Номер провадження: 11-сс/785/441/16
Номер справи місцевого суду: 522/4734/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.04.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6 ,

представників апелянта: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

в присутності слідчого - ОСОБА_9 ,

розглянувши апеляційну скаргу в інтересах ДУ «Інститут стоматології НАМН України» - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеса від 29 березня 2016 року, якою у рамках кримінального провадження №0000727 від 21.10.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, поновлено пропущений процесуальний строк на внесення клопотання про накладення арешту та задоволено клопотання старшого слідчого управління прокуратури області ОСОБА_9 про накладення арешту на майно, яке вилучене у ході проведення обшуку 02.02.2016 року за адресою: АДРЕСА_1 ,-

встановив:
Оскарженою ухвалою, у рамках кримінального провадження №0000727 від 21.10.2015 року, відкритого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, було поновлено пропущений процесуальний строк на внесення клопотання про накладення арешту та задоволено клопотання старшого слідчого управління прокуратури області ОСОБА_9 про накладення арешту на майно, яке вилучене у ході проведення обшуку 02.02.2016 року за адресою: м. Одеса, вул. Рішельєвська, буд. № 11, перелік яких наведений у резолютивній частині ухвали.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання слідчого, слідчий суддя прийшов до висновку про необхідність поновлення строку на внесення клопотання, оскільки наявні процесуальні моменти свідчать що він пропущений з поважних причин. Крім того вважав за необхідне накласти арешт на вилучене вході проведення 02.02.2016 року обшуку в службових приміщеннях Інституту стоматології НАМН України речі та документи, оскільки зазначене в клопотанні майно є документами, які містять інформацію про рух грошових коштів між клініками та університетом, і можуть бути використані для проведення судово-економічних експертиз, що є процесуальними джерелами доказів.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 в інтересах ДУ «Інститут стоматології НАМН України» подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді, в частині накладення арешту на майно, яке вилучено у ході проведення обшуку 02.02.2016 року у службових приміщеннях ДУ «Інститут стоматології НАМН України», розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Рішельєвська, буд. 11 - скасувати та прийняти нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна у рамках кримінального провадження №0000727 від 21.10.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України - відмовити.

На підтвердження доводів апеляції адвокат посилається на те, що ДУ «Інститут стоматології НАМН України» жодним чином не пов`язаний з Одеським національним медичним університетом, не є його складовою частиною, а тому немає жодних правових підстав для арешту майна установи у зв`язку з досудовим розслідуванням кримінального провадження стосовно посадових осіб Одеського національного медичного університету.

Також адвокат зазначила, що службовим особам ДУ «Інститут стоматології НАМН України» не оголошено про підозру, а слідчий суддя при накладенні арешту на майно, не врахував наслідки такої дії та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, оскільки накладення арешту на таку кількість документів зупинило роботу державної установи.

Крім того, адвокат послалася на те, що слідчий звернувся з клопотанням з порушенням строку, передбаченого ст.171 КПК України, що зазначено в попередньому рішенні апеляційного суду, але слідчий суддя безпідставно поновив пропущений строк на звернення з клопотанням, при тому, що ні слідчий, ні прокурор з клопотанням про поновлення строку не звертались.

Заслухавши суддю-доповідача; представників апелянта - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтримали доводи апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти її задоволення; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, з урахуванням положень ст. ст. 2, 7 КПК України, якими визначені завдання кримінального судочинства, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, законність, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Приписами ч.1 ст.117 КПК України визначено, що пропущений із поважних причин строк може бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

18.03.2016 року слідчий звернувся з клопотанням до слідчого судді Приморського районного суду м. Одеса в рамках кримінального провадження №0000727 від 21.10.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, про накладення арешту на майно, яке вилучене у ході проведення обшуку 02.02.2016 року за адресою: м. Одеса, вул. Рішельєвська, буд. № 11, а також просив поновити пропущений строк на внесення такого клопотання.

Як вбачається із матеріалів справи, клопотання слідчим було направлено до суду 18.03.2016 року, тобто після сплину строку - сімдесят двох годин, визначеного ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.02.2016 року, відповідно до вимог ч.3 ст.172 КПК України.

Разом з тим, в цьому клопотання слідчий не обґрунтував поважність причину пропуску строку звернення, обмежившись формальною фразою.

В ухвалі слідчого судді Приморського районного суду м. Одеса від 29 березня 2016 року також не наведено жодного обґрунтування щодо прийняття ним рішення про поновлення строку, слідчий суддя обмежився лише загальною фразою про те, що зазначений строк має бути поновлений з урахуванням процесуальних моментів.

В судовому засіданні апеляційного суду, а ні прокурор, а ні слідчий не довели суду поважність причин пропуску строку на повторне звернення слідчого з клопотанням про накладення арешту до місцевого суду.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що строк на звернення з клопотанням слідчим суддею було поновлено безпідставно.

Апеляційний суд не погоджується також з висновком слідчого судді про необхідність накладення арешту на зазначене у клопотанні майно, з наступних підстав

Так, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Саттею 170 КПК України визначено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, знищення, перетворення, відчуження.

Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Треті особи, майно яких може біти арештовано, - особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу від ринкової вартості, або знали чи повинні були знати, що мета такої передачі отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації. Такі відомості повинні бути встановленні в судовому порядку на підставі достатніх доказів.

Підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Арешт також може бути застосовано до майна третіх осіб з урахуванням частини другої цієї статті.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у випадках, якщо існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, відчуження майна.

Згідно з вимогами п. 4 ч. 2 ст. 167 КПК України тимчасово вилученим майном може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є підстави вважати, що вони набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, доходи від них, або на які було спрямоване кримінальне правопорушення.

