Справа № 289/1005/16-к
Номер провадження 1-кп/289/103/16
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.08.2016 року м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі

головуючий: суддя ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,
за участі прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 00107 про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Яблунівка Ємільчинського району Житомирської області, українця, громадянина України, освіта середня-спеціальна, розлученого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, за наступних обставин.
Так, у зв`язку із затвердженням Верховною Радою України Указів Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/214 від 17.03.2014 року, № 454/2014 від 06.05.2014 року, № 607/2014 від 21.07.2014 року, № 15/2015 від 14.01.2015 року, в Україні розпочато мобілізацію та оголошено особливий період, тобто період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку, щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців, стосовно прихованої мобілізації, чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

01.04.2016 року солдат ОСОБА_4 уклав контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України на термін дії особливого періоду.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07.05.2016 №109 солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу вказаної військової частини та призначено на посаду робітника підсобного господарчої групи мобільного відділення забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

Під час проходження військової служби солдат ОСОБА_4 , відповідно до положень Військової присяги, ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та вимоги військових статутів, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, що визнають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Однак, солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби в Збройних Силах України, в порушення вищезазначених нормативних актів, вирішив тимчасово ухилитися від військової служби.

Реалізуючи задумане, солдат ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , в порушення ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом та метою тимчасово ухилитися від військової служби, без дозволу командування та без поважних причин, в умовах особливого періоду, 17.05.2016 року о 17 год. 30 хвилин, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , обов`язки за посадою не виконував, перебуваючи за межами військової частини проводив час на власний розсуд до 30 травня 2016 року.

30.05.2016 року солдат ОСОБА_4 самостійно повернувся до військової частини НОМЕР_1 та приступив до виконання службових обов`язків.

Обвинувачений ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину винним себе визнав повністю та дав покази про те, коли та яким чином самовільно залишив без поважних причин військову частину, зазначив, що щиро кається у вчиненому і бажає продовжити службу.
Переконавшись у тому, що обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнає свою вину в інкримінованому йому органом досудового розслідування злочині, обвинувачений та інші учасники судового провадження правильно розуміють зміст обвинувачення, фактичні обставини справи, які ніхто не оспорює, погоджуються з кваліфікацією вчиненого діяння, а прокурор, не висловлює жодних заперечень щодо встановлених обставин, роз`яснивши цим особам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, за відсутності заперечень та сумнівів у добровільності їх позиції, заслухавши думку учасників судового провадження, згідно до ч.3 ст.349 КПК України суд визнав недоцільним дослідження доказів, поданих на підтвердження події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за викладеним фактом за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем (крім строкової служби) військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Згідно до ст.337 КПК України суд діє лише в межах висунутого обвинувачення.

Судом досліджувалися дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , при цьому встановлено, що він : раніше не судимий; за місцем реєстрації на диспансерних обліках у нарколога і психіатра не перебуває; за місцем проживання характеризується позитивно; інших відомостей не добуто, обвинуваченим та іншими учасниками судового провадження не надано.

В суді ОСОБА_4 винним себе у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав, що свідчить про надання допомоги суду у встановленні обставин справи, щиро розкаявся, що на підставі ст.66 КК України визнається пом`якшуючими покарання обставинами.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , на підставі ст.67 КК України, суд не вбачає.

Крім того, статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

При призначенні покарання суд виходить із положень статті 65 КК України, а саме: з принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для виправлення та попередження нових злочинів, враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких злочинів, враховує наявність пом`якшуючих обставин та відсутність обтяжуючих, те, що ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності притягується вперше та відсутність тяжких наслідків від злочину, що в сукупності істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Враховуючи наведене, позицію державного обвинувача, суд дійшов висновку про можливість на підставі ст. 69 КК України перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не передбаченого санкцією ч. 4 ст. 407 КК України, та призначає покарання у виді арешту на гауптвахті. Суд вважає, що саме такого покарання буде достатньо для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також для запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Достатніх підстав для призначення більш суворих видів і розмірів покарання не убачається.

Цивільний позов у справі заявлено не було.

Процесуальні витрати відсутні.

Приймаючи до уваги призначене покарання, поведінку обвинуваченого під час досудового розслідування та судового розгляду, підстав для обрання відносно нього запобіжного заходу не вбачається.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349 ч. 3, 368, 373-376 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді арешту на гауптвахті строком на 2 (два) місяців.
Початок строку відбування покарання обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
До вступу вироку в законну силу запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 не обирати.
Вирок може бути оскаржений з передбачених ст.349 КПК України підстав до апеляційного суду Житомирської області через Радомишльський районний суд, протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1