Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
засудженогоОСОБА_5 ,
захисникаОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 000048 за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2015 року,

у с т а н о в и в:

За вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 2015 року засуджено:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в тому АДРЕСА_2 ,

за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки із покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 : на користь Івано-Франківської обласної клінічної лікарні у рахунок відшкодування витрат на лікування ОСОБА_8 1327,27 грн; на користь Рогатинської центральної районної лікарні у рахунок відшкодування витрат на лікування ОСОБА_8 791,93 грн; на користь потерпілого ОСОБА_8 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 28 466,09 грн, моральної 97 000 грн, витрат на правову допомогу 1000 грн; на користь держави у рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта, 245 грн.
Вирішено питання про речові докази.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 08 лютого 2014 року близько 00.40 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в приміщенні більярдного клубу на вул. Угрина Безгрішного, 4 в м. Рогатині, під час конфлікту з ОСОБА_8 , який розпочався на ґрунті раптово виниклої неприязні, плоским колото-ріжучим предметом умисно завдав останньому 6 ударів у тулуб, верхні та нижні кінцівки. В результаті цих неправомірних дій ОСОБА_9 потерпілому ОСОБА_8 було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент заподіяння.

Апеляційний суд, задовольнивши апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 й частково задовольнивши апеляційні скарги представника потерпілого ОСОБА_10 та прокурора, який брав участь в судовому розгляді, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 без задоволення, скасував вирок місцевого суду в частині призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України і ухвалив свій, яким призначив покарання ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років. У решті вирок залишив без змін.

Як убачається зі змісту касаційних скарг, які по суті є аналогічними, засуджений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, фактично просять змінити вирок апеляційного суду та звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. На думку касаторів, цей суд на відміну від місцевого недотримався вимог ст. 65 КК України і дійшов необґрунтованого висновку про неможливість досягти мети виправлення засудженого без ізоляції відсуспільства.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримання касаційних вимог, думку прокурора, який заперечив проти задоволення касаційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скаргах доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційні скарги задоволенню не підлягають на таких підставах.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_5 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 1 ст. 121 КК України відповідно до вимог ст. 433 КПК України колегією суддів не перевірялись, оскільки законність та обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржувалися.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
У цьому кримінальному провадженні саме вказаними нормами матеріального права керувався апеляційний суд при призначенні ОСОБА_5 покарання.

Так, ухвалюючи свій вирок у частині призначення засудженому покарання, суд апеляційної інстанції виходячи з ступеня тяжкості вчиненого злочину (його належність до числа тяжких злочинів), індивідуального ступеня тяжкості вчиненого засудженим діяння, який зумовлений його конкретними об`єктивними (об`єктом злочину, спосіб його вчинення із застосування колото-ріжучого предмета) та суб`єктивними (зокрема, мотивом вчинення злочину) ознаками, а також наслідків заподіяних тілесних ушкоджень, від яких потерпілий ОСОБА_8 став інвалідом 3 групи, даних про особу винного (раніше не судимий, позитивно характеризується), вчинення інкримінованого діяння в алкогольному сп`янінні, його поведінки після вчинення діяння (часткове відшкодування до ухвалення вироку місцевим судом потерпілому заподіяної шкоди), визнав неможливим застосування інституту звільнення. При цьому цей суд прийшов до умотивованого висновку, що призначене місцевим судом покарання в мінімальних межах санкції закону, відповідає його меті, є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів. Вирок цього суду відповідає положенням ст. 420 КПК України.
З висновками суду щодо призначеного засудженому покарання погоджується і суд касаційної інстанції та вважає доводи скаржників про наявність достатніх підстав для застосування ст. 75 КК неприйнятними з огляду на встановлені у справі об`єктивні та суб`єктивні ознаки злочинного діяння засудженого їх не можна визнати достатніми підставами для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 436КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та його захисника без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3