Разом з тим, відповідно до приписів ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В порушення вказаних вимог законодавства, в клопотанні слідчого та ухвалі слідчого судді не вказано на яких доказах грунтуються доводи клопотання слідчого про те, що вилучені речі відповідають критеріям, передбаченим ч. 1 ст. 98 та 167 КПК України.

Також і в клопотанні, і в ухвалі слідчого судді не вказано, яким чином стосуються кримінального провадження з правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 368 КК України відносно службових осіб «Одеського національного медичного університету», документи та речі, вилученні під час обшуку в службових приміщеннях іншої юридичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.02.2016 року була скасована ухвала слідчого судді Приморського районного суду від 12.02.2015 року, якою було накладено арешт на вилучене у ході проведення обшуку 02.02.2016 року у службових приміщеннях ДУ «Інститут стоматології НАМН України», розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Рішельєвська, буд. 11 майно, та клопотання повернуто прокурору для усунення недоліків протягом сімдесяти двох годин з моменту його отримання. Вказана ухвала апеляційного суду, як свідчать матеріали справи слідчим не виконана.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що в матеріалах взагалі відсутні будь-які докази, які вказують на причетність службових осіб ДУ «Інститут стоматології НАМН України», в тому числі директора інституту стоматології ОСОБА_10 , на вчинення дій, направлених на отримання чи передачу неправомірної вигоди службовим особам Одеського Національного медичного університету.

Також відсутні докази про вчинення відповідними особами протиправних дій за зазначеною адресою, а саме за місцезнаходженням ДУ «Інституту стоматології НАМН України, за адресою: м. Одеса, вул. Рішельєвська, буд. 11, а при цьому зазначено, що до вчинення протиправних дій у даному кримінальному проваджені мають відділення «Благодійного фонду», які розташовані у м. Одеса за адресами: вул. Мечникова 32, Мечникова 2, та Тіниста 8.

З наданих представниками апелянта відомостей з Єдиного державного реєстру вбачається, що місцезнаходженням Одеського медичного державного університету (ОНМЕДУ) є провулок Валіховський, будинок 2 в м. Одеса. Крім того матеріали справи не містять будь яких даних про те, що ДУ «Інститут стоматології НАМН України» є структурним підприємством або філією Одеського національного медичного університету.

В судовому засіданні прокурор не міг спростувати доводи представників апелянта щодо неналежності інституту як структурного підрозділу до Одеського медичного державного університету та не надав доказів на підтвердження причетності службових осіб ДУ «Інститут стоматології НАМН України» до досліджуваних слідством фактів у рамках кримінального провадження та не надав жодних доказів на підтвердження цих обставин.

Як було встановлено під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, службові особи ДУ «Інституту стоматології НАМН України» не є підозрюваними, або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільне небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. На час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, по зазначеному кримінальному провадженню підозра будь-якій особі не пред`являлася.

На зазначені обставини також було звернуто увагу у рішенні апеляційного суду Одеської області від 29.02.2016 року, однак слідчим та прокурором фактично зазначені недоліки клопотання усунуті не були, оскільки до нього не було долучено документів на підтвердження обґрунтування накладення арешту.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

При прийнятті рішення за результатами розгляду клопотання, слідчий суддя на зазначені обставини уваги не звернув та фактично не маючи у наявності даних про підтвердження причетності службових осіб ДУ «Інститут стоматології НАМН України» до розслідуваного у рамках кримінального провадження правопорушення, без належних та достатніх даних постановив рішення, яке не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить вимогам закону.

З огляду на зазначене, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з прийняттям нової ухвали, у відповідності до вимог ч.1 ст.173 КПК України, про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно, оскільки у клопотанні не міститься обставин, які обґрунтовують підстави та необхідність накладення арешту на майно.

Крім того, з журналу судового засідання вбачається, що слідчий суддя при розгляді клопотання взагалі не досліджував матеріалів, а обмежився тільки дослідженням клопотання.(а.с. 81), що є неприпустимим і тягне за собою скасування ухвали слідчого судді.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги про недотримання вимог кримінального процесуального закону при розгляді клопотання про арешт майна знайшли своє підтвердження, в зв`язку з чим, у відповідності до вимог ст. 407 ч. 3 КПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого, оскільки відсутні правові підстави, передбачені вимогами кримінального процесуального закону для задоволення клопотання про арешт цього майна.

Керуючись ст.ст. 117, 167-173, 376, 405, 407, 409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд Одеської області,

постановив:
Апеляційну скаргу в інтересах ДУ «Інститут стоматології НАМН України» - адвоката ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеса від 29.03.2016 року, якою у рамках кримінального провадження №0000727 від 21.10.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України поновлено пропущений процесуальний строк на внесення клопотання про накладення арешту та задоволено клопотання старшого слідчого управління прокуратури області ОСОБА_9 про накладення арешту на майно, яке вилучене у ході проведення обшуку 02.02.2016 року у службових приміщеннях ДУ «Інститут стоматології НАМН України», розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Рішельєвська, буд. №11 - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання старшого слідчого управління прокуратури області ОСОБА_9 про поновлення строку на внесення клопотання про накладення арешту на тимчасове вилучене майно у рамках кримінального провадження №0000727 від 21.10.2015 року та у задоволенні клопотання про накладення арешту на вилучене у ході проведення обшуку 02.02.2016 року у службових приміщеннях ДУ «Інституту стоматології НАМН України», розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Рішельєвська, буд. №11 речі та майно - відмовити.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4