АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 212/1120/15-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/459/К/16 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та потерпілого ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2016 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 лютого 2015 року за № 0000358, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженки м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянки України,

з повною професійно-технічною освітою, заміжня, на утриманні якої перебуває

неповнолітній син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

не працює, раніше не судима, зареєстрована та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої органами досудового слідства за ч. 1 ст. 185 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_9

обвинувачена ОСОБА_7

захисник, адвокат ОСОБА_10

потерпілий ОСОБА_6

представник потерпілого ОСОБА_11

В С Т А Н О В И Л А:
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції, у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження, однобічністю та неповнотою судового розгляду, та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Потерпілий ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та призначити їй достатнє покарання. Позовні вимоги щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди задовольнити у повному обсязі.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 було виправдано у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувалася в тому, що вона, будучи на посаді продавця продуктового магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », власником магазину є фізична особа-підприємець ОСОБА_6 (код НОМЕР_1 ), таким чином, маючи вільний доступ до товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів ФОП ОСОБА_6 , 31.12.2014 року близько 20.00 години, перебуваючи на своєму робочому місці, в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , реалізуючи раптово виниклий злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме, грошових коштів в розмірі 9613 гривень, та обернення їх на свою користь, переконавшись у відсутності можливих свідків і очевидців, власника магазину ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що її дії носять таємний характер та за нею ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, таємно викрала із каси вказаного магазину частину належних ОСОБА_6 грошових коштів в розмірі 1000 гривень, при цьому іншу частину грошових коштів залишила у вищевказаному місці з метою подальшого їх викрадення у майбутньому. Після чого, розуміючи та достовірно усвідомлюючи бажання продовження своїх злочинних дій у наступному, з метою таємного викрадення та обернення на свою користь іншої частини грошових коштів, проте побоюючись ймовірних підозр та можливого викриття зі сторони потерпілого ОСОБА_6 , з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном зникла.

Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на таємне викрадення чужого майна та обернення його на свою користь, діючи на досягнення єдиного злочинного результату, ОСОБА_7 , перебуваючи на своєму робочому місці у магазині «Тополь», де, скориставшись вдалим моментом та відсутністю власника магазину ОСОБА_6 , шляхом вільного доступу, діючи із корисних намірів на досягнення єдиного злочинного результату, усвідомлюючи, що її дії носять таємний характер та за нею ніхто не спостерігає, таємно викрала належні ОСОБА_6 , з каси вказаного магазину, 01.01.2015 року близько 20.00 години - 1000 гривень, 02.01.2015 року близько 20.00 години - 1000 гривень, 07.01.2015 року близько 20.00 години - 1000 гривень, 08.01.2015 року близько 20.00 години - 1000 гривень, 09.01.2015 року близько 20.00 години - 1000 гривень, 10.01.2015 року близько 20.00 години - 1000 гривень, 14.01.2015 року близько 20.00 години - 1000 гривень, 15.01.2015 року близько 20.00 години - 1000 гривень, 16.01.2015 року близько 20.00 години - 613 гривень, всього на загальну суму 9613 гривень. Після чого з місця вчинення кримінального правопорушення разом із викраденим майном зникла, розпорядившись ним на власний розсуд та обернувши на свою користь.

Обвинуваченням дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 185 КК України, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка).

Під час розгляду провадження суд першої інстанції, з`ясувавши обставини та дослідивши всі надані як стороною обвинувачення, так і стороною захисту докази, дійшов висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, і ухвалив виправдувальний вирок, обґрунтовуючи своє рішення тим, що суду не надано доказів на підтвердження наявності у обвинуваченої єдиного умислу на викрадення грошових коштів, що належать ОСОБА_6 , у сумі 9 613 гривень, та вчинення злочинних дій саме у зазначені в обвинувальному акті дні, а версія ОСОБА_7 з приводу відсутності в касі магазину «Тополь» грошових коштів у зв`язку з їх нестачею, яка виникла та тягнеться на протязі попередніх років, не спростована дослідженими в судовому засіданні доказами.

При цьому, стороною обвинувачення жодних клопотань з приводу виклику для допиту як свідків інших осіб, які б могли спростувати версію обвинуваченої, не заявлялись.

