АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1460/16 Справа № 205/2731/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5

розглянувши в відкритому судовому засіданні в режимі дистанційного судового провадження в м. Дніпрі матеріали за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 та на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2016 року про відмову в задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про зарахування строку тримання в місцях попереднього ув`язнення до строку відбування покарання, відповідно до вимог ст. 72 КК України,
за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_6 (в режимі відео конференції з ВК №89) та його захисника адвоката ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

На ухвалу суду подані апеляційній скарги, в яких:

-адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, задовольнити його клопотання та застосувати до засудженого ОСОБА_6 положення Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо вдосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», зарахувати ОСОБА_6 у строк відбування покарання 2 роки 4 місяці 20 днів попереднього ув`язнення з 30 червня 2001 року по 20 листопада 2003 року включно, як 4 роки 9 місяців 10 днів позбавлення волі.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суд першої інстанції не обґрунтував належним чином основні свої твердження, не зробив повного аналізу ряду положень законодавства, практична реалізація яких може призвести до негативних наслідків: порушення ряду конституційних засад, обмеження прав і свобод людини і громадянина, зокрема можливостей своєчасної реалізації засудженим до довічного позбавлення волі, очікуваними правами, яка передбачені ст. 151 ч.ч.6,7, ст. 151-1 КВК та дискримінації засуджених до довічного позбавлення волі у порівнянні з особами засудженими до покарання у виді позбавлення волі на певний строк, при тих обставинах, що обидві категорії засуджених мають певний строк попереднього ув`язнення по справі. Твердження про неможливість зарахування строку попереднього ув`язнення, відповідно до ст. 72 ч.5 КК України, особі, засудженій до довічного позбавлення волі, вважає таким, що не ґрунтується на законі.

Вказує, що в тексті закону відсутнє посилання як на покарання у виді «довічного позбавлення волі», так і на покарання у виді «позбавлення волі на певний строк», законодавець обмежився загальною фразою «позбавлення волі».

Також вказує, що було б неправильним вважати, що довічне позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк не є тотожними поняттями, тобто це покарання у виді позбавлення волі, які різняться наявністю чи відсутністю кінцевого терміну відбування покарання та режимом відбуття покарання, яке регламентується КВК України.

Зазначає, що суб`єктом, до якого можливо застосування вказаного закону є будь-яка особа, яка перебувала під вартою на слідстві та до вступу вироку у законну силу.

Звертає увагу суду, що оскільки його і засудженого ОСОБА_6 не викликали в судове засідання, і про постановлення ухвали він дізнався безпосередньо в суді 10 червня 2016 року, коли отримав копію ухвали на руки, тому вчасно не зміг звернутися до апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

-засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та зарахувати йому строк попереднього ув`язнення у строк відбування покарання.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що судом було порушено норми кримінального процесуального законодавства, передбачені ст. 412 ч. 2 п. 3 КПКК України, та проведено судове засідання за його відсутності та його захисника. Вказує, що судом було невірно трактовано норму ст. 51 КК України та помилково зроблено висновок, що довічне позбавлення волі не є тотожним покаранням покаранню у виді позбавлення волі на певний строк, на його думку, закон про перерахування строку попереднього ув`язнення повинен застосуватися до всіх осіб, які ще не відбули покарання.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2016 року було відмовлено у задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 про зарахування строку тримання в місцях попереднього ув`язнення до строку відбування покарання відповідно до вимог ст. 72 КК України.

Рішення суду обґрунтовано наступним.

Вироком Апеляційного суду Запорізької області від 15 травня 2003 року, ОСОБА_6 визнаний винним та засуджений за ст.ст. 383 ч.2, 86 ч.2, 101 ч.3, 142 ч.2, 141 ч.2, 263 ч.1, 141 ч.3, 357 ч.3, 185 ч.2, 289 ч.2, 187 ч.4, 191 ч.3, 262 ч.1, 93 п.п. «а», «і», «з» КК України (ред. 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою колегії судді Судової палати Верховного суду України у кримінальних справах від 20 листопада 2003 року, вирок Апеляційного суду Запорізької області від 15 травня 20043 року залишено без зміни.

Призначене покарання ОСОБА_6 на даний час відбуває у Дніпропетровській ВК № 89.

Відповідно до положень ст. 51 ч.1 п. 12 КК України, довічне позбавлення волі є одним із видів покарання і не є тотожнім із покаранням у виді позбавлення волі.

Із наведеного убачається, що зарахування попереднього ув`язнення і його розрахунок у відповідному співвідношенні, у тому числі із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, застосовується до осіб, яких засуджено до строкового покарання, та інших видів покарань, зазначених в ст.72 ч.1 КК України, серед яких покарання у виді довічного позбавлення волі не зазначено.

За таких обставин суд прийшов до висновку, що клопотання захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 про зарахування засудженому строку тримання в місцях попереднього ув`язнення до строку відбування покарання не є законним та обґрунтованим, оскільки засуджений ОСОБА_6 є особою, до якої не застосовуються положення ст. 72 ч.5 КК України.

