Справа № 183/4104/16
№ 1-кп/183/764/16
В И Р О К
іменем України
31 серпня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

в присутності обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000796, відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Верхньодніпровськ Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в:
31 липня 2014 року наказом № 157 (по особовому складу) командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу частини, та призначено на посаду старшого кухаря їдальні взводу матеріального забезпечення військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .

Старший солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, 11,16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, Конституції України, військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати свій службовий обов`язок, бути взірцем виконання службового обов`язку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, а у відповідності до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» від 20.01.2015 року, в Україні діє особливий період.

01 жовтня 2015 року старший солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , самовільно залишив військову частину, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, не приймаючи мір для повернення до військової частини.

26 грудня 2015 року старший солдат ОСОБА_5 самостійно прибув до вій1ськової частини польова пошта НОМЕР_1 та заявив про себе.

02 грудня 2015 року старший солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , повторно самовільно залишив військову частину, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, не приймаючи мір для повернення до військової частини.

03 червня 2016 року старший солдат ОСОБА_5 був доставлений до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

Обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України визнав, обставини вчинення ним кримінального правопорушення не оспорювалися, надав показання про те, що 31 липня 2014 року він дійсно був мобілізований, зарахований до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 , виконував свої службові обов`язки на посаді старшого кухаря. Свої службові обов`язки протягом строку, на який було оголошено мобілізацію, виконував в тому числі в зоні проведення антитерористичної операції. Прибувши 01 жовтня 2015 року з зони проведення антитерористичної операції, його ознайомили з наказом про його демобілізацію, в зв`язку з чим він почав процедуру, необхідну для виключення його зі списків особового складу частини, однак через хворобу матері, не отримавши всіх необхідних підписів в обхідному листі, дійсно самовільно залишив розташування військової частини та перебував в АДРЕСА_1 . Прибувши 26 листопада 2015 року до військової частини, він знову не зміг вчинити всі дії необхідні для виключення його зі списків з особового складу частини, в зв`язку з чим 12 грудня 2015 року повторно залишив самовільно військову частину. Лише після виклику у військову прокуратуру Дніпропетровського гарнізону йому стало відомо про наявність порушеного кримінального провадження. У скоєному обвинувачений кається.

В судовому засіданні учасники судового розгляду не оспорювали обставини, при яких скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає не доцільним досліджувати докази щодо тих обставин, які не оспорюються сторонами.

У відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч.3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 є встановленою, його дії належить кваліфікувати за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

Слід звернути увагу, що на момент самовільного залишення військової частини станом на 01.10.2015 року, у відповідності до наказу командира військової частини, ОСОБА_5 був звільнений в запас з військової служби, однак не виключений зі списків військової частини, тому в розумінні Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Статуту Збройних Сил України, вважався військовослужбовцем, тому являвся суб`єктом злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України.

При призначенні покарання ОСОБА_5 суд, у відповідності до ст.65 КК України враховує, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, тяжкість якого обумовлена наявністю на території України особливого періоду.

Також суд враховує особу обвинуваченого, який раніше не був судимим, приймав участь в зоні проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, в зв`язку з чим отримав статус учасника бойових дій, останній має стійкі соціальні зв`язки, позитивно характеризується за місцем служби.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання, визнаються щире каяття обвинуваченого, в`янення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин. До таких обставин суд відносить тяжку хворобу матері, внаслідок якої остання померла в період самовільного залишення військовослужбовцем військової частини.

У відповідності до ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, позбавлення волі обвинуваченого на певний термін буде достатнім для його виправлення, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.4 ст. 407 КК України.

Між тим, з урахуванням характеру скоєного злочину та його наслідків, з урахуванням обставин, при яких військовослужбовець, будучи звільненим в запас та не виключеним зі списків особового складу частини, самовільно залишив військову частину, з урахуванням особи винного, його ставлення до скоєного та реального усвідомлення про наслідки скоєного кримінального правопорушення, суд дійшов до переконання, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання у виді позбавленні волі, ОСОБА_5 , у відповідності до вимог ст. 75 КК України, може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_5 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи.

Копію вироку вручити обвинуваченому негайно.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Суддя ОСОБА_1