За вироком суду першої інстанції вирішено цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 залишити без розгляду. Речові докази, долучені до матеріалів кримінального провадження, два журнали вирішено залишити при матеріалах кримінального провадження. ОСОБА_7 роз`яснено право на поновлення в її правах, обмежених під час кримінального провадження

В обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги прокурор посилається на те, що у вироку суду першої інстанції вказано номер кримінального провадження - № 0000358, але це не відповідає витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, в якому зазначено, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 має номер - № 0000358. Апелянт зазначає, що в матеріалах провадження містяться журнали судових засідань від 20.03.2015 року та 29.09.2015 року про перенесення судового засідання, однак звукозапис вищезазначених судових засідань не здійснювався. На думку прокурора, суд першої інстанції, в порушення вимог кримінального процесуального закону проігнорував усне клопотання прокурора про оголошення протоколу допиту свідка ОСОБА_12 , яке було ним заявлене в судовому засіданні при розгляді провадження 06.11.2015 року, взагалі не вирішивши його. Викладені у мотивувальній частині вироку показання обвинуваченої ОСОБА_7 та покладені в обґрунтування виправдувального вироку, як вважає апелянт, не відповідають її фактичним показам, які зафіксовані на технічному носії інформації під час судового засідання, та містять явні протиріччя з її показами в ході досудового розслідування. А покази потерпілого ОСОБА_13 , зазначені у вироку суду, на думку прокурора, спотворені, оскільки він відразу віддав обвинуваченій трудову книжку, а потім запропонував написати пояснювальну. Визнаючи ОСОБА_7 невинною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, як вказує прокурор, суд не вказав, які саме із долучених прокурором письмових документів вважає неналежними і недопустимими доказами та мотиви такого висновку, зазначивши у вироку лише їх перелік, а також суд не дав належної правової оцінки протоколу слідчого експерименту та викладеним в ньому показам. Апелянт вважає, що суд першої інстанції належно не оцінив покази свідка ОСОБА_12 та свідків понятих ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , не врахувавши при цьому положення ст. 97 КПК України щодо показань з чужих слів. Окрім цього, прокурор посилається на те, що такої підстави для виправдання, як недоведеність вини у вчиненні злочину, частиною першої статті 373 КПК України не передбачено.

Потерпілий ОСОБА_6 зазначає, що суд першої інстанції поклав в основу вироку покази обвинуваченої, не взявши до уваги усі докази в їх сукупності, а викладені в рішенні суду факти та докази не відповідають обставинам провадження і доказам, які були досліджені в залі судового засідання. Як на думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно послався на ст. 225 КПК України та не врахував покази обвинуваченої в ході досудового розслідування, а також не приділив достатньої уваги поясненням свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , які були понятими при проведенні слідчого експерименту, в концепції ст. 97 КПК України. Потерпілий стверджує, що в ході судового розгляду було встановлено, що на час прийняття ОСОБА_7 зміни, ніякої недостачі ні товарів, ні грошових коштів не було, та при передачі зміни обвинуваченою, в ході проведення інвентаризації, було виявлено недостачу у розмірі 9613 гривень.

Також, апелянт вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки його поясненням та поясненням свідка ОСОБА_12 в ході судового розгляду, а також в достатній мірі не враховано такий письмовий доказ, як пояснювальна записка ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, потерпілого ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_11 на підтримання своїх апеляційних скарг, захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_10 , обвинуваченої ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора, потерпілого ОСОБА_13 задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Так, згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції виключно у межах апеляційної скарги та може вийти за них лише у тому випадку, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом, відповідно до ст. 94 КПК України.

Зі змісту ч. 1 ст. 373 КПК України випливає, що виправдувальний вирок ухвалюється за наявності однієї з зазначених підстав для закриття кримінального провадження, в даному випадку у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Доведення вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим покладається на сторону обвинувачення. Адже ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Проаналізувавши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ретельно дослідивши всі надані докази як стороною обвинувачення так і стороною захисту, прийшов обгрнутованого висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_7 в скоєнні крадіжки грошей в сумі 9613 гривень в період часу з 31.12.2014р. по 16.01.2015р.в магазині «Тополь», власником якого є потерпілий ОСОБА_6 , про що їй було висунуте обвинувачення, а всі надані стороною обвинувачення докази не викривають обвинувачену та не доводять, що саме вона скоїла крадіжку грошей.

Доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого ОСОБА_16 цих висновків суду першої інстанції не спростовують.

