Справа № 183/1144/16
№ 1-кп/183/434/16
В И Р О К
іменем України
25 травня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

в присутності обвинуваченого ОСОБА_4 ,

провівши в залі Новомосковського міськрайонного суду судовий розгляд у кримінальному провадженні відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Новомосковська Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, неодруженого, раніше не судимого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України,-

в с т а н о в и в:
28 жовтня 2013 року наказом № 65-к (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду гранатометника 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону.

Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст.ст. 9,11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.

02 березня 2015 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, не приймаючи мір до повернення до військової частини НОМЕР_1 .

03 лютого 2015 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч.3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць.

Обвинувачений в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України визнав у повному обсязі та показав, що в жовтні 2013 року був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , з ним було укладено контракт строком на 3 роки. Проходячи військову службу він був направлений в зону проведення антитерористичної операції на території Луганської області, а в червні 2014 року потрапив в полон. Після звільнення з полону він проходив певний курс лікування, йому була надана відпустка за висновками військово-лікарської комісії. Повернувшись до військової частини він продовжив виконувати свій військовий обов`язок, однак в березні 2015 року, через можливе чергове відрядження в зону проведення антитерористичної операції, дійсно самовільно залишив розташування військової частини без поважних причин та перебував вдома. 03 лютого 2016 року за викликом з`явився до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону, на даний час продовжує військову службу, у скоєному кається, готовий підлягати кримінальній відповідальності.

В судовому засіданні учасники судового розгляду не оспорювали обставини, при яких скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає не доцільним досліджувати докази, які не оспорюються сторонами.

У відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч.3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 є встановленою, його дії належить кваліфікувати за ч.3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць.

При призначенні покарання ОСОБА_4 , суд, у відповідності до ст.65 КК України враховує, що обвинувачений вчинив злочин середньої тяжкості, раніше не був судимий, за місцем служби характеризується позитивно.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання визнаються щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину.

При цьому суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, в даній ситуації, ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини, бажанням виправити ситуацію та продовжувати військову службу, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.

Встановлені обставини, що пом`якшують покарання, характер скоєного злочину та його наслідки, особа винного, його ставлення до скоєного, в даному випадку, дозволяють суду застосувати ст.69 КК України, тому суд вважає за необхідне при призначенні ОСОБА_4 покарання перейти до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного у санкції ч.3 ст. 407 КК України, та з урахуванням ст. 58 КК України до обвинуваченого можливо застосувати покарання у виді службового обмеження.

З урахуванням вимог ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, саме такого покарання буде достатньо для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.3 ст. 407 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання з застосуванням ст.ст. 69, 58 КК України у виді 1 (одного) року службового обмеження з відрахуванням в дохід держави 10 (десяти) відсотків із суми грошового забезпечення.

Копію вироку вручити обвинуваченому негайно.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Суддя ОСОБА_1