АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарів
судового засідання - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу прокурора у провадженні на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06.04.2015 року щодо ОСОБА_10 , у кримінальному провадженні №0010905,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора - ОСОБА_11 ,
обвинуваченого - ОСОБА_10 ,
захисника - ОСОБА_12 ,
потерпілого - ОСОБА_13 ,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком
ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , без визначеного місця проживання, раніше судимого: 05.07.2010 року за ч.1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу 1700 грн.; 07.12.2011 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, 71 КК України на 1 рік 8 місяців обмеження волі та штрафу 1700 грн., який виконувати самостійно; 13.02.2013 року за ч. 2 ст. 185 КК України на 4 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки.

Виправдано за ч. 2 ст. 186 КК України в зв`язку з недоведеністю, що ним вчинено це кримінальне правоопрушення.
По справі вирішено питання щодо речових доказів.

В обґрунтування прийнятого рішення суддя крім іншого, зазначив, що дослідженні обставини кримінального провадження та оцінка кожного наданого доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, та сукупністю наданих стороною обвинувачення з точки зору достатності і взаємозв`язку, їх не може бути покладено в основу обвинувачення, оскільки частина з них здобута з порушенням норм процесуального законодавства, а інші, як самі по собі, так і в сукупності, прямо чи опосередковано не підтверджують причетність ОСОБА_10 до діяння, яке йому інкримінується.

Не погоджуюсь з прийнятим рішенням прокурор у провадженні подав апеляційну скаргу, в якій вважаючи вирок суду незаконним, в зв`язку з невідповідністю його висновків фактичним обставинам справи та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду, просить його скасувати, провести у кримінальному провадженні повне судове слідство та перевірити усі зібрані докази, як з сторони обвинувачення, так зі сторони захисту, постановити новий обвинувальний вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків остаточно призначити 5 років позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційної скарги, прокурор зазначає, що в матеріалах кримінального провадження містяться належні і допустимі докази, які вказують на причетність ОСОБА_10 до вчиненого злочину. Проте, судом необґрунтовано визнано недопустимим доказом протокол огляду місця події від 08.10.2014 року, оскільки не зазначено в чому саме полягає його неналежність та яким чином вказаний доказ неналежно здобутий.
Крім цього, зазначає, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання про допит свідка ОСОБА_14 з приводу обставин вчиненого ОСОБА_10 злочину, оскільки цей свідок добровільно надала мобільний телефон потерпілого ОСОБА_13 , пояснюючи, що цей телефон їй віддав знайомий ОСОБА_15 , який в свою чергу повідомив, що він його відібрав у незнайомого їй чоловіка на ім`я ОСОБА_16 , що було зафіксовано в протоколі огляду місця події від 08.10.2014 року. Тому, ця інформація є конкретною та стосується факту вчиненого злочину та прямо вказує на особу, яка його вчинила, в зв`язку з чим посилання суду на те, що ця інформація є загальною, без повідомлення конкретних фактів є необґрунтованим.
Крім цього, вважає, що навіть за відсутності у свідка ОСОБА_14 документів, які б посвідчували її особу, не перешкоджало її допиту в судовому засіданні, оскільки її особу можливо встановити з довідки із бази «АРМОР», яка надана в судовому засіданні та містить фотокартку та вичерпну інформацію для встановлення її особи.
Водночас, зазначає, що висновок суду про те, що сторона обвинувачення не скористалася правом на зміну обвинувачення в суді, не відповідає дійсності, оскільки прокурором заявлялось таке клопотання, але вказані процесуальні документи не були погоджені з процесуальним керівником, що не було з`ясовано в судовому засіданні 03.04.2015 року та продовжено розгляд кримінального провадження у загальному порядку, що позбавило можливості прокурора змінити обвинувачення в суді. Крім цього, вказує, що суд не позбавлений можливості самостійно вирішити питання про зміну кваліфікації злочину при ухваленні вироку.
