АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/186/16 Справа № 691/1118/15-к Категорія: ч. 2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора прокуратури Черкаської області ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_10 на вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 10 грудня 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України на 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, передбачені п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення авто-технічної експертизи в сумі 245 грн. 52 коп.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів, -

в с т а н о в и л а :
Даним вироком ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 16.06.2015 року близько 12 год. 25 хв., керуючи саморобним мотоблоком (чотирьохколісний) із причепом без державних номерних знаків та рухаючись по вул. Чапаєва у с. Калинівка Городищенського району Черкаської області від села Носачів, в напрямку вул. Першотравнева, під час спуску на заокругленій ділянці дороги порушив п. 12.1 Правил дорожнього руху України, а саме не урахував дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно ним керувати, внаслідок чого допустив перекидання мотоблоку із причепом.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир цього мотоблоку ОСОБА_12 , 2013 року народження, від отриманих травм у вигляді відкритої черепно-мозкової травми: перелом кісток склепіння та основи черепу, розриву твердої мозкової оболонки, крововиливів під м`які покриви голови, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, загинув на місці пригоди.

Порушення водієм самохідного засобу ОСОБА_7 вимог п. 12.1 ПДР України, згідно висновку судової авто-технічної експертизи № 4/383 від 21.09.2015 року, знаходиться у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілого.

Прокурор в апеляційній скарзі, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій, порушує питання про скасування вироку суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а звідси просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Вказує, що при призначенні покарання суд не врахував тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та послався лише на пом`якшуючі його покарання обставини, які є загальними, не носять виключний і особливий характер та не дають підстави для застосування положень ст. 75 КК України. Крім того зазначає, що судом безпідставно не застосовано щодо ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, що при обставинах даної події, суспільної небезпечності вчиненого та тяжкості заподіяних наслідків, є недостатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

На вказану апеляційну скаргу обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_9 подані заперечення, в яких ставляться питання про залишення вироку суду без змін.

В апеляційній скарзі, яка прийнята апеляційним судом до розгляду 01.03.2016 року, потерпіла ОСОБА_10 просить вирок районного суду щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити останньому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, без застосування положень ст. 75 КК України та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на максимальний строк.

Зазначає, що суд при призначенні покарання ОСОБА_7 не дотримався вимог ст.ст. 65,75 КК України, п.п. 20,21 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» та безпідставно звільнив останнього від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, без врахування обтяжуючих обставини, зокрема: свідоме перевезення малолітньої дитини на саморобному мотоблоці, який не призначений для перевезення пасажирів та не пройшов процедуру державного технічного огляду; свідоме, грубе порушення вимог п. б) п.21.11 ПДР України щодо заборон, які стосуються перевезення в транспортних засобах дітей; асоціальна поведінка обвинуваченого відносно малолітнього потерпілого ОСОБА_12 , зокрема наявність в організмі останнього 1.48 проміле етилового спирту. При цьому просить врахувати, що обвинувачений не розкаявся у вчиненому, не попросив у неї вибачення та не брав участі у похованні дитини.

На апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_10 обвинуваченим ОСОБА_7 також подані заперечення в яких він просить вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу повернути потерпілій як таку, що подана після закінчення строку на апеляційне оскарження, за відсутності поважних причин його пропуску.

Заслухавши суддю-доповідача, міркування прокурора про задоволення в повному обсязі апеляційних скарг прокурора та потерпілої ОСОБА_13 , думку потерпілої ОСОБА_13 та її представника адвоката ОСОБА_11 в підтримку апеляційних скарг прокурора та потерпілої, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 про законність та обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора та потерпілої, потерпілого ОСОБА_9 про достатність призначеного ОСОБА_7 покарання та відсутність підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора та потерпілої, останнє слово обвинуваченого ОСОБА_7 про залишення вироку суду першої інстанції без змін, повторно дослідивши характеризуючи дані на обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 , у вчиненні злочину, за який він засуджений, відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на доказах, досліджених судом в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, та ніким не оспорюється.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України - як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, є правильною і в колегії суддів сумнівів не викликає.

Що стосується призначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, данні про його особу, обставини, що пом`якшують покарання, і за відсутності обтяжуючих покарання обставин, прийшов до вірного висновку про можливість призначення останньому мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Разом з тим, суд першої інстанції з урахуванням наведеного, при відсутності в провадженні обставин, що істотно знижують фактичну ступінь тяжкості злочину та ступінь небезпечності винної особи для суспільства, прийшов до помилкового висновку про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 покарання у виді звільнення від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України.

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість такого звільнення.

Зокрема, районним судом не в повному обсязі враховано, що незважаючи на те, що ОСОБА_7 вчинив необережний злочин, однак вчинений ним злочин відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, за який передбачено покарання до 8 років позбавлення волі та наслідки вчиненого правопорушення у виді настання смерті малолітнього ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Виходячи з обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, його наслідків у виді настання смерті малолітнього потерпілого, обставини даного ДТП, данні про особу винного, який раніше не судимий, вчинив необережний злочин, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, визнаючи обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого: щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину, враховуючи позиції потерпілої ОСОБА_13 про призначення ОСОБА_7 покарання у виді реального позбавлення волі, колегія суддів вважає, що останньому має бути призначене покарання в межах мінімального строку передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у виді трьох років позбавлення волі, без застосування положень ст. 75 КК України.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року N 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» із змінами і доповненнями, внесеними від 19.12.2008 року N 18, у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно. Призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка взагалі не мала права керувати транспортними засобами, є неможливим.

Оскільки, прокурором не доведено, що ОСОБА_7 має водійські права, це не випливає з матеріалів кримінального провадження і вказана обставина спростовується самим обвинуваченим, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості застосувати до останнього додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, як цього вимагають в апеляційних скаргах прокурор та потерпіла.

Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Виходячи з вимог п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції допущенна невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_7 , що тягне за собою, відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України, скасування судового рішення з ухваленням судом апеляційної інстанції свого вироку, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання.

Керуючись ст.ст. 404, ч.1 п.3 ст. 407, ст. 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

з а с у д и л а :
Апеляційні скарги прокурора прокуратури Черкаської області ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_13 - задовольнити частково.

Вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 10 грудня 2015 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

В решті вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 10 грудня 2015 року, залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Даний вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий :

Судді :