Заслухавши доповідь судді, захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційні скарги в інтересах останнього та просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, задовольнити його клопотання про зарахування ОСОБА_6 строку попереднього ув`язнення в строк відбування покарання; засудженого ОСОБА_6 , який підтримав апеляційні скарги в своїх інтересах та просив зарахувати йому в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, посилаючись на те, що це дасть йому право на вказаний строк раніше звернутися з клопотанням про помилування; думку прокурора ОСОБА_8 про залишення апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_6 без задоволення, а ухвали суду без зміни; перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг засудженого та його захисника колегія суддів вважає, що апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання суд першої інстанції обґрунтував тим, що чинним законодавством не встановлено можливість зарахування строку попереднього ув`язнення особам, яким призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
При надходженні до суду клопотань про зарахування строку попереднього ув`язнення у разі засудження особи до покарання у виді позбавлення волі суди повинні забезпечити точне та неухильне дотримання законодавства та керуватися Конституцією України, Кримінальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України, зазначеним вище Законом № 838 YІІІ від 26 листопада 2015 року, Законом України «Про попереднє ув`язнення», міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Правила, закріплені у ст. 72 ч. 5 КК України, із змінами, внесеними Законом України № 838 YІІІ від 26 листопада 2015 року стосуються осіб, які засуджені до позбавлення волі.

При цьому, зазначеним Законом передбачено, що суд має звільнити засудженого від відбування покарання, якщо строк попереднього ув`язнення, відбутий засудженим у межах кримінального провадження, дорівнює або перевищує фактично призначене йому основне покарання, передбачене частиною першою цієї статті.

Відповідно до Прикінцевих положень, цей Закон застосовується до всіх осіб, щодо яких на момент набрання чинності цим Законом набрав законної сили обвинувальний вирок, покарання за яким не відбуто повністю.

За таких змін, внесених Законом України № 838 YІІІ від 26 листопада 2015 року до ст. 72 КК України, а також у відповідності до прикінцевих положень вказаного Закону, суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_6 , виходячи з того, що покарання у виді довічного позбавлення волі не має строкових вимірів, оскільки таке покарання призначається судом довічно.

Рішення суду першої інстанції про відмову у зарахуванні строку попереднього ув`язнення в строк покарання відповідає і положенням статей 63 та 64 Кримінального кодексу України, згідно з якими основне покарання у виді строкового позбавлення волі і довічного позбавлення волі визнані різними видами покарання, як про це прямо зазначено і в ст. 51 КК України, в якій міститься перелік видів покарань, які можуть бути застосовані до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника адвоката ОСОБА_7 про тотожність покарань у виді позбавлення волі на певний строк і довічного позбавлення воліє, то вони прямо суперечать чинному законодавству, в тому числі і положенням статті 51 КК України, якою перераховано які види покарання передбачені чинним КК України.

Норми Закону України про кримінальну відповідальність не підлягають застосуванню по аналогії та розширеному тлумаченню, тому визнавати тотожними покарання передбачене статтею 63 та статтею 64 КК України та застосовувати Закон України № 838 YІІІ від 26 листопада 2015 року до особи. засудженої до довічного позбавлення волі підстав немає.

Як видно з матеріалів справи, засуджений ОСОБА_6 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, а правила ст. 72 ч. 5 КК України розповсюджуються лише на осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки саме про покарання на певний строк йдеться в усіх положеннях Закону України № 838 YІІІ від 26 листопада 2015 року.

Що стосується посилання адвоката ОСОБА_7 на рішенні інших апеляційних судів, пов`язаних з застосуванням положень ст. 72 КК України, то у відповідності до положень чинного Кримінального процесуального кодексу України, лише постанови Верховного суду України, ухвалені в порядку, передбаченому ст. 445 ч.1, 458 ч.1 цього Кодексу є обов`язковими для застосування всіма судами України.

Відповідно до статті 17 Закону України № 3477 -1Y від 23 лютого 2006 року «Про Виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Перевіряючи доводи засудженого ОСОБА_6 про порушення його права на захист тим, що суд першої інстанції розглянув клопотання захисника за їх відсутності, то колегія суддів приходить до наступного.

Як убачається з наданих матеріалів, суд першої інстанції належним чином повідомив заявника адвоката ОСОБА_7 про час і місце розгляду його клопотання про зарахування засудженому ОСОБА_6 строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання, направивши 04 квітня 2016 року на вказану останнім адресу повідомлення про час і місце розгляду його клопотання (а.с. 8).

Аналогічне повідомлення було направлено і начальнику ДВК № 89 для повідомлення засудженому ОСОБА_6 (а.с. 9).

Оскільки адвокат ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомленим про місце і час розгляду його клопотання, в судове засідання не з`явився та клопотань про перенесення судового розгляду його клопотання до суду не направляв, як не направляв до суду аналогічних клопотань про бажання взяти участь у розгляді клопотання його захисника і засуджений ОСОБА_6 , в самому клопотанні адвоката ОСОБА_7 питання про участь у його розгляді захисника та засудженого також не ставилося, суд першої інстанції, обговоривши можливість розгляду клопотання за відсутності захисника та засудженого прийняв рішення про проведення судового розгляду клопотання за відсутності заявника адвоката ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_6 , як це і передбачено ст. 539 ч. 4 КПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання засудженого ОСОБА_6 на порушення судом першої інстанції його права на захист.

У зв`язку з розглядом клопотання за відсутності засудженого ОСОБА_6 суд прямо зазначив у своїй ухвалі про те, що строк оскарження ухвали суду для ОСОБА_6 наступає з моменту вручення йому копії судового рішення.

Оскільки ухвала суду була постановлена і за відсутності адвоката ОСОБА_10 , строк оскарження вказаної ухвали, у відповідності до положень ст. 395 ч. 3 КПК України і для заявника адвоката ОСОБА_10 обчислюється з моменту отримання ним копії судового рішення, тому адвокат у відповідності до положень вказаної норми закону подав апеляційну скаргу в передбачений строк.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування ухвали суду - не встановлено.

Виходячи з наведеного, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційних скарг засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , не вбачає підстав для задоволення їх апеляційних скарг, тому ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без зміни.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з дня проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: