Справа №472/757/15-к 26.04.2016
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 квітня 2016 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000355 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 22 лютого 2016 року, яким обвинуваченого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. В.Косниця, Ямпівського району, Вінницької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

- визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.190 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

захисник ОСОБА_5 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити та призначити обвинуваченому покарання за ч. 3 ст. 185 КК України - 3 роки позбавлення волі; за ч. 2 ст. 185 КК України - 2 роки позбавлення волі; за ч. 2 ст. 190 КК України - 1 рік позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Також, просить ОСОБА_6 звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, застосувавши ст.75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. 2, 3, 4 ст. 76 КК України.

_________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/784/366/16 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_8

Категорія: ч.3 ст.185 КК України Доповідач апеляційної інстанції: ОСОБА_1
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.190 КК України та призначено покарання:

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 4 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 190 КК України у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді 4 років 3 місяців позбавлення волі.

Частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 та з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 стягнуто матеріальну шкоду в розмірі 1150 грн.

На підставі ст.100 КПК України, вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апелянта.
В апеляційній скарзі захисник вважає призначене обвинуваченому покарання занадто суворим та таким, що не відповідає ступеню тяжкості скоєних ним злочинів та даним про його особу.

Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги та не врахував в якості обставин, які пом`якшують покарання щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

Зазначає що обвинувачений свою провину визнав повністю, давав послідовні та правдиві показання, чим сприяв розкриттю злочину, просив вибачення у потерпілих, добровільно видав працівникам міліції викрадені мобільний телефон та дробину.

Посилаеться на те, що потерпіла ОСОБА_10 під час судових дебатів претензій до обвинуваченого не мала та вважала за можливе призначити йому покарання без ізоляції від суспільства.

Вважає, що при призначені покарання необхідно враховувати те, що обвинувачений має постійне місце проживання, за яким характеризується посередньо, хворіє на туберкульоз, у зв`язку з чим стоїть на спеціальному обліку, працює за наймом.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом першої інстанції встановлено, що 05.05.2015 року в нічний час, ОСОБА_6 , через паркан проник на територію домоволодіння ОСОБА_11 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , де через незачинені двері проник до гаражу, звідки таємно викрав алюмінієвий бідон ємкістю 40 літрів вартістю 400 гривень та алюмінієвий бідон ємкістю 25 літрів вартістю 360 гривень, які належали ОСОБА_11 .

Крім того, 06.05.2015 року в нічний час, ОСОБА_6 знову проник на вказану територію домоволодіння ОСОБА_11 , де в той же спосіб таємно викрав з гаражу алюмінієву діжку ємкістю 100 літрів вартістю 750 гривень, належну ОСОБА_11 .

Вказаними протиправними діями обвинувачений ОСОБА_6 спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальні збитки на загальну суму 1510 гривень.

25.11.2015 року ОСОБА_6 , діючи повторно, шляхом вільного доступу, проник на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , звідки таємно з подвір`я викрав металеву драбину, вартістю 405 гривень, належну потерпілому ОСОБА_12 , чим спричинив йому матеріальні збитки на суму 405 гривень.

09.01.2016 року у вечірній час, ОСОБА_6 запросив до своєї квартири, свою знайому ОСОБА_10 та перебуваючи в приміщені вказаної квартири за адресою: АДРЕСА_4 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, шляхом обману та зловживання довірою потерпілої, попросив у неї належний їй мобільний телефон марки «Nokia Х2-02» для здійснення телефонного дзвінка, на що ОСОБА_10 погодилась та надала йому свій мобільний телефон.

Отримавши доступ до вказаного майна, обвинувачений реалізуючи звій злочинний намір, під виглядом конфіденційності розмови, вийшов до іншої кімнати. Повернувшись через декілька хвилин, ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_10 , що належний їй мобільний телефон він з необережності упустив в унітаз та повернути його не може.

Таким чином довівши свій умисел на шахрайське заволодіння майном потерпілої ОСОБА_10 до кінця, залишив мобільний телефон собі, чим спричинив потерпілій матеріальні збитки на суму 385 гривень.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у інше приміщення, вчинене повторно; за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно; за ч.2 ст.190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, якій підтримав доводи апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про наявність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень за вказаними у вироку обставинами, підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами, яким надана належна правова оцінка.

Фактичні обставини справи та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.190 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому виходячи зі змісту ст.404 КПК України, дане питання не перевіряється.

Що стосується покарання, то воно призначено обвинуваченому ОСОБА_6 у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України.

Так, відповідно до ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року зі змінами та доповненнями, суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але із врахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, які щиро покаялися у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Зазначені вимоги судом першої інстанції було дотримано.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції врахував, тяжкість вчинених злочинів, які відносяться до категорії середньої тяжкості та тяжких, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках не перебуває.

Зважив суд і на відсутність обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Обставини, на які посилається захисник у апеляційній скарзі, були враховані судом, у зв`язку з чим ОСОБА_6 призначено покарання в межах, встановлених санкціями ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.190 КК України, та вірно застосовано принцип призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів, з врахуванням вимог ч.1 ст.70 КК України.

Враховуючи в сукупності всі обставини вчинення обвинуваченим злочинів, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, в тому числі за скоєння злочину проти власності та злочинів пов`язаних з незаконним оборотом наркотиків, вчинив нові злочини менш ніж через рік після звільнення від відбування покарання, під час розгляду вказаного кримінального провадження за обвинуваченням за ч.3 ст.185 КК України продовжував вчиняти інші злочини, характеризується посередньо, тому апеляційний суд не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Виходячи із принципів необхідності і достатності покарання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що призначене покарання в такому розмірі є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Рішення суду належним чином мотивоване, не суперечать вимогам кримінального закону і відповідає меті покарання.

Щодо доводів захисника про те, що суд повинен був врахувати в якості обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття, то апеляційний суд вважає їх безпідставними.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 року, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Однак, досліджені судом матеріали провадження не містять даних про таку поведінку обвинуваченого під час досудового слідства, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_6 не дивлячись на те, що стосовно нього розглядалося кримінальне провадження в суді за обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, він продовжував свої протиправні дії та вчиняв інші злочини, а саме викрав металеву драбину та шляхом шахрайських дій заволодів мобільним телефоном.

Не підлягає врахуванню в якості пом`якшуючої покарання обставини й добровільне відшкодування обвинуваченим завданого збитку.

Як вбачається з матеріалів провадження, обвинувачений видав викрадений мобільний телефон працівникам правоохоронних органів лише після того, як був викритий у його незаконному заволодінні у потерпілої ОСОБА_10

Потерпілому ОСОБА_12 викрадену металеву дробину також було повернуто працівниками правоохоронних органів.

Іншому потерпілому ОСОБА_11 завдані матеріальні збитки так і залишилися не відшкодованими.

З огляду на наведене, колегія суддів не вбачає добровільності в діях обвинуваченого ОСОБА_6 щодо відшкодування завданих збитків потерпілим.

Що стосується посилання апелянта на те, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, працює за наймом, просив вибачення у потерпілих, та думки потерпілої ОСОБА_10 щодо призначення йому покарання без ізоляції від суспільства, то зазначені обставини не є такими, які дають підстави для пом`якшення покарання.

Матеріали провадження також не містять даних, які б свідчили про неможливість відбування реального покарання ОСОБА_6 , у зв`язку з його захворюванням.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги захисника апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 532 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 22 лютого 2016 року стосовно ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, що перебуває під вартою в той же строк з дня вручення копії ухвали.

Головуючий

Судді: