського розслідування та використані ним при написанні статті «Міліція, гроші та підроблений підпис. В Тернополі одеська ГО збирає гроші для АТО (документи)» та підтверджують наявність мотиву вчинення кримінального правопорушення.

Також, суд першої інстанції критично віднісся до показань потерпілого ОСОБА_8 та не врахував те, що слова та дії ОСОБА_6 він сприймав як психологічний тиск та погрози фізичною розправою, з врахуванням характеризуючих даних кримінального та минулого обвинуваченого, тому вважав, що вказані слова та дії були спрямовані на його незаконне, всупереч його волі утримання в приміщенні вищезгаданого офісу, його переслідування та

збирання конфіденційної інформації. Окрім того, судом не враховано те, що впродовж усього перебування в приміщенні офісу, обвинувачений ОСОБА_6 неодноразово задавав йому запитання про те, чи давно його не били.

Таким чином, судом не враховано, що потерпілий ОСОБА_8 , боячись застосування до нього фізичного насильства, змушений був залишатися в приміщенні офісу проти власної волі.

Судом також проігноровані покази потерпілого ОСОБА_8 з приводу того, що одразу після приходу в приміщення офісу він сказав ОСОБА_6 про те, що він вийде і зараз повернеться, однак ОСОБА_6 в категоричній формі сказав йому, що поки ОСОБА_8 не надасть йому інформацію про свої анкетні дані він нікуди не піде.

У вироку суд зазначив, що вказані думки потерпілого не підтверджуються дослідженими під час судового розгляду належними та допустимими доказами, не свідчать про наявність прямого умислу в діях обвинуваченого на його незаконне позбавлення волі, а тому не можуть бути визнані доказом винуватості

ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Разом з цим, суд не оцінив критично показання обвинуваченого ОСОБА_6 як неправдиві та дані з метою уникнення кримінальної відповідальності. Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_17 перебувають у дружніх відносинах та були знайомими між собою до часу інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень. Не зважаючи на це, суд не оцінив критично показання свідка ОСОБА_17 та не прийшов до висновку про те, що свідок ОСОБА_17 є зацікавленою особою зі сторони обвинуваченого.

Окрім того, судом також не оцінено критично показання свідка ОСОБА_18 , із якою ОСОБА_6 на момент вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, а також на момент дачі нею показів в суді підтримував близькі відносини, не враховано те, що дані нею покази могли бути спрямовані на введення суду в оману стосовно подій, які мали місце 20 листопада 2014 року.

Окрім того, в ході судового розгляду було прослухано диск із аудіозаписом з диктофону ОСОБА_6 , який, згідно його заяви від 20 листопада 2014 року, був наданий обвинуваченим правоохоронним органам. На вказаному аудіозаписі зафіксована розмова між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_8 , яку вони вели по дорозі із приміщення УХ радіо, що знаходиться по вул. Руська, 52 в м. Тернополі до приміщення офісу, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та в самому приміщенні цього офісу.

У вироку суду зазначено, що із вказаного аудіозапису не вбачається погроз чи психологічного насильства, спрямованого у бік потерпілого ОСОБА_8 зі сторони ОСОБА_6 .

Проте, судом не взято до уваги той факт, що згідно вказаного аудіозапису ОСОБА_8 хотів попрощатися із ОСОБА_6 та іти у власних справах, однак ОСОБА_6 похлопавши його по плечі, сказав, що нікуди він не піде, оскільки вони разом підуть в приміщення офісу. Після чого, потерпілий ОСОБА_8 сприйнявши слова ОСОБА_6 , як погрозу, проти своєї волі пішов у напрямку який вказав ОСОБА_6 .

Крім того, судом першої інстанції визнано недопустимими доказами вини обвинуваченого покази свідка ОСОБА_19 , хоча допитаний під час судового засідання свідок ОСОБА_19 повідомив, що 20 листопада 2014 року до нього на мобільний телефон зателефонував ОСОБА_8 та повідомив, що його викрали. Голос у нього був схвильованим. Окрім того, він сказав, що ОСОБА_6 чинить на нього моральний тиск.

В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_6 , під час перебування ОСОБА_20 у приміщенні офісу за адресою: АДРЕСА_2 , а також по дорозі до вказаного приміщення, неодноразово задавав ОСОБА_20 запитання про його повне ім`я, дату народження, адресу місця реєстрації та проживання, не зважаючи на те, що потерпілий ОСОБА_20 повідомляв йому, що цю інформацію він повідомляти не хоче та бажає зберегти в таємниці. Окрім того, як вбачається із показів потерпілого ОСОБА_8 , обвинувачений ОСОБА_6 не будучи уповноваженим суб`єктом, вимагав у нього пред`явити паспорт. Даний факт, у своїх показах підтвердив і ОСОБА_6 .