Прокурор, стверджує, що усі зібрані по справі докази отримані в порядку встановленому КПК України та вважає доведеною вину ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, в зв`язку з чим просить визнати його винним. При призначенні йому покарання врахувати дані про його особу, а також те, що ОСОБА_10 вчинив новий корисливий злочин під час іспитового строку, та за відсутності обставин, що пом`якшують покарання, йому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурору в провадженні, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти її задоволення, потерпілого, який також заперечував проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентними судом згідно з нормами матеріального права та дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, з наведенням мотивів та підстав його ухвалення.
За змістом п.1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Зазначені вимоги закону судом першої інстанції виконанні належним чином, оскільки виправдувальний вирок щодо ОСОБА_10 ухвалений компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог процесуального закону, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені наведеними у ньому доказами, що були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК України, а також з наведенням достатніх мотивів та підстав ухвалення даного вироку.
Як зазначено у вироку суду, стороною обвинувачення ОСОБА_10 обвинувачується у тому, що він 07.10.2014 року, приблизно о 17 год. 20 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в дворі будинку АДРЕСА_1 , застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, повторно відкрито викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_13 , а саме: мобільний телефон «Самсунг» вартістю 250 грн., завдавши потерпілому матеріальну шкоду, що відбулось за наступних обставин.
Так, ОСОБА_10 07.10.2014 року, приблизно о 15 год. 30 хв. знаходячись у дворі будинку АДРЕСА_1 зустрівся з наочно знайомими ОСОБА_14 , ОСОБА_17 та ОСОБА_13 , з якими став розпивати алкогольні напої. Під час розпиття алкогольних напоїв, ОСОБА_10 помітив у ОСОБА_13 мобільний телефон «Самсунг» білого кольору, яким вирішив відкрито заволодіти, тим самим про свої злочинні наміри ОСОБА_14 та ОСОБА_17 не повідомив.
З метою виконання злочинного умислу направленого на відкрите викрадення чужого майна, яке належить ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, приблизно о 17 год. 20 хв., застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, рукою стиснутою в кулак наніс удар в обличчя ОСОБА_13 , який від спричиненого удару втратив рівновагу та впав на землю. В подальшому ОСОБА_13 мав намір підвестися, проте ОСОБА_10 наніс йому ще декілька ударів кулаками по обличчю.
Після чого, ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, скористався тим, що ОСОБА_13 не має змоги чинити йому фізичний опір, реалізовуючи злочинний умисел направлений на заволодіння майном останнього з метою обернення на свою користь та особистого збагачення, повторно відкрито викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_13 , а саме: мобільний телефон «Самсунг GT-Е1200і», вартістю 250 грн., з сім-карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар», вартістю 10 грн., на рахунку якої було 66 грн., а також не представляючи для потерпілого матеріальні цінності речі: паспорт громадянина України, свідоцтво про народження та ідентифікаційний код платника податку на ім`я ОСОБА_13 , а всього майна на загальну суму 326 грн.
Згідно висновку експерта №2824 від 21.10.2014 року, під час проведення судово-медичної експертизи у ОСОБА_13 виявлені наступні тілесні ушкодження: синець на повіках лівого ока і на лівому скаті носа, садно на нижній повіці лівого ока, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Вказані дії ОСОБА_10 кваліфіковані стороною обвинувачення за ч.2 ст. 186 КК України як повторне, відкрите викрадення чужого майна, поєднане із насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я особи.

Як убачається з матеріалів судового провадження та технічних носіїв інформації, судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку були дослідженні надані стороною обвинувачення докази, зокрема:
- допитаний обвинувачений ОСОБА_18 , який категорично заперечував свою причетність до заволодіння мобільним телефоном ОСОБА_13 та його паспортом, при цьому пояснив, що дійсно перебував, в час та місці зазначеному у обвинувальному акті, де розпивав спиртні напої з Спеціальним ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , у якої з незнайомим йому ОСОБА_13 відбулася розмова на підвищених тонах, при цьому він попереджав останнього щоб той заспокоївся. В подальшому, в зв`язку з не реагуванням ОСОБА_13 на його зауваження, він дійсно вдарив останнього долонею, а не кулаком, в обличчя, від чого ОСОБА_13 впав на землю, проте швидко підвівся та втік. Водночас, зазначив, що йому невідомо як мобільний телефон ОСОБА_13 опинився у ОСОБА_21 , та він не забирав у потерпілого мобільний телефон, не нишпорив у нього по кишенях та не казав ОСОБА_22 будь-що забирати у потерпілого;
- допитаний потерпілий ОСОБА_13 , який повідомив, що він дійсно перебував, в час та місці зазначеному у обвинувальному акті, де розпивав спиртні напої з раніше незнайомим чоловіком на ім`я ОСОБА_19 , обвинуваченим ОСОБА_10 , який приєднався пізніше, з жінкою та чоловіком. Хто спровокував конфлікт він не пам`ятає, оскільки перебував в стані алкогольного сп`яніння. При цьому, зазначив, що саме обвинувачений завдав йому удар ногою в голову, від якого він впав обличчям на землю і закрив руками голову, та в цей момент всі разом почали йому завдавати удари, яких було 5-6 в основному в голову та забрали з його кишень паспорт з ідентифікаційним кодом і мобільний телефон, однак стверджувати, що це був ОСОБА_10 він не може, оскільки не бачив хто саме перевіряв його кишені та забрав майно;
- дані, що містяться в протоколі огляду місця події від 07.10.2014 року з фото таблицею до нього, який проведений в період часу з 17 год. 50 хв. до 18 год. 30 хв., згідно з якими оглянуто ділянку місцевості навпроти буд.№46 на вул.Гоголівській в м.Києві, при цьому слідів боротьби на ділянці не виявлено;
- дані, що містяться у рапорті співробітників Шевченківського РУГУ МВС України в м.Києві, згідно з яких, 08.10.2014 року під час відпрацювання території по грабежу, вчиненого 07.10.2014 року на перехресті вул. Гоголівської Коцюбинського затримано схожого за прикметами на особу, що вчинила грабіж, - ОСОБА_10 , якого доставлено до Шевченківського РУГУ МВС України в м.Києві для подальшого розбору;
- дані, що містяться в повідомленні про злочин, згідно з якими, 07.10.2014 року охоронець посольства «Хорватії» ОСОБА_23 повідомив в телефонному режимі оператора за телефонним номером НОМЕР_1 , що до нього звернувся чоловік, якого побили троє наглядно знайомі та забрали паспорт та телефон «Самсунг»;
- дані, що містяться у протоколі пред`явлення особи для впізнання від 08.10.2014 року, згідно з якими, потерпілий ОСОБА_13 серед пред`явлених для впізнання осіб вказав на ОСОБА_10 , який в групі з іншими особами із застосуванням фізичного насильства, що виразились в нанесенні йому ударів ногами і руками, заволоділи його паспортом та мобільним телефоном;
- дані, що містяться в протоколі огляду місця події від 08.10.2014 року з фото таблицею до нього, згідно з якими, в службовому кабінеті №334 Шевченківського РУГУ МВС України в м.Києві по вул. Герцена №9 в м.Києві ОСОБА_14 добровільно надала мобільний телефон марки «Самсунг» в білому корпусі з сірою панеллю, при цьому пояснила, що даний телефон 07.10.2014 року в провулку Бехтерівському їй надав знайомий ОСОБА_10 , який вказав, що даний телефон був відібраний у незнайомого їй чоловіка, якого ОСОБА_24 ( ОСОБА_25 ) назвав ОСОБА_16 ;
- дані, що містяться у протоколі огляду речей від 11.08.2014 року, згідно з
якими оглянуто мобільний телефон марки «Самсунг» ;
- висновок судово-медичної експертизи № 2824 від 21.10.2014 року у потерпілого ОСОБА_13 виявлено тілесні ушкодження у виді синця на повіках лівого ока і на лівому скаті носа, садно на нижній повіці лівого ока, які по ступені тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Проаналізувавши показання потерпілого та зазначені письмові докази, суд дійшов висновку, що цими доказами підтверджено факт відкритого викрадення майна потерпілого із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, проте ці докази не підтверджують, що відкрите викрадення майна потерпілого вчинено саме ОСОБА_10 .
