16.03.2016
Справа № 494/1261/15-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2016 року м. Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченої - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області кримінальне провадження № 0000216 щодо обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Ізмаїл Одеської області, особа ромської національності, громадянка України, з неповною середньою освітою, не працює, урядових нагород не має, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає по АДРЕСА_2 , раніше засуджена:

24.04.2012 року Київським районним судом м. Одеси за частиною другою ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України 1 рік іспитового строку.

в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 185 та частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України зі змінами та доповненнями (далі КК України);

ВСТАНОВИВ:
17.05.2015 року близько 07:30 год. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом зі своїм двоюрідним братом ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 діючи умисно, з метою крадіжки чужого майна, знаходячись на вул. Енгельса в м. Березівка Одеської області на території ринку «Березівської райспоживспілки», вступила в попередню змову з ОСОБА_5 , діючи з метою збагачення, надала свою добровільну згоду на викрадення гаманців з грошовими коштами у громадян на ринку.

В той самий день приблизно о 08:00 год. ОСОБА_5 діючи умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_4 , яка спостерігала за навколишньою обстановкою, таємно викрав майно ОСОБА_6 , а саме: гаманець б/в, який не представляє цінності для потерпілої, в якому знаходилися кошти в сумі 520.00 грн. Викрадені грошові кошти ОСОБА_5 передав своїй співучасниці ОСОБА_4 у сумі 520.00 грн., а гаманець викинув. Продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_5 діючи умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_4 , яка спостерігала за навколишньою обстановкою, того ж дня приблизно о 08:30 год. діючи умисно за попередньою змовою з ОСОБА_4 , намагався викрасти гаманець з грошима ОСОБА_7 , яка помітила це та стала звати на допомогу. ОСОБА_5 усвідомлюючи, що потерпіла ОСОБА_7 розуміє протиправний характер вчинюваних ним дій і сприймає їх як злочинні, діючи умисно, відкрито викрав з її сумки шкіряний гаманець б/в, вартістю 70 дол. США, що в перерахунку згідно курсу НБУ станом на 17.05.2015 року становить 1439.90 грн., в якому знаходилось майно потерпілої: грошові кошти в сумі 68 дол. США що в перерахунку згідно курсу НБУ станом на 17.05.2015 року становить 1398.76 грн., 2167.00 грн., а також пластикові картки, які для потерпілої не представляють матеріальної цінності. ОСОБА_5 розпорядився викраденим майном на свій розсуд віддавши викрадене майно своїй співучасниці ОСОБА_4 у загальному розмірі 5005.66 грн., яка діючи згідно злочинного плану та розподіленим ролям з місця вчинення злочину втекла та розпорядилась викраденим майном на власний розсуд.

За сукупністю вчиненого ОСОБА_4 вчинила одне кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, та одне кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України.

На розгляд суду досудовим слідством внесено обвинувачення ОСОБА_4 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 185 КК України та у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 186 КК України.
Відповідно до положень частини третьої статті 349 Кримінально-процесуального кодексу України зі змінами та доповненнями (далі КПК України), з урахуванням того, що усі сторони просили суд про однаковий порядок дослідження доказів, що полягав у дослідженні пояснень обвинуваченої та письмових характеризуючих доказів, наданих суду та за відсутності заперечень сторін, з урахуванням розуміння сторін обставин справи, змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, роз`яснивши сторонам правові наслідки таких їх дій про те, що вони будуть позбавлені права оскаржити вирок в апеляційному порядку з підстав не встановлення обставин, доказів про які суду сторони не надали, суд задовольнив вказані клопотання і встановив порядок дослідження доказів, про який просили сторони.
В судовому засіданні 16.03.2016 року обвинувачена ОСОБА_4 визнала вину у вчиненні злочину передбаченого частиною другою статті 185 та частиною другою статті 186 КК України за обставин, вказаних в обвинувальному акті та надала суду пояснення про те яким чином нею були скоєні кримінальні правопорушення, що вона щиро розкаюється у вчинені злочину, активно сприяла розкриттю злочину та просила суд призначити їй покарання не пов`язане з позбавленням волі.
Відповідно до статті 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченої, яка згідно листа Березівської центральної районної лікарні від 24.02.2016 року перебуває на диспансерному обліку в протитуберкульозному кабінеті КЗ «Березівська ЦРЛ», та є інвалідом ІІ групи.
Згідно зі статтею12 КК України вчинений обвинуваченою злочин за частиною другою статті 185 КК України та частиною другою статті 186 КК України відноситься до тяжких злочинів.
Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" рішення суду має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
До обставин, що пом`якшують покарання підсудної ОСОБА_4 передбачених статті 66 КК України, суд відносить щире каяття.
До обставин, що обтяжують покарання підсудного ОСОБА_4 передбачених ст. 67 КК України суд відносить рецидив злочинів та вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 р. №7 у вироку суд обговорює питання призначення покарання. Так, державний обвинувач просив суд призначити обвинуваченій ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки та за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді чотирьох років та шести місяців позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки, поклавши на неї обов`язки, передбачені п.2-4 частини першої ст. 76 КК України. Обвинувачена ОСОБА_4 просила не позбавляти її волі та вказала, що дуже хворіє на туберкульоз та в подальшому її житті не буде вчиняти таких дій.
При цьому суд також враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Зазначене узгоджується із положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, якими передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Злочин вчинений обвинуваченою є дійсно суспільно небезпечним, оскільки посягає на право власності особи. Однак мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила злочин. Покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності та можливої швидкості.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Так, у п. 1 ст. 5 Конвенції зазначено: «Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом».
У справі «Гарькавий проти України» (рішення від 18.02.2010) Європейський суд з прав людини зазначив, «що, коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінна вимога полягає в тому, що умови, за яких має здійснюватися позбавлення свободи, мають бути чітко сформульовані в національному законі і що застосування самого цього закону має бути передбачуваним і відповідати в цьому відношенні нормі «законності», яку встановлює Конвенція».
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин, наданих суду відомостей щодо особи обвинуваченої, тяжкості вчинених нею злочинів, позицію державного обвинувача та самої обвинуваченої, суд доходить висновку, що виправлення обвинуваченої можливо без ізоляції її від суспільства, а тому ОСОБА_4 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення з застосуванням ст.ст.75,76 КК України, з випробуванням з встановленням іспитового строку та покладенням відповідно обов`язків, що на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, і захистом інтересів потерпілих.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 369, 374 КПК України, ч. 2 ст. 185 ,ч. 2 ст.186КК України ,суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 186 КК України призначивши покарання :
- за ч. 2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на два роки;
- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на чотири роки.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді чотирьох років та шести місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши їй іспитовий строк терміном на три роки, якщо вона протягом іспитового строку не вчинить нового злочину.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 : не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; та періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Одеської області через Березівський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, а в разі подачі апеляції - з моменту винесення рішення апеляційним судом.
Копію вироку негайно вручити учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1