Однак, суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про те, що ОСОБА_20 добровільно повідомив обвинуваченому місце свого проживання, для того, аби в подальшому ОСОБА_6 звернувся із позовною заявою до суду. Судом також не враховано той факт, що впродовж перебування ОСОБА_8 в офісному приміщенні на нього постійно чинився психологічний тиск з боку обвинуваченого ОСОБА_6 , він перебував у стривоженому стані, що підтверджується як показами самого потерпілого, так і показами свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

В запереченні на апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду від 13 січня 2016 року без змін.

Вважає, що доводи, які були викладені в апеляційній скарзі прокурора не відповідають фактичним обставинам справи, та є надуманими.

В скарзі не наведена достатня сукупність достовірних доказів наявності його вини.

Позиція прокурора побудована на суб`єктивній оцінці дій потерпілого, яка не підтверджуються іншими чіткими доказами.

Аналіз дій ОСОБА_8 свідчать про те, що жодної реальної погрози застосування проти потерпілого фізичної сили з його боку не було.

Вважає, що суд першої інстанції дав вірну об`єктивну оцінку показанням допитаних свідків по справі і прийшов до вірного висновку, що їх показання не можуть бути прийняті до уваги як докази винуватості в скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Заслухавши суддю-доповідача, в дебатах: міркування прокурора, який підтримав подану апеляцію в частині скасування вироку за ч. 1 ст. 176 КК України, а в решті Вважає апеляцію безпідставною та просить визнати винним ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 176 КК України та призначити покарання із врахуванням показань свідків у суді першої інстанції, при цьому Вважає, що немає жодних підстав для повторного проведення судового слідства в суді апеляційної інстанції : допиту свідків, дослідження письмових доказів, відеозапису, потерпілого, який погодився з апеляцією прокурора та просить засудити ОСОБА_6 за інкримінованими статтями, однак не до реальної міри покарання, обвинуваченого та захисника, які погодилися із вироком суду першої інстанції, дослідивши матеріали та доводи апеляції, колегія вважає наступне.

Так, у відповідності до вимог п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод Право на справедливий судовий розгляд, рішення Європейського суду у справі Н. і Й. проти України від 21 квітня 2011р. - рішення національних суддів мають бути аргументованими, а також кожен при вирішенні питання про встановлення обгрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як встановлено судом першої інстанції ці вимоги дотримані.

Так, ним було досліджено докази в повному обсязі та дана їм вірна юридична оцінка і прийнято рішення у відповідності до вимог закону.

Так, з пояснень обвинуваченого ОСОБА_6 слідує, що він є керівником підрозділу ГО "Всеукраїнський громадський підрозділ по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією".

Одного разу до нього зателефонував ОСОБА_8 та повідомив, що він журналіст і хоче взяти в нього інтерв`ю, на що він погодився. При зустрічі жодних документів, які б вказували, що він є журналістом потерпілий йому не показував . У них відбулася бесіда, яку ОСОБА_8 записував на диктофон, і після якої з`явилася стаття "Міліція, гроші та підроблений підпис. В Тернополі одеська ГО збирає гроші для АТО (документи)". Обставини, які були описані в цій статті не співпадали із тією інформацією, яка була отримана ОСОБА_8 під час їхнього спілкування, у зв`язку з чим він ( ОСОБА_6 ) хотів з`ясувати з якою метою потерпілий перекрутив його слова. В мережі Інтернет ОСОБА_18 знайшла сайт Інтернет газети "Доба", на якому був зазначений телефон її редактора ОСОБА_21 і він перетелефонував на вказаний номер та домовився про зустріч на УХ-радіо. Однак на вказану зустріч прийшов ОСОБА_8 і вони почали розмовляти. Вказану розмову він ( ОСОБА_6 ) записував на диктофон.

В ході розмови, яка відбувалася дорогою до офісу Комітету, вони обговорювали написану статтю та він ( ОСОБА_6 ) запропонував ОСОБА_8 зайти в офіс Комітету, щоб показати йому документи, які стосуються діяльності громадської організації та з`ясувати адресу, яку необхідно вказати у позовній заяві про захист честі та гідності.

В приміщенні офісу між ним та ОСОБА_8 продовжилася розмова щодо опублікованої ним статті, під час якої він ( ОСОБА_6 ) запитав у потерпілого, чи має він документ, який би підтверджував, що він є дійсно журналістом, на що ОСОБА_8 показав йому посвідчення, яке не містило ні фотографії, ні печатки, ні підпису керівника.

У зв`язку з цим, а також для з`ясування адреси його проживання, яка була необхідна для звернення до суду, оскільки ОСОБА_8 постійно наголошував, що позовну заяву слід писати на нього, він ( ОСОБА_6 ) попросив потерпілого пред`явити документ, який посвідчує його особу, однак той відмовився, тому він зателефонував працівнику правоохоронних органів ОСОБА_22 , щоб він встановив його особу. Після приходу працівників правоохоронних органів ОСОБА_8 повідомив їм, що його незаконно затримали та залишив приміщення офісу разом з ними. За час перебування ОСОБА_8 в приміщенні офісу Комітету він ( ОСОБА_6 ) жодного примусу до потерпілого не застосовував, а лише намагався з`ясувати адресу, яка необхідна, щоб зазначити її в позовній заяві. Двері в приміщення офісу були незамкнуті і він не перешкоджав потерпілому залишити кабінет, оскільки він (потерпілий) сидів на дивані, який знаходиться біля вхідних дверей в кабінет. Вся розмова із потерпілим записувалася на диктофон та частково, з моменту, коли ОСОБА_8 почав викликати міліцію, на відеокамеру, записи, з яких, ним ( ОСОБА_6 ) одразу ж були надані правоохоронним органам.

