АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
учасників судового провадження:
прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003002 від 22.04.2013 року, по обвинуваченню:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 08 лютого 2011 року Оболонським районним судом міста Києва за ч.1 ст.191 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі;

- 06 червня 2011 року Солом`янським районним судом міста Києва за ч.2 ст.190 КК України на 2 роки і 3 місяці позбавлення волі; звільнений 04.11.2011 р. від відбування покарання згідно ЗУ «Про амністію» від 08.07.2011 р.;

- 28 лютого 2012 року Печерським районним судом міста Києва за ч.2 ст.185 КК Українина 3 роки позбавлення волі; на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

- 19 червня 2012 року Шевченківським районним судом міста Києва за ч.2 ст. 185, ч.4 ст.70 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, з апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Подільського районного суду міста Києва від 01 квітня 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Подільського районного суду міста Києва від 01 квітня 2016 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 2 роки.
На підставі ст. 71 КК України остаточне покарання ОСОБА_9 за сукупністю вироків визначено шляхом приєднання до покарання за новим вироком невідбутої частини покарання за вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2012 року, у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк 2 роки.
Запобіжний захід ОСОБА_9 у вигляді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили залишено без змін.
По справі вирішено питання щодо процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у тому, що він 21 квітня 2013 року о 22 годині 05 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Део-Ланос», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в темну пору доби, та рухаючись по проїзній частині вулиці Білицької зі сторони вулиці Вишгородської в напрямку вулиці Північно-Сирецької в місті Києві,допустив порушення вимог п.п. 10.1, 12.2 Правил дорожнього руху України, під час руху не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, змінив напрямок свого руху праворуч, не переконавшись, що це буде безпечним, та виїхав за межі проїзної частини. При виникненні перешкоди для руху, чим для ОСОБА_9 при виїзді за межі проїзної частини була електроопора міського освітлення, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним автомобіля, а продовжив рух далі, і скоїв наїзд передньою частиною керованого ним автомобіля на четверту від вулиці Вишгородської електроопору міського освітлення.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_11 отримав закриту черепно-мозкову травму у вигляді забою головного мозку з формуванням геморагічних вогнищ в лівій середнє-лобно-базальній ямці, передній частині між дольової частини та прилягаючих ділянках медіальної кори лобних часток лінійного перелому потиличної луски справа біля середньої лінії, що розповсюджується на основу задньої черепної ямки, забійні рани в лобній ділянці голови справа, в потиличній ділянці. За ступенем тяжкості закрита черепно-мозкова травма відноситься до тяжких тілесних ушкоджень (за критерієм небезпеки для життя).
Суд встановив, що порушення водієм ОСОБА_9 вимог п.п. 10.1, 12.2 Правил дорожнього руху України знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Не погоджуючись із вироком суду, обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, порушенням норм процесуального закону та неправильним застосуванням кримінального закону.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на відсутність допустимих та належних доказів на підтвердження наявності в його діянні порушення вимог п.п.10.1, 12.2 ПДР України.
Зазначає, що суд першої інстанції, в порушення ст.374 КПК України, без належного мотивування змінив у вироку виклад фактичних обставин вчиненого злочину у порівнянні зі зміненим обвинувальним актом, чим допустив вихід за межі висунутого обвинувачення, що є істотним порушенням кримінального процесуального закону.
Також вважає, що суд необґрунтовано визнав, що він не вибрав безпечну швидкість руху автомобіля, та в його діях є порушення п.12.2 Правил дорожнього руху. При цьому суд не врахував, що згідно висновку експерта №30ат від 11.12.2015 року в діях ОСОБА_9 не вбачається порушень вимог п.12.2 ПДР, а обрана швидкість не впливала на зміну напрямку руху. Таким чином, висновки суду про порушення ним п.12.2 ПДР не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Суд першої інстанції не надав оцінку і розбіжностям між висновками експертів № 30ат від 11.12.2015 року та № 228ат від 26.06.2013 року, враховуючи, що вони здійсненні на підставі однакових вихідних даних, і не навів мотивів, з яких прийняв до уваги один доказ та відхилив інший.
Також вважає, що висновок суду про порушення ним вимог п.10.1 ПДР, суд також не відповідає фактичним обставинам справи та не підтверджується дослідженими судом доказами. Зазначає, що суд, визнавши доведеним те, що «він змінив напрямок свого руху праворуч, не переконавшись, що це буде безпечним», фактично вийшов за межі обвинувачення, висунутого згідно обвинувального акта.
Також посилається на те, що він вжив усі необхідні заходи для зменшення швидкості, проте після виїзду за межі проїзної частини не мав технічної можливості зупинити автомобіль, що підтверджується наявністю гальмівного шляху та узгоджується з висновком експерта № 30ат від 11.12.2015 року.
Вважає, що не спростованою залишилась його версія про те, що дорожньо-транспортна пригода сталась через втрату ним свідомості (запаморочення). Не спростовується це і поясненнями потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 , на які послався суд у вироку, оскільки, за їх твердженням, вони взагалі не дивилися на водія, а розмовляли один з одним.
Оскільки вважає, що сторона обвинувачення не надала суду належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження його винуватості у порушенні п.п.10.1, 12.2 ПДР України, в його діях відсутній склад злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.
За наслідками апеляційного розгляду просить вирок суду скасувати, а провадження закрити, у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та представника потерпілого, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення поданої апеляційної скарги та вважав вирок суду законним і обґрунтованим, повторно дослідивши за клопотанням учасників судового провадження докази, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження, підтверджуються наданими стороною обвинувачення доказами у їх сукупності, які перевірялися судом в ході судового слідства і обгрунтовано покладені в основу вироку, а саме:

- показаннями потерпілого ОСОБА_11 про те, що разом з ОСОБА_12 в якості пасажирів їхали в автомобілі «Део-Ланос», яким керував ОСОБА_9 .. Він перебував на передньому пасажирському сидінні, а ОСОБА_12 на задньому. Автомобіль рухався по проїжджій частині вулиці Білицькій в місті Києві зі швидкістю не більше 60 км. на год. Дорожня обстановка, видимість та погодні умови були нормальні. Водія під час руху вони не відволікали, спілкуючись між собою. Раптово він звернув увагу, що автомобіль, на якому вони їхали, став рухатися прямо в стовп електроопори, крикнув «стовб», «гальмуй», однак автомобіль продовжив рух. Далі відбулося зіткнення автомобіля з електроопором, в результаті чого він отримав тілесні ушкодження. Той момент, коли керований ОСОБА_9 автомобіль змінював напрямок руху він не бачив. Також не бачив він, що ОСОБА_9 втрачав свідомість. При цьому звертав увагу суду на те, що в момент, коли він кричав ОСОБА_9 про небезпеку, руки останнього тримали кермо. Окрім цього зазначає, що обвинувачений змінив свої показання, оскільки при допиті у суді першої інстанції у справі, що розглядалася під головуванням судді ОСОБА_13 , ОСОБА_9 не вказував про те, що він втрачав свідомість;

- показаннями свідка ОСОБА_12 про те, що він разом із ОСОБА_11 повертались із більярдного клубу на автомобілі таксі, за кермом якого був ОСОБА_9 . По дорозі розмовляли між собою. Рухався автомобіль зі швидкістю приблизно 50-60 км. на год. У процесі поїздки звернув увагу, що автомобіль рухається прямо в стовп електроопори. Той момент, коли керований ОСОБА_9 автомобіль змінював напрямок руху, він не бачив. Далі відбулося зіткнення автомобіля з опорою, і ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження. Не бачив, щоб водій автомобіля ОСОБА_9 втрачав свідомість. Одразу після ДТП він вийшов з пошкодженого автомобіля та бачив, як за кермом сидів ОСОБА_9 , який був при свідомості;

- протоколом огляду місця ДТП від 22 квітня 2013 року, схемою та фототаблицею до нього, які містять дані про факт зіткнення автомобіля «Део-Ланос», д.н.з. НОМЕР_1 , з електроопорою. Зіткнення відбулось передньою частино;
- даними висновку судово-медичної експертизи № 853/Е від 26 червня 2013 року, підтвердженими показаннями експерта ОСОБА_14 у судовому засіданні, згідно якого у потерпілого ОСОБА_11 виявлено: закрита черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку з формуванням геморагічних вогнищ в лівій середнє-лобно-базальній ямці, передній частині між дольової частини та прилягаючих ділянках медіальної кори лобних часток лінійного перелому потиличної луски справа біля середньої лінії, що розповсюджується на основу задньої черепної ямки, забійних ран в лобній ділянці голови справа, в потиличній ділянці. За ступенем тяжкості закрита черепно-мозкова травма відноситься до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя);

- даними висновку експерта №30 ат від 11.12.15, підтвердженими показаннями допитаного у судовому засіданні експерта ОСОБА_15 , про те, що причиною даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, є невідповідність дій водія автомобіля «Део-Ланос», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 вимогам пункту 10.1 ПДР України.

Оцінивши всі наведені вище докази, суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх допустимими, належними та достовірними доказами, які у своїй сукупності доводять висунуте ОСОБА_9 обвинувачення у порушенні пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, що спричинило заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, яке виразилось у тому, що він 21 квітня 2013 року о 22.05 год., керуючи технічно справним автомобілем «Део-Ланос», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по проїзній частині вулиці Білицької зі сторони вулиці Вишгородської в напрямку вулиці Північно-Сирецької в місті Києві,змінив напрямок свого руху праворуч, не переконавшись, що це буде безпечним, та виїхав за межі проїзної частини. При виникненні перешкоди для руху, чим для ОСОБА_9 при виїзді за межі проїзної частини стала електроопора міського освітлення, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним автомобіля, а продовжив рух далі і скоїв наїзд передньою частиною керованого ним автомобіля на четверту від вулиці Вишгородської електроопору міського освітлення.
Висновки суду про те, що порушення ОСОБА_9 п.10.1 ПДР знаходяться у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками відповідають правовому висновку Верховного Суду України щодо застосування норми права статті 286 КК України, викладеної в його постанові від 05.11.2015 року №5-218кс15, згідно якого під час розгляду кримінального провадження предметом дослідження має бути питання наявності чи відсутності обов`язкового елементу об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого статтею 286 КК, - причинного зв`язку між допущеними порушеннями правил безпеки дорожнього руху, якщо такі мали місце, та суспільно небезпечними наслідками (заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень).
Відповідно до вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, який інкримінувався ОСОБА_9 шляхом зміни прокурором обвинувачення в порядку ст.338 КПК України, водій перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Як вбачається із висновку експерта №30а від 11.12.2025 року, на який суд послався у вироку, зміна напрямку руху автомобіля під керуванням водія ОСОБА_9 могла статися виключно внаслідок відвороту рульового колеса праворуч з послідуючим виїздом за межі проїзної частини. Вимоги п.10.1 ПДР встановлюють такий порядок руху, при якому перед будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним. Тому такий порядок визначає наявність у водія ОСОБА_9 технічної можливості уникнути даної дорожньо-транспортної пригоди, шляхом виконання вимог п.10.1 ПДР.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано та на законних підставах кваліфікував дії ОСОБА_9 , які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, за ч.2 ст.286 КК України.

Суд обґрунтовано відкинув показання обвинуваченого, у яких він посилається на часткову втрату свідомості у момент зміни руху автомобіля та зіткнення, визнавши це намаганням уникнути кримінальної відповідальності, оскільки такі його твердження не підтверджуються жодними об`єктивними даними, в тому числі і показаннями потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 , які на час дорожньо-транспортної пригоди перебували у автомобілі.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений також не зміг пояснити причину зміни ним напрямку руху автомобіля, не виключаючи разом із тим і те, що він міг заснути за кермом.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він вживав усі необхідні заходи для зменшення швидкості, проте не мав технічної можливості зупинити автомобіль, що підтверджується наявністю гальмівного шляху, відображеного на схемі ДТП, не виключають його вину у порушені п.10.1 ПДР, оскільки такі дії він вчиняв вже після виїзду за межі проїзної частини дороги, коли потерпілий і свідок звернули його увагу на наявну перешкоду.

Не ґрунтуються на матеріалах провадження і твердження ОСОБА_9 про те, що суд, без належного мотивування, змінив у вироку виклад фактичних обставин вчиненого злочину у порівнянні зі зміненим обвинувальним актом, зазначивши про те, що він «змінив напрямок свого руху праворуч, не переконавшись, що це буде безпечним», чим фактично вийшов за межі висунутого обвинувачення, що є істотним порушенням кримінального процесуального закону.
Положеннями ст.337 КПК України визначено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, які висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Відповідно до обвинувального акта, зміненого прокурором в порядку ст.338 КПК України в ході судового розгляду, ОСОБА_9 висунуто обвинувачення у порушенні вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, згідно якого водій перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а саме те, що водій ОСОБА_9 змінив напрямок свого руху праворуч, виїхав за межі проїзної частини, де скоїв наїзд на перешкоду.

Викладаючи у вироку обвинувачення, визнане судом доведеним, суд першої інстанції зазначив, що водій ОСОБА_9 змінив напрямок свого руху праворуч, не переконавшись, що це буде безпечним, та виїхав за межі проїзної частини, де скоїв наїзд на перешкоду.
Аналіз доводів апеляційної скарги в цій частині жодним чином не свідчить, що суд першої інстанції вийшов за межі обвинувачення, яке висувалося ОСОБА_9 згідно обвинувального акта в частині порушення п.10.1 Правил дорожнього руху. При цьому, наявна відмінність у їх формулюванні не змінює сутність та обсяг обвинувачення, враховуючи, що ОСОБА_9 був належним чином повідомлений про те, у вчиненні якого злочину він обвинувачується, та конкретні пункти Правил дорожнього руху України, порушення яких утворює об`єктивну сторону ст.286 КК України, яка є банкетною.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2000, у справі «Маттоціа проти Італії", суд зазначив, що «...обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення, а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, суд першої інстанції діяв у відповідності до норм кримінального процесуального закону та не допустив вихід за межі обвинувачення, що могло б потягти за собою погіршення становища обвинуваченого. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що гарантоване право ОСОБА_9 на захист та право бути проінформованим про причину обвинувачення з боку суду не порушувалося.
Необґрунтованими є також твердження обвинуваченого про недопустимість, як доказу у справі, висновку експерта через недотримання порядку призначення експертизи та недотримання експертом при дослідженні обов`язкових методик.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок експерта № 30ат від 11.12.2015 року був складений за наслідком проведеного автотехнічного дослідження на підставі ухвали Подільського районного суду м. Києва від 12.11.2015 року, постановленої за наслідком розгляду клопотання прокурора.

Рішення про призначення експертного дослідження ухвалювалось судом у відповідності до положень ст.332 КПК України для з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та потребують спеціальних знань, з урахуванням того, що змінились вихідні дані, які враховувались у висновку попередньої авто технічної експертизи № 193/ат від 12.06.2013 року.

Твердження обвинуваченого про те, що при проведенні вказаного дослідження не було враховано момент виникнення небезпеки спростовуються показаннями допитаного в суді першої інстанції експерта ОСОБА_15 , який засвідчив, що у даному випадку така обставина не має значення для правильного вирішення поставлених питань.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для визнання недопустимим доказом висновку експерта № 30ат від 11.12.2015 року.

Не заслуговує на увагу твердження ОСОБА_9 про те, що суд не надав оцінку розбіжностям між висновками № 30ат від 11.12.2015 року та № 228ат від 26.06.2013 року, оскільки висновок експерта № 228ат судом при вирішенні питання про винуватість ОСОБА_9 не брався.

Разом із цим, як правильно зазначає у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_9 , стороною обвинувачення не надано та судом в оскаржуваному вироку не наведено докази, якими доводиться його винуватість у порушенні пункту 12.2 Правил дорожнього руху України.

За зміненим прокурором в порядку ст.338 КПК України обвинуваченням вбачається, що ОСОБА_9 інкримінувалося вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, який полягав у порушенні ним як п.10.1ПДР України, так і п.12.2 ПДР України.

Із дослідженого в суді апеляційної інстанції висновку автотехнічної експертизи № 30ат від 11.12.2015 року, який покладено судом в основу обвинувального вироку, що в даних дорожніх умовах, які мали місце на момент виникнення ДТП, в діях ОСОБА_9 , з технічної точки зору, невідповідностей вимогам пункту 12.2. ПДР України не вбачається.

Таким чином, у ході судового розгляду зібраними доказами не підтверджується наявність порушення ОСОБА_9 вимог п.12.2. ПДР України, які стали причиною настання суспільно-небезпечних наслідків дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.

З огляну на наведене колегія суддів виключає з обвинувачення, визнаного судом доведеним, формулювання про порушення ОСОБА_9 пункту 12.2 Правил дорожнього руху України, що є підставою для часткового задоволення

апеляційної скарги обвинуваченого та зміни вироку.
Призначаючи ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі, суд, діючи у відповідності до положень ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину, раніше неодноразово судимий, обставину, що пом`якшує покарання - добровільне відшкодування заподіяної шкоди; обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням того, що ОСОБА_9 вчинив злочин в період іспитового строку, встановленого йому за вироком Шевченківського районного суду міста Києві від 19.06.2012 року, остаточне покарання суд призначив за сукупністю вироків, призначивши покарання за даним вироком шляхом приєднання до покарання за новим вироком невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Колегія суддів, діючи у відповідності до положень ст.404 КК України, з урахуванням встановлених судом першої інстанції даних про особу винного, зменшення обсягу обвинувачення, вважає, що призначене ОСОБА_9 покарання, як за ч.2 ст.286 КК України, так і за сукупністю вироків, є надмірно суворим, а тому його пом`якшує.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Подільського районного суду міста Києва від 01 квітня 2016 року, ухвалений щодо ОСОБА_9 , змінити.
Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на порушення ОСОБА_9 п.12.2 Правил дорожнього руху України.
Зменшити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст.71 КК України остаточне покарання ОСОБА_9 за сукупністю вироків визначити шляхом приєднання до покарання за новим вироком невідбутої частини покарання за вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2012 року, у виді позбавлення волі на строк 4 роки і 7 місяців.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

_______________ ________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3