Зокрема, судом досліджено протокол пред`явлення особи для впізнання, зі змісту якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_13 серед пред`явлених ОСОБА_10 , який в групі з іншими особами із застосуванням фізичного насильства, що виразилося в ударах руками та ногами заволоділи його паспортом та мобільним телефоном.
Даючи оцінку цьому доказу, суд зазначив, що сам факт завдання обвинуваченим ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_13 одного удару в обличчя за відсутності інших беззаперечних доказів, не доводить винуватість ОСОБА_10 у відкритому викраденні майна потерпілого із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. При цьому суд врахував, що потерпілий ОСОБА_13 у своїх показаннях в судовому засіданні не вказував на обвинуваченого ОСОБА_10 , як на особу, яка під час нанесення тілесних ушкоджень з його кишень викрала паспорт та мобільний телефон.
Ці ж обставини ОСОБА_13 підтвердив в суді апеляційної інстанції, вказавши, що ОСОБА_10 наніс йому удар в обличчя від якого він впав на землю та закрив руками голову, в цей момент йому нанесли декілька ударів в основному в голову, під час нанесення ударів хтось витягнув з кишені паспорт та мобільний телефон, а можливо вони і самі випали з кишені, при цьому стверджувати, що мобільний телефон та паспорт забрав ОСОБА_10 він не може, претензій до обвинуваченого в нього немає.
Судом першої інстанції було також досліджено протокол огляду місця події від 08.10.2014 року згідно з яким в службовому кабінеті № 334 Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві на вул. Герцена № 9 ОСОБА_14 добровільно надала мобільний телефон марки «Самсунг» в білому корпусі із сірою панеллю та пояснила, що даний телефон 07 жовтня 2014 року в провулку Бехтерівському їй надав знайомий ОСОБА_15 , який вказав, що цей телефон був відібраний у незнайомого їй чоловіка, якого ОСОБА_24 назвав ОСОБА_16 .
При цьому суд першої інстанції врахувавши, що інформація про заволодіння майном потерпілого є загальною, без повідомлення конкретних фактів не зміг її перевірити шляхом допиту як свідка ОСОБА_14 , оскільки остання не надала будь яких документів про підтвердження її особи в зв`язку з їх відсутністю в неї взагалі.
З огляду на наведене, враховуючи, що в судовому засіданні не виявилося за можливе перевірити достовірність даних, що містяться в протоколі огляду місця події від 08.10.2014 року, в тому числі, зафіксовані слідчим показання нібито ОСОБА_14 , суд першої інстанції визнав фактичні відомості протоколу в цій частині недопустимими для встановлення винуватості ОСОБА_10 .
З огляду на викладене, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про недопустимість протоколу огляду місця події від 08.10.2014 року в частині фактичних відомостей, про отримання ОСОБА_14 від ОСОБА_10 мобільного телефону «Самсунг», який зі слів останнього він забрав у незнайомого їй ОСОБА_16 , як отриманих від невстановленої особи.
Крім цього судом апеляційної інстанції, в порядку ч.3 ст. 404 КПК України, було задоволено клопотання прокурора про допит свідка ОСОБА_14 , проте прокурором не було забезпечено її явку до суду апеляційної інстанції, в зв`язку з не встановленням місця її проживання, в зв`язку з чим прокурор відмовився від заявленого клопотання.
Згідно до положень ч.2 ст.17 КПК України ніхто незобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
ОСОБА_10 в судовому засіданні, як суду першої інстанції так і апеляційної інстанції, заперечував свою причетність до відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_13 , вказуючи, що наніс йому лише один удар рукою в обличчя, що об`єктивно підтверджується висновком судово-медичної експертизи, проте заперечував проти заволодіння його мобільним телефоном та паспортом.
Крім цього, як уже зазначалося потерпілий ОСОБА_13 в судах першої та апеляційної інстанцій стверджував лише проте, що ОСОБА_10 наніс йому удар рукою в обличчя, проте хто із присутніх, серед яких була і ОСОБА_14 , витягнув з його кишені мобільний телефон та паспорт він не бачив, при цьому при допиті в суді апеляційної інстанції не виключав можливості, що мобільний телефон, паспорт, свідоцтво про народження та ідентифікаційний номер могли випасти з кишені під час його побиття.