З пояснень потерпілого ОСОБА_8 вбачається, що 20 листопада 2014 року, приблизно о 15 год. 45 хв., до нього зателефонувала головний редактор Інтернет газети "Доба" ОСОБА_21 , з якою у нього є усні домовленості про те, що він виконує обов`язки журналіста вказаної газети та повідомила, що їй на мобільний телефон зателефонувала людина, яка не назвалася, однак вона зрозуміла, що це ОСОБА_6 , та наполегливо хотіла зустрітися з нею з приводу опублікованої 18 листопада 2014 року його статті "Міліція, гроті та підроблений підпис. В Тернополі одеська ГО збирає гроші для АТО (документи)".

Оскільки це було його розслідування і він перебував неподалік від УХ-радіо, він вважав, що ОСОБА_6 має з`ясовувати відносини саме з ним і тому він підійшов до УХ-радіо, що знаходиться по вул. Руська в м. Тернополі, куди також підійшов ОСОБА_6 . Спочатку обвинувачений телефонував на домофон, розташований в приміщення УХ-радіо, з метою зустрітися із ОСОБА_21 , однак не називався хто він, і його у вказане приміщення не впустили.

Після цього, враховуючи, що йому потрібно було на автобусну зупинку, він вирішив пройтися із ОСОБА_6 та порозмовляти. Під час розмови обвинувачений поводив себе зверхньо, намагався тиснути на нього, щоб він сказав, хто замовив його статтю, однак вказані твердження є невірними. Також ОСОБА_6 намагався психологічно тиснути на нього, щоб з`ясувати хто він такий, його адресу, хто така ОСОБА_21 . На перехресті із вул. Й. Сліпого, він повідомив обвинуваченого, що їм потрібно розійтися, оскільки у нього свої справи, на що ОСОБА_6 , поплескавши його по плечі сказав, що він нікуди не піде, оскільки йому слід повідомити ще деяку інформацію. Знаючи характеристику та минуле обвинуваченого він боявся вчинення з його сторони будь-яких протиправних дій, з метою уникнення будь-якої загрози іншим працівникам Інтернет-газети "Доба", він вирішив піти з ОСОБА_6 . Коли вони зайшли в офіс, який знаходиться в готелі Тернопіль, в якому перебувала ОСОБА_18 , він сів на дивані. Під час розмови, яка відбувалася в приміщенні офісу, ОСОБА_6 запитував його, чи давно його не били, чи не було у нього лице фіолетове. Ці слова та тон, з яким обвинувачений говорив їх, він сприйняв як погрози своєму життю та здоров`ю. Також ОСОБА_6 вимагав показати документи, на що він ( ОСОБА_8 ) показав йому своє посвідчення, з яким ОСОБА_18 його сфотографувала. Під час розмови він один раз піднявся з дивану та сказав, що має намір вийти, однак ОСОБА_6 зробив крок в сторону дверей, давши йому зрозуміти, що він з кабінету не вийде, оскільки може бути застосована фізична сила. Враховуючи це він зателефонував на номер "102" та повідомив, що його незаконно затримав ОСОБА_6 . На його виклик прибули працівники міліції, з якими він покинув приміщення офісу ОСОБА_6 . Він вважає, що через критику ОСОБА_6 , останній намагався дізнатися його персональні дані, а саме адресу його проживання, а також контакти працівників Інтернет- газети "Доба". Вказану інформацію він надавати не бажав. Фізичного примусу до нього обвинувачений не застосовував, однак натякав на фізичну розправу та чинив психологічний тиск. При виході із приміщення офісу, недаючи можливості йому вийти, обвинувачений не ставав. Під час перебування в приміщенні офісу до нього (потерпілого) телефонувала ОСОБА_23 , він телефонував до ОСОБА_19 , яким повідомляв про місце свого перебування та обставини, за яких він туди потрапив.

Пояснення ОСОБА_6 є послідовними , обєктивно підтверджуються доказами по кримінальному провадженню, наданими прокурором в судовому засіданні , яким суд дав вірну оцінку.