Так, допитана як судом першої інстанції так і апеляційним судом під час розгляду провадження обвинувачена ОСОБА_7 провину свою у вчинені крадіжки не визнавала, та пояснювала, що працювала продавцем в магазині «Тополь» у приватного підприємця ОСОБА_6 , з яким уклала договір про повну матеріальну відповідальність, проте вона категорично заперечувала факт викрадення коштів. Крім того, пояснювала, що суми залишку по зошиту, по якому проводився рух товарів у магазині, різнився з фактичною сумою, про що власник магазину знав багато років і вказана сума недоїмки ніколи ніким не перевірялася, ревізія в магазині не проводилася. Що стосується написання нею пояснювальної записки з приводу вилучення нею грошей в сумі 9613 грн. з каси магазину, то вона її писала під погрозами з боку потерпілого, який не віддавав їй трудову книжку. Під час проведення слідчого експерименту вона не пояснювала, що вчинила крадіжку, а тільки на вимогу слідчого показувала де знаходилось її робоче місце та місце де зберігалися гроші. Під час проведення ревізії в магазині, яка проводилася ОСОБА_13 та ОСОБА_12 вона присутня не була.

Під час розгляду провадження судом першої інстанції встановлено, що ці твердження обвинуваченої не спростовані, доказів, які б без сумніву доводили факт нестачі товарно-матеріальних цінностей та крадіжку їх ОСОБА_7 стороною обвинувачення не здобуто.

Так, допитані безпосередньо судом першої інстанції потерпілий ОСОБА_13 та свідок ОСОБА_12 підтверджують факт, встановленою ними самими нестачі грошей в магазині «Тополь», але жодним чином не викривають ОСОБА_7 в скоєні крадіжки цих грошей.

Слід зауважити, що свідок ОСОБА_12 була допитана безпосередньо при розгляді провадження в суді першої інстанції, тому відповідно до вимог ч.4 ст. 95, ст. 225 КПК України, доводи апеляційної скарги прокурора про необґрунтовану відмову в задоволенні клопотання щодо оголошення протоколу допиту цього свідка під час досудового розслідування, колегія суддів вважає безпідставними.

Допитані судом свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_14 це поняті, які приймали участь під час слідчого експерименту, і відповідно до вимог ст.223ч.7 КПК України підтверджують проведення такої слідчої дії.

Протокол слідчого експерименту не доводить винуватысть ОСОБА_7 в скоєні крадіжки, оскільки цей єдиний доказ не узгоджується з іншими дослідженими доказами з точки зору достатності та взаємозв`язку між собою, і не спростовує пояснення ОСОБА_7 , що вона є юридично необізнаною людиною, захисника вона не мала, тому підписувала протоколи на досудовому слідстві не знаючи можливість внесення зауважень у разы незгоди з викладеними обставинами в процесуальному документі.

Досліджені під час судового слідства письмові докази кримінального провадження наданих обвинуваченням на підтвердження провини ОСОБА_7 а саме:

-витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 07.02.2015р. (а.к.п.42);

- протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від ОСОБА_13 (а.к.п.44);

- протокол огляду місця події ( а.к.п.46-47);

- копія трудового договору між ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , від 02.10.2006 року ( а.к.п.63);

- копію пояснювальної записки ОСОБА_7 про те, що останньою у період з 29.12.2014 року по 17.01.2015 року було вилучено з каси магазину грошові кошти в сумі 9613 грн. для погашення кредиту ( а.к.п. 58);

- акт-ревізії від 18.01.2015 року, проведеної власником магазину ОСОБА_13 та змінним продавцем ОСОБА_12 , відповідно до якого виявлена нестача грошових коштів на суму 9613.05 грн. ( а.к.п. 59-62);

- журнали звітності ОСОБА_7 та ОСОБА_12 ( а.к.п.64-65, 72) -

як на думку колегії суддів не тільки не викривають ОСОБА_7 в скоєнні крадіжки, але й не встановлюють саму нестачу товарно-матеріальних цінностей і грошових коштів, а так само і їх розмір.

Відповідно до вимог п.6 ч.2 ст. 242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язаний звернутися до експерта для проведення експертизи визначення розміру матеріальних збитків заподіяної кримінальним провадженням.

В порушення вимог вищезазначеного закону, прокурор під час розгляду провадження в суді першої інстанції, не скористався своїм правом, та не заявив клопотання про проведення відповідних експертиз на підтвердження факту нестачі товарно-матеріальних цінностей та для встановлення розміру матеріальних збитків, завданих потерпілому ОСОБА_13 , обмежившись в цьому питанні тільки поясненнями самого потерпілого ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_12 , яка працювала другим продавцем в магазині.

Надані потерпілим під час досудового розслідування журнали звітності продавців ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , на думку колегії суддів, цілком обґрунтовано визнані судом першої інстанції недостатніми доказами та не підтверджують висновки обвинувачення про скоєння крадіжки грошей ОСОБА_7 .