За відсутності інших доказів, які б підтверджували відкрите викрадення ОСОБА_10 майна потерпілого, при цьому оцінивши кожен з наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку судом зроблено висновок про те, що стороною обвинувачення не доведено, що дане кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_10 і колегія суддів з такими висновками суду погоджується.
Стверджуючи про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, прокурор обмежився лише вказівкою на те, що судом в порушення ст. 87 КПК України було визнано недопустимим доказом протокол огляду місця події від 08.10.2014 року, проте не навів переконливих доводів того, в який спосіб та яким чином це порушення вплинуло на вирішення питання про невинуватість ОСОБА_26 .
За таких обставин колегія суддів уважає, що судом першої інстанції при ухваленні вироку були дотримані вимоги кримінального процесуального закону, а тому відсутні підстави для його скасування, як про це вимагає в апеляційній скарзі прокурор.
Крім того, згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвали судового рішення, що оскаржується.
Разом з тим, в апеляційній скарзі прокурор, хоча і вказував на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, проте обґрунтованого клопотання, як це передбачено ч.3 ст.404 КПК України, про повторне дослідження доказів не заявляв, при цьому вказав на необхідність проведення повного судового слідства, що не передбачено положеннями кримінального процесуального закону. В ході апеляційного розгляду прокурором було заявлено клопотання про допит свідка ОСОБА_14 , проте, як уже зазначалося, в зв`язку з не встановленням її місця проживання прокурор відмовився від заявленого клопотання.
Таким чином, встановивши відсутність в матеріалах кримінального провадження достатніх доказів, які були предметом дослідження суду першої інстанції та об`єктивно і беззаперечно підтверджували винуватість ОСОБА_10 у вчинені інкримінованого йому злочину, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про виправдання обвинуваченого за ч.2 ст.186 КК України.
Що стосується доводів прокурора про ненадання йому судом першої інстанції можливості змінити обвинувачення, як то передбачено ч.1 ст. 341 КПК України, то вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Оскільки, як видно з журналу судового засідання судом двічі 18 та 27.03.2015 року оголошувалася перерва для надання прокурору часу для складення та погодження відповідних процесуальних документів про зміну обвинувачення в суді. Проте вказані документи суду подані не були і 03.04.2015 року при продовжені розгляду кримінального провадження прокурором з цього приводу жодних клопотань не заявлялося, в тому числі, після завершення судового розгляду та з`ясування питання в учасників судового провадження, чи бажають вони доповнити судовий розгляд і чим саме.
Крім цього в судових дебатах прокурор просив визнати ОСОБА_18 визнати винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.186 КК України, тобто за який йому і було пред`явлено обвинувачення, на чому також і наполягав прокурор в суді апеляційної інстанції, що ставить під сумнів реальність намірів прокурора змінити обвинувачення.
Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи апеляційної скарги про безпідставне визнання недопустимим протоколу огляду місця події від 08.10.2014 року, оскільки судом першої інстанції визнано недопустимими фактичні дані вказаного протоколу, де свідок ОСОБА_14 пояснила про те, що мобільний телефон їй передав ОСОБА_10 при цьому повідомив, що забрав його в незнайомого їй ОСОБА_16 . З таким рішенням погодилася і колегія суддів, оскільки згідно приписів п.5 ч.2 ст. 87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушення прав людини і основоположних свобод за порушення права на перехресний допит, тому враховуючи, що учасники судового розгляду були позбавлені можливості допитати ОСОБА_14 суд обґрунтовано визнав вказаний доказ недопустимим.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора у провадженні залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06.04.2015 року щодо ОСОБА_10 , у кримінальному провадженні №0010905 без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців.

СУДДІ:

___________________ _________________ ________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/6/2016 Категорія КК: ч.2 ст.186
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_27
Доповідач ОСОБА_1