Так ,з пояснень допитаних в судовому засіданні свідків працівників міліції вбачається:

- ОСОБА_24 , що Він чергував у складі оперативно-чергової групі і на номер "102" поступило повідомлення. Приїхавши на місце, по вказівці ОСОБА_12 він забезпечував громадський порядок. Першими до приміщення зайшли ОСОБА_12 та ОСОБА_11 . Перебуваючи в приміщенні вказаного офісу, слідів застосування насильства не бачив, при цьому ОСОБА_8 був спокійним;

- ОСОБА_11 ,що 20 листопада 2014 року перебував в складі оперативно-чергової групи, та о 17 год. 20 хв. прибув разом із дільничним інспектором за викликом ОСОБА_8 по факту його незаконного утримання за адресою АДРЕСА_2 . Перешкод для входження у вказане приміщення не було, усі двері були відкритими. Слідів боротьби у приміщенні та на потерпілому не було. У момент входу до кабінету, ОСОБА_6 перебував посередині нього, ОСОБА_8 сидів на дивані, ОСОБА_18 працювала за комп`ютером. При розмові із ОСОБА_8 , останній був схвильований . Обвинувачений ОСОБА_6 поводив себе спокійно та говорив, що запросив потерпілого до себе в кабінет та тиску з метою його утримання не застосовував. В подальшому ним було проведено огляд місця події;

Вказані твердження підтвердив свідок ОСОБА_12 ,

- ОСОБА_22 , що 20 листопада 2014 року перебував на роботі, подзвонив телефон - особа, представившись ОСОБА_6 , просила надати дільничного інспектора для встановлення особи невідомого чоловіка, однак оперативний черговий чергової частини сказав, що вже поступив виклик на номер "102".

Тобто, ні один із них не підтвердив факт перебування ОСОБА_8 в офісі проти своєї волі. Жодного конфлікту в приміщенні Вони не бачили, лише ствердили, що ОСОБА_8 був схвильований, що саме по собі не підтверджує факт незаконного позбавлення волі.

Один із них ( ОСОБА_24 ) взагалі заявив, що ОСОБА_8 був спокійним.

Тобто твердження про стан потерпілого було чисто суб`єктивне хто як собі уявляв.

Тому твердження апелянта про те , що судом не взято до уваги покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які підтвердили факт перебування ОСОБА_8 в приміщенні офісу проти його волі колегія вважає безпідставними, такими що обєктивно не підтверджуються їх же показаннями, наведеними вище. Субєктивне сприйняття подій , тобто на здогадках, припущеннях не може бути покладене в основу будь-якого обвинувального вироку.

Із показів свідків:

- ОСОБА_17 вбачається, що Він із обвинуваченим ОСОБА_6 перебуває в дружніх відносинах та являється його помічником. Був присутнім під час того, як ОСОБА_6 надавав інтерв`ю ОСОБА_8 , після якого була опублікована стаття образливого змісту, щодо їх роботи. В подальшому він був очевидцем їхньої бесіди на рахунок вказаної статті, яка проходила без будь- якого тиску з боку ОСОБА_6 на потерпілого ОСОБА_8 . Крім нього, очевидцями цієї бесіди були ОСОБА_18 та волонтер, анкетні дані якого йому не відомі. Потерпілий ОСОБА_8 , перебуваючи у кабінеті ОСОБА_6 , сидів на дивані біля вхідних дверей та вільно міг покинути приміщення без будь-яких перешкод, а інші учасники знаходилися у дальньому куті кабінету. Те, що не було тиску на ОСОБА_8 свідчила атмосфера, що панувала в приміщенні. Через декілька хвилин до вказаного приміщення прибули працівники міліції;

- ОСОБА_18 , що в листопаді 2014 року вона перебувала в приміщенні офісу ГО, де працює на добровільних засадах. Приблизно о 16 год. 30 хв., цього ж дня до кабінету зайшли ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , які спілкувалися на рахунок опублікованої статті інтернет-виданням "Доба", до бесіди яких вона також час від часу приєднувалась. ОСОБА_8 сів на диван, а ОСОБА_6 присів за стіл, який стояв поряд із її столом. Під час розмови, ОСОБА_6 взявши із сейфу документи, що підтверджували законність здійснення комітетом своєї діяльності, показав їх ОСОБА_8 , продовжуючи бесіду на розмовних тонах. Потім, потерпілий зателефонував в міліцію та повідомив їм, що його незаконно утримують. В свою чергу ОСОБА_6 також зателефонував у міліцію. Крім цього, запевнила, що ОСОБА_8 перебуваючи у приміщенні офісу добровільно надав своє посвідчення ("бейджик") та повідомив адресу свого місця проживання, оскільки ОСОБА_6 мав намір позиватися на інтернет-видання "Доба" до суду, а тому уточняв адресу видавництва для надсилання позовної заяви. ОСОБА_8 повідомив адресу інтернет-видання "Доба", на що ОСОБА_6 повідомив, що вказану адресу він перевіряв і такої не існує, після чого потерпілий самостійно повідомив свою особисту адресу. Під час спілкування, ОСОБА_8 не повідомляв, що хоче залишити приміщення офісу. ОСОБА_6 викликав міліцію для встановлення особи ОСОБА_8 , оскільки у нього були сумніви щодо достовірності посвідчення, яке не містило усіх реквізитів: відсутні підпис особи, що видала таке посвідчення та гербова печатка установи. Він мав намір встановити дані ОСОБА_8 , з метою пересвідчення, що він ( ОСОБА_8 ) дійсно є тією особою, що опублікував статтю, а не використовує псевдонім та відображення таких відомостей в подальшому виключно у позовній заяві.