Змагальна побудова кримінального процесу позбавляє суд права виступати на стороні обвинувачення або захисту, та приймати з власної ініціативи заходи щодо доведення винності обвинуваченого.

Не може також бути допустимим доказом винуватості ОСОБА_7 в скоєнні крадіжки копія пояснювальної записки від ОСОБА_7 , яка, як пояснювала остання була написана нею під примусом потерпілого, що обвинуваченням також спростовано не було.

Обгрунтованими слід також вважати висновки суду першої інстанції, що висунуте ОСОБА_7 звинувачення, викладене як в обвинувальному акті так і в повідомлені про підозру (т.1 а.к.п.91-92) не конкретне, що з урахуванням діючого законодавства України та практики Європейского суду є порушенням права обвинуваченої на захист, оскільки згідно обвинувачення ОСОБА_7 крадіжку грошових коштів в розмірі 9 613 гривень скоювала 31.12.2014р., 01.01.2015р., 02.01.2015р., 07.01.2015р., 08.01.2015р., 09.01.2015р., 10.01.2015р., 14.01.2015р., 15.01.2015р. та 16.01.2015р. проте стороною обвинувачення не надано доказів на наявність у ОСОБА_7 єдиного умислу на викрадення грошових коштів ОСОБА_6 у розмірі 9613 гривень, та вчинення злочинних дій обвинуваченою саме в зазначені в обвинувальному акті дні з встановленням розміру викрадених коштів за кожен день.

Таким чином, колегія суддв зазначає, що суд першої інстанції дослідивши докази як обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України так і докази її захисту, дослідивши всі обставини провадження, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також оцінивши сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності, взаємозв`язку та узгодженості між собою, дійшов обґрунтованого висновку про не доведеність провини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України.

Що стосується доводів апеляції прокурора про відсутність технічних записів судових засідань від 20.03.2015 року та 29.09.2015 року про відкладення розгляду провадження, то ці порушення не є суттєвими, та такими, що можуть вплинути на висновки суду першої інстанції по суті прийнятого рішення.

Невірне зазначення номеру кримінального провадження, внесеного до ЄРДР у вступній частині вироку, а саме замість №0000358 зазначено № 0000358, на думку колегії суддів свідчить про описку, яка мала місце під час написання вироку і яка може бути усунута судом першої інстанції в порядку вимог 379 КПК України.

Доводи в апеляційній скарзі прокурора, про наявність протиріч в поясненнях ОСОБА_7 , викладених у вироку суду першої інстанції з технічним записом судового засідання, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються технічним записом судового засідання, прослуханим колегією суддів в межах підготовки провадження до розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 8 Конституції України декларує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що кримінальне провадження перебувало в суді досить тривалий час (більше одного року) і прокурор мав можливість надати відповідні докази на підтвердження висунутого обвинувачення або ж відмовитись від нього, проте цього не зробив.

Таким чином, вчинення обвинуваченою ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, не доведено в суді першої інстанції прокурором в рамках дотримання принципу змагальності, визначеного ст. 22 КПК України, з урахуванням доказів, які були досліджені в ході судового розгляду та оцінені з точки зору їх достатності та взаємозв`язку.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, за встановлених фактичних обставин провадження, суд першої інстанції, всебічно, повно й неупереджено дослідивши всі обставини кримінального провадження, і, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, дійшов правильного висновку, що винність ОСОБА_7 у скоєнні крадіжки грошей з магазину потерпілого ОСОБА_6 не підтверджена доказами, які були надані стороною обвинувачення, і прийняв обґрунтоване рішення про виправдання ОСОБА_7 за недоведеністю провині в скоєнні кримінального правопорушення.

При цьому, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 374 КПК України, навів у вироку формулювання обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_7 і визнане судом недоведеним, а також підстави для його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Перевіркою матеріалів провадження не встановлено таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставами для скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_7 , а також таких, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість прийнятого судом рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуваний вирок суду є правильним по суті, законним та обґрунтованим, відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, а встановлені процесуальним законом підстави для його скасування, як цього вимагає прокурор та потерпілий в апеляційних скаргах відсутні.

За викладених обставин апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та потерпілого ОСОБА_13 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та потерпілого ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2016 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 лютого 2015 року за № 0000358 відносно

ОСОБА_7 яку було виправдано за ч.1ст.185 КК України у зв`язку з не доведенням, що кримінальне правопорушення було скоєне обвинуваченою залишити без змін.

Рекомендувати суду першої інстанції, в порядку ст. 379 КПК України виправити описку в частині номеру кримінального провадження, зазначеного у вступній частині вироку.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Дніпропетровської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4