У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання прокурора виправданого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001288, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, за касаційною скаргою заступника прокурора м. Києва на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він, маючи злочинний умисел, спрямований на незаконне поводження з бойовими припасами, у період приблизно з 22.00 год. 23 липня 2014 року по 07.30 год. 29 липня 2014 року зберігав без передбаченого законом дозволу за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_2 боєприпаси до нарізної вогнепальної зброї 1152 патрона калібру 9*18 мм та 9*19 мм, які знаходилися у 38 паперових коробках.
29 липня 2014 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 працівниками міліції було виявлено й вилучено зазначені боєприпаси.

За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні і виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК за недоведеності вчинення ним цього кримінального правопорушення.

Обґрунтовуючи свій висновок, місцевий суд послався на те, що: показання обвинуваченого про його непричетність до зберігання бойових припасів не були спростовані дослідженими в судовому засіданні доказами; свідок ОСОБА_7 послідовно стверджував, що ОСОБА_6 не знав про вміст пакунків; свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не були безпосередніми очевидцями виявлення пакунків із боєприпасами, а їх показання стосовно обставин їх виявлення та належності є показаннями з чужих слів; протокол обшуку житла є недопустимим доказом, оскільки він не відповідає вимогам ст. 104 КПК; так само недопустимим доказом є висновок експерта від 29 липня 2014 року № 578, оскільки він ґрунтується на доказах, отриманих у результаті проведення зазначеного обшуку. Врахувавши наведене, місцевий суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК, вчинене обвинуваченим ОСОБА_6 .

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2016 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Скаржник зазначає, що місцевий суд не дав належної оцінки всім доказам з точки зору їх допустимості, дав неправильну оцінку таким доказам, як показання свідків, протокол обшуку житла та висновок експерта, не взяв до уваги показань обвинуваченого в частині того, що він викинув пакунки з вікна, а також показання свідка ОСОБА_7 , внаслідок чого не застосував закону, який підлягає застосуванню, й ухвалив необґрунтоване рішення про виправдання обвинуваченого. Прокурор також указує на те, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК і є необґрунтованою.
На касаційну скаргу надійшли заперечення від ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_10 , в яких вони просять залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення, а судові рішення без зміни.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який не підтримав скаргу, думку виправданого, котрий заперечував проти задоволення скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Обов`язок з доведення вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим покладається на сторону обвинувачення. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

В результаті вивчення матеріалів кримінального провадження встановлено, що місцевий суд у повному обсязі дослідив усі докази у справі, дав їм відповідну юридичну оцінку з точки зору їх належності, допустимості та достатності і дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні.

Так, суд зазначив, що показання обвинуваченого про його непричетність до зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу не були спростовані в судовому засіданні. Твердження ОСОБА_6 про те, що він не знав про вміст пакетів, які залишив у нього на тимчасове зберігання знайомий ОСОБА_7 , знайшли своє підтвердження у показаннях останнього, який стверджував, що не повідомляв ОСОБА_6 про те, що саме знаходиться у пакетах. Сторона обвинувачення не надала доказів на підтвердження того, що обвинувачений знав про те, що у нього зберігаються бойові припаси.

У касаційній скарзі на підтвердження своїх висновків про обізнаність ОСОБА_6 щодо вмісту пакетів прокурор посилається на поведінку обвинуваченого, який, почувши, що до нього прийшли працівники міліції з обшуком, викинув пакети у вікно. Місцевий суд при дослідженні такої поведінки обвинуваченого установив, що причиною цих дій були судові процеси з приводу заповіту його батька, погрози та переслідування, внаслідок яких ОСОБА_6 перебував у збудженому стані і в той момент подумав, що ОСОБА_7 навмисно залишив у нього заборонені речі для того, щоб його підставити. Прокурор не спростував твердження обвинуваченого про те, що він до появи працівників міліції не здогадувався про те, що вміст пакетів міг бути забороненим, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що період часу, який минув між усвідомленням можливої незаконності вмісту пакетів та викиданням їх у вікно обчислювався хвилинами, а отже, дії обвинуваченого не можна розцінювати як такі, що направлені на зберігання бойових припасів. З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Що ж стосується твердження прокурора про безпідставність визнання місцевим судом недопустимими таких доказів, як показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , протоколу обшуку житла та висновку експерта, то вони не ґрунтуються на законі. Положеннями ч. 3 ст. 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто в незаконний спосіб та із порушенням установлених законом порядку, засобів і джерел отримання фактичних даних.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_11 були понятими при проведенні обшуку в квартирі обвинуваченого. Про обставини виявлення пакетів із боєприпасами та про те, що їх викинув із вікна ОСОБА_6 , свідкам стало відомо зі слів працівників міліції, очевидцями цих подій вони не були. Оскільки свідки не сприймали цих подій особисто, як цього вимагає ч. 5 ст. 95 КПК, а їх показання в цій частині не підтверджуються іншими доказами, то місцевий суд на підставі ч. 6 ст. 97 КПК обґрунтовано визнав ці показання недопустимими доказами.

Що ж стосується протоколу обшуку житла ОСОБА_6 від 29 липня 2014 року, то він за своїм змістом не відповідає вимогам ст. 104 КПК, оскільки: в ньому не вказано місця, де були виявлені пакети, в якому стані перебували вилучені предмети, не зазначено про їх ідентифікуючі ознаки та про фіксування цієї процесуальної дії; не вказано, чи упаковувалися пакети після їх розкриття й огляду вмісту; не зазначено способу упаковки. Враховуючи невідповідність зазначеного протоколу вимогам кримінального процесуального закону, місцевий суд обґрунтовано визнав його недопустимим доказом. При цьому доводи прокурора про те, що обшук проводився на підставі ухвали слідчого судді за участю понятих, які своїми підписами засвідчили проведення цієї слідчої дії, свідчать лише про законність підстав для проведення обшуку, а не про допустимість отриманих у результаті його проведення доказів, оскільки останні були отримані та оформлені з порушенням вимог процесуального закону.

Крім того, відмову обвинуваченого від підписання протоколу обшуку всупереч вимогам ч. 6 ст. 104 КПК не було засвідчено підписами понятих.

Враховуючи те, що для проведення балістичної експертизи були направлені речові докази бойові припаси, вилучені під час проведення обшуку квартири ОСОБА_6 відповідно до протоколу, визнаного недопустимим доказом, з порушенням вимог закону та без зазначення способу їх упакування, місцевий суд обґрунтовано визнав висновок експертизи від 29 липня 2014 року № 578 недопустимим доказом.

Давши належну оцінку усім доказам в їх сукупності, враховуючи відсутність інших належних та допустимих доказів, місцевий суд постановив у справі виправдувальний вирок, вмотивувавши своє рішення.

Об`єктивність оцінки наведених у вироку доказів перевірив апеляційний суд, визнав її обґрунтованою та постановив ухвалу, в якій відповідно до вимог ст. 419 КПК навів докладні мотиви прийнятого рішення, з якими у свою чергу погоджується і суд касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 433 436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2016 року щодо ОСОБА_6 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3