Колегія вважає , що вказані свідчення свідків саме сторони обвинувачення ОСОБА_17 та ОСОБА_18 повністю узгоджуються із показами обвинуваченого ОСОБА_6 та не містять відомостей, які б вказували на наявність в діях ОСОБА_6 ознак злочинів, які йому інкримінують, а навпаки, підтверджують покази останнього та узгоджуються з іншими доказами в сукупності , а також частково підтверджуються поясненнями інших свідків- працівників міліції, наведених вище.

Твердження апелянта на те, що суд прийшов до хибного висновку про те, що в окремих показах свідків не міститься відомостей, які б підтверджували винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки вони не були очевидцями подій по дорозі до офісу є нічим не обгрунтованим.

Як слідує із апеляційної скарги та досліджених матеріалів кримінального провадження органами слідства та представником прокуратури в суді першої інстанції не надано ні одного свідка , який був би очевидцем того як обвинувачений та потерпілий йшли до офісу. Тобто дані твердження є повністю безпідставними. В апеляційнійній інстанції також не було заявлено жодного клопотання про допит таких свідків.

Із прослуханого диску із аудіозаписом з диктофону ОСОБА_6 в суді першої інстанції, який, згідно його заяви від 20 листопада 2014 року, був наданий обвинуваченим правоохоронним органам слідує, що на ньому зафіксована розмова між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_8 , яку вони вели по дорозі із приміщення УХ-радіо, що знаходиться по вул. Руська, 52 в м. Тернополі до приміщення офісу, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та в самому приміщенні цього офісу. Із вказаного аудіозапису не вбачається у висловах обвинуваченого реальних погроз чи психологічного насильства, спрямованого у бік потерпілого ОСОБА_8 .

При цьому захисник обвинуваченого заявив , що вказаний запис не був офіційно оглянутий слідчим , та долучений до матеріалів кримінального провадження як того вимагає ст.100 КПК України, хоча його надав обвинувачений, тобто не був дотриманий встановлений законом порядок з приводу речового доказу і лише по їх наполяганню він був прослуханий судом. Заява захисника апелянтом не спростована.

Твердження апелянта про те, що судом не взято до уваги протокол огляду місця події є безпідставним.

Так, з нього вбачається, що було зроблено опис кабінету, при чому зазначено, що на момент огляду не виявлено жодних предметів, якими б могли утримувати когось у приміщенні даного офісу. Тобто вказаний протокол жодним чином не стверджує про те, що він є доказом перебування в приміщенні проти волі ОСОБА_8 .

Крім того, всі додатки до даного протоколу складенні з порушенням процесуального порядку, оскільки не засвідчені слідчим, учасниками, тобто складені з порушенням вимог ст. 105 КПК України, в зв`язку з чим у відповідності до ч. 1 ст. 84 КПК України та п. 18, 19 Постанови Пленуму ВСУ від 1.11.1996 р. Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя є недопустимими як докази, оскільки складені із порушенням процесуального порядку.

Посилання апелянта як на доказ вини ОСОБА_6 на протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 20 листопада 2014 року є необгрунтованим.

При цьому зміст даного протоколу підтверджує інше.

Так, в графі 3 протоколу чи застосовувалось фізичне насильство або погроза його застосування і в чому це конкретно виявилось, заявник зазначив, що ні, тобто що жодних погроз не було.

Посилання апелянта, як доказ вини ОСОБА_6 на:

- дані картки первинного обліку інформації, то її слід оцінювати в комплексі з усіма іншими доказами по кримінальному провадженні, що не було зроблено апелянтом;

- протокол огляду предметів, а саме відеозапису з камери, на якому наявна інформація спілкування, що підтверджують факт перебування в приміщенні проти волі ОСОБА_8 є безпідставними.

Так, з протоколу вбачається, що в кабінеті відбувається вільна розмова між ОСОБА_6 і ОСОБА_8 , тон розмови спокійний. Ніхто не висловлюється нецензурними словами. ОСОБА_8 вільно розмовляє по телефону, при цьому без жодних заперечень з боку ОСОБА_6 задзвонив на лінію 102. ОСОБА_6 звертається до ОСОБА_8 , щоб Він показав якісь документи, що засвідчують особу. Тобто вказаний документ спростовує якраз твердження апелянта про те , що обвинувачений незаконно утримував в приміщенні потерпілого , а також пояснення останнього з цього приводу. Дотримання законності та вірність записаних відомостей ніким не оспорено.

Твердження апелянта про те, що судом не взято до уваги :

- копії документів зібраних ОСОБА_8 , що підтверджують наявність мотиву вчинення кримінального правопорушення є безпідставними.

Як слідує із твердження обвинуваченого, потерпілого події між ними відбулися саме з вказаної причини. Тобто даний факт ніким не заперечується.Крім того , органами обвинувачення не надано протокол огляду вказаних документів , оскільки вони є речовими доказами та відсутнє рішення в порядку ст.100 КПК України з приводу їх як таких. Тому судом і взято до уваги вказані копії і їм дана вірна юридична оцінка;

-твердження потерпілого з приводу того, що одразу після приходу в приміщення офісу Він сказав ОСОБА_6 про те, що вийде однак той заперечив, сказавши йому, що поки ОСОБА_8 не дасть йому інформацію про свої анкетні дані Він нікуди не піде судом належно оцінено.

При цьому ніким, ні апелянтом, ні потерпілим, ні прокурором в апеляційній інстанції не наведено доказів, які б підтверджували твердження ОСОБА_8 про те, що Він бажає залишити офіс, хоча такий обовязок лежить саме на прокурорі.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_8 боявся ОСОБА_6 враховуючи його минулі судимості є голослівним, таким що нічим не підтверджено.

Так, воно спростовується тим, що ОСОБА_8 вже раз брав інтерв`ю у ОСОБА_6 , знаючи про його минуле, писав статтю з приводу цього, тобто ознак страху не було. Крім того, Він, як слідує із обвинувачення , висунутого органами слідства , з яким погодився прокурор, вільно прийшов в офіс на запрошення обвинуваченого, хоча мав можливість цього не робити, в присутності ОСОБА_6 дзвонив в міліцію , друзям, при чому жодних заперечень з боку обвинуваченого не було.

Посилання апелянта на те, що суд невірно зазначив, що думки потерпілого не підтверджуються доказами та не свідчать про наявність прямого умислу в діях обвинуваченого на його незаконне позбавлення волі, а тому не можуть бути визнані доказами винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих злочинів є безпідставними, оскільки визнати винним на підставі думок потерпілого суд не міг.

Твердження апелянта про те, що суд :

- критично не віднісся до пояснень свідка ОСОБА_18 , з якою ОСОБА_6 підтримував дружні стосунки не грунтується на вироку, яким дана всебічна оцінка показів на підставі всіх матеріалів кримінального провадження;

- не врахував прослуханий диск із аудіозаписом з диктофону ОСОБА_6 та те, що відеозапис був розпочатий далеко після того, як ОСОБА_6 разом із ОСОБА_8 прибули в офісне приміщення, спростовується тим, що судом даний аналіз їм в сукупності з іншими доказами, на що не звернув уваги апелянт.

Посилання прокурора в апеляції про те, що суд не взяв до уваги покази ОСОБА_19 не відповідає вироку, оскільки їм аналіз було дано в сукупності з іншими доказами. При цьому вірно було зазначено, що вказаний свідок не був прямим учасником подій, що не заперечив і апелянт;

- не взято до уваги пояснення потерпілого про те, що ОСОБА_6 вимагав, щоб ОСОБА_8 приклав посвідчення до голови щоб сфотографувати, оскільки воно об`єктивно не підтверджується жодними доказами здобутими ні на слідстві, ні в судах першої та апеляційної інстанцій.

При цьому прокурор в апеляційній інстанції також не зміг навести жодних доказів з цього приводу та подати повні відео- аудіо- записи подій.

Наведеними вище доказами, поясненнями свідків, обвинуваченого, оглянутих відеозаписів, протоколом огляду речових доказів встановлено, що ОСОБА_8 сам прийшов в офіс і мав змогу його залишити, при цьому двері не були замкненні, сам ОСОБА_6 передзвонив в міліцію, а також дозволив ОСОБА_8 дзвонити в міліцію, знайомим, діяв з метою встановлення особи.

Це відбувалося в присутності інших осіб, воля ОСОБА_8 не подавлялася.

При цьому колегія враховує , що як слідує із обвинувачення за ст. 146 ч. 1, 20 листопада 2014 року ОСОБА_25 запросив ОСОБА_8 в офіс на що останній погодився, тобто обвинуваченням стверджено, що ОСОБА_8 добровільно прийшов в офіс на запрошення ОСОБА_6 .

В той же час, як слідує із апеляційної скарги прокурора, судом не взято до уваги той факт, що ОСОБА_8 проти своєї волі прийшов в офіс (а. ск. 7), тобто прокурор в своїх твердженнях виходить за межі пред`явленого обвинувачення і просить суд засудити ОСОБА_6 за дії, які йому не інкримінуються, при чому не наводить жодних належних доказів з цього приводу, оскільки їх немає.

Посилання прокурора в апеляційній інстанції на те, що суд, в тому числі і апеляційна інстанція можуть викласти нові обставини подій в обвинуваченні , оскільки зазначені не підтвердились, колегія вважає безпідставними . При цьому прокурор нових обставин і не зазначає.

Так, у відповідності до вимог ст.337 КПК України :

1. Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.2.Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи.3.З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Тобто , суд не вправі викладати інші обставини, які не інкриміновані слідством, якщо це обтяжує обвинувачення, по своїй ініціативі. Тим більше цього не має права робити апеляційна інстанція.

Крім того, як слідує із обвинувачення за вказаною статтею, в офісі ОСОБА_6 з метою незаконного позбавлення волі ОСОБА_8 , став біля дверей при виході з приміщення та не давав ОСОБА_8 вийти з приміщення офісу ,чим позбавив його права вільно пересуватися.

В той же час, як слідує із пояснень ОСОБА_8 в судовому засіданні, наведених у вироку, із змістом яких погодився апелянт, оскільки їх не оспорює ні в апеляційній скарзі, ні в апеляційній інстанції:

- при виході із приміщення офісу не даючи йому змоги вийти, обвинувачений не стояв, що також ствердили у своїх поясненнях ОСОБА_6 та свідки, а також що підтверджується аудіо відео записом.

Тобто, в обвинуваченні за вказаною статтею не описано жодних протиправних дій ОСОБА_6 , які б грунтувалися на доказах крім того, що ОСОБА_8 перебував у приміщенні офісу з 16:55 год. до 17:55 год. При цьому викликалася всіма учасниками подій поліція, яку вони чекали , в тому числі і потерпілий. В обвинувачені не зазначено чи добровільно чекав потерпілий поліцію та на протязі якого часу в цей період.

Крім того , в суді першої інстанції сторона захисту заявила, що 08.12.2014 року в процесі одночасного допиту із ОСОБА_26 (арк. 157-164) ОСОБА_8 заявив, що весь час перебування в офісі провів сидячи на дивані (арк. 159 вн.), ОСОБА_6 «своїм тілом вхідну раму дверей не перекривав»(арк. 161),

16.12.2014 року при одночасному допиті зі свідком ОСОБА_27 (арк. 165-171), «..вхідну раму дверей ОСОБА_28 не перекривав»(арк. 169). Апелянтом, ні в скарзі , ні в дебатах у суді першої інстанції дані твердження не спростовано, тобто учасники фактично погодилися з ними.

Виходячи із вищенаведеного, колегія вважає , що суд вірно виправдав обвинуваченого за ч.1 ст.146 КК України виходячи із показань вищенаведених свідків, обвинуваченого, потерпілого ,оглянутого відеозапису, протоколу огляду місця події ,речового доказу , картки, долучених копій документів та предявленого обвинувачення, яким дано вірну юридичну оцінку, а також того, що нових доказів з цього приводу ніким не надано.

При цьому враховано , що показання працівників міліції співпадають з показаннями обвинуваченого та інших свідків про те, що двері в офіс ніхто не закривав , в приміщенні було все спокійно , йшла розмова, слідів застосування сили не виявлено , а також враховано те, що раніше потерпілий брав інтерв"ю у обвинуваченого, який виясняв особу потерпілого та його повноваження, як ствердив Він для звернення в подальшому в суд з метою захисту честі та достоїнства, в звязку з чим вони обидва викликали міліцію. Це підтверджено і протоколом огляду відеозапису, а також самим записом. Про це свідчить і дальнійші обвинувачення , згідно яких обвинувачений увесь час виясняв лише інформацію про прізвище, імя та по батькові потерпілого , тобто умисел було направлено не на незаконне позбавлення волі , а на встановлення особи потерпілого , який подав, на думку обвинуваченого, неналежно оформленні документи бейджик без відповідного посвідчення журналіста.

З приводу виправдання обвинуваченого за ч. 1 ст.182 КК України , прокурор в апеляційній інстанції заявив, що вважає , що доказів вини ОСОБА_6 не здобуто під час судового засідання, а тому Він не підтримує апеляційну скаргу в цій частині.

Дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги , колегія вважає , що суд вірно виправдав ОСОБА_6 за ч.1 ст.182 КК України, погоджуючись з позицією прокурора в апеляційній інстанції в цій частині.

При цьому колегія рахує безпідставними твердження апелянта про те, що судом не враховано, що матеріалами справи доведена незаконна вимога ОСОБА_6 до потерпілого про необхідність повідомлення інформації про повне ім`я, адресу проживання та реєстрації . Аналіз матеріалів кримінального провадження показав , що судом дана вірна юридична оцінка даному факту.

Так, у відповідності до :

- Закону України Про друковані засоби масової інформації(пресу) в Україні в редакції від 27.03.2014 р.;

- п. 5 ст. 26 Права та обов`язки журналіста редакції журналіст зобов`язаний представлятися та пред`явити редакційне посвідчення чи інший документ, що підтверджує його професійну належність або повноваження;

- правових позицій висловлених в п. 12 ч. 2 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009р. Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи належним відповідачем у разі порушення оспорюваної інформації в мережі інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, належним відповідачем є власник веб-сайта.

При розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.

Як слідує із обвинувачення ОСОБА_6 вимагав не конфіденційну інформацію від потерпілого, який виступав журналістом , а саме, про повне ім`я, адресу реєстрації та проживання.

З пояснень ОСОБА_6 слідує, що вказані дані Він уточняв для подачі позовної заяви про захист честі і гідності з приводу публікацій в інтернет газеті потерпілим неправдивих відомостей, при цьому прізвище та ініціали особи йому були відомі із статті. Вважає, що діяв в межах закону. В звязку з цим для перевірки відомостей про особу Він і викликав працівників поліції.

З пояснень потерпілого в судовому засіданні вбачається, що Він вважає, що через критику в інтернет газеті ОСОБА_6 , під час подій в офісі останній намагався дізнатися його персональні дані в тому числі і адресу його проживання, які він не хотів давати, оскільки вважає, що це конфедеційні дані.

Показання ОСОБА_6 про те , що Він викликав працівників поліції з тим , щоб перевірили особу потерпілого підтвердив працівник поліції ОСОБА_22 , заявивши , що 20 листопада 2014 року перебував на роботі, подзвонив телефон - особа, представившись ОСОБА_6 , просила надати дільничного інспектора для встановлення особи невідомого чоловіка, однак оперативний черговий чергової частини сказав, що вже поступив виклик на номер "102".

Таким чином , колегія вважає, що інформація, яку хотів отримати обвинувачений не була конфедеційною, а тому Він не може нести відповідальності за інкримінованою статтею. При цьому колегія враховує , що ОСОБА_8 як журналіст, у відповідності до вимог наведеного вище Закону, зобов`язаний був представлятися та пред`явити належно оформлене редакційне посвідчення чи інший документ, що підтверджує його професійну належність або повноваження, а місце проживання необхідно було для подачі позовної заяви , оскільки це випливає із вимог Закону та правових позицій Верховного Суду України , зазначених вище.

Виходячи із вищенаведеного, судом прийнято вірне рішення в частині виправдання за ч.1 ст.182 КК України. В звязку з цим , колегія погоджується з позицією прокурора в апеляційній інстанції , який важає, що суд вірно виправдав обвинуваченого за даною статтею.

Дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги , колегія вважає , що суд вірно виправдав ОСОБА_6 за ч.2 ст. 171 КК України, погоджуючись з позицією прокурора в апеляційній інстанції в цій частині, який вважає , що суд прийняв вірне рішення.

Так, згідно до диспозиції ч.2 ст. 171 КК України передбачена відповідальність за переслідування журналіста за виконання професійних обовязків, за критику, здійснюване службовою особою або групою осіб за попередньою змовою.

За змістом ст. 171 ч. 2 КК України переслідування журналіста за виконання професійних обов`язків, за критику - визначається злочином лише за умови, що воно здійснюється або 1) службовою особою, або 2) за попередньою змовою групою осіб. Під переслідуванням слід розуміти різні форми посягання на законні права, свободи та інтереси журналіста чи його близьких, їх ущемлення, обмеження, фізичний чи психічний примус до вчинення певних дій.

Як встановлено, обвинувачення в цій частині є неконкретним, не викладено всіх ознак складу злочину, не зазначено жодних форм посягання на права журналіста, їх ущемлення, обмеження та примусу до вчинення певних дій

Так, за ч. 2 вказаної статті може нести лише службова особа, про що жодним чином не зазначено.

Питання перекваліфікації на ч. 1 ст. 171 КК України ніким не ставиться. Крім того, відсутні будь-які докази та виклад дій ОСОБА_6 з приводу умисного перешкоджання саме законній діяльності журналістів.

При цьому висловлення незадоволення не є перешкодженням журналістській діяльності. Як слідує із обвинуваченням за даною статтею та ч.1 ст.182 КК України - в останнього виник злочинний умисел, направлений на незаконне збирання конфіденційної інформації про особу ОСОБА_8 , з метою подальшого його переслідування, як журналіста - інформація потерпілим вже була поширена у статті і тому ОСОБА_6 тільки намагався встановити субєктів, до яких предявити позов та причини ініціювання такої статті проти нього, про що Він ствердив в судовому засіданні, і що підтвердили свідки ОСОБА_17 і ОСОБА_18 . При цьому жодних погроз розправою не було.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ствердив , що Він вважає, що через критику ОСОБА_6 , останній намагався дізнатися його персональні дані.

З протоколу огляду предметів, а саме відеозапису з камери, на якому наявна інформація спілкування, що підтверджують факт перебування в приміщенні ОСОБА_8 вбачається, що в кабінеті відбувається вільна розмова між ОСОБА_6 і ОСОБА_8 , тон розмови спокійний. Ніхто не висловлюється нецензурними словами. ОСОБА_8 вільно розмовляє по телефону, при цьому без жодних заперечень з боку ОСОБА_6 задзвонив на лінію 102. ОСОБА_6 звертається до ОСОБА_8 . Вказаним протоколом та наведеними вище доказами спростовується твердження обвинувачення про погрози ОСОБА_6 в адресу потерпілого.

Виходячи із вищенаведеного, судом прийнято вірне рішення в частині виправдання за ч.2 ст.171 КК України.

Таким чином, всі докази, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі грунтуються виключно на здогадках, а тому не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, їм дана вірна юридична оцінка судом. Тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А.
Апеляційну скаргу прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду від 13 січня 2016 року відносно ОСОБА_6 , яким визнано невинуватим та виправдано через відсутність в його діях складів злочинів, передбачених ч.1 ст. 146, ч. 2 ст. 171, ч. 1 ст. 182 КК України без змін.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи
З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2