Справа № 709/25/2011
Номер провадження 1/305/1/15
ПОСТАНОВА

08.09.2015 року Рахівський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючої - судді ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

з участю: прокурора ОСОБА_3

обвинувачених ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рахів кримінальну справу про обвинувачення

ОСОБА_4 у вчиненні злочинів,

передбачених ст.ст. 309 ч.1, 304 ч.1 КК України,

ОСОБА_5 у вчиненні злочинів,

передбачених ст.ст. 317 ч.1,317 ч.2 КК України,

ОСОБА_6 у вчиненні злочинів,

передбачених ст.ст. 309 ч.2, 317 ч.2,307 ч.2 КК України

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Рахівського районного суду знаходиться кримінальна справа про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 309 ч.1, 304 ч.1 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 317 ч.1,317 ч.2 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 309 ч.2, 317 ч.2,307 ч.2 КК України.

В ході судового розгляду підсудний ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 заявили клопотання про зміну запобіжного заходу у виді взяття під варту, на запобіжний захід, не пов`язаний з позбавлення волі.

Зазначене клопотання мотивують тим, що ОСОБА_5 тривалий час утримується під вартою, тоді як судовий розгляд на даний час лише розпочинається. Також підсудний ствердив, що покинув своє місце проживання, оскільки на той час проживав сам, не мав жодного джерела доходів та від безвихідної ситуації поїхав у м. Москву на з метою сезонного заробітку. Там загубив документи, у зв`язку з чим не зміг повернутися назад. Про те що він перебуває у розшуку довідався у 2015 році іншого виходу.

Запевняє суд, що наміру ухилятися від суду не має та зобов`язується забезпечити свою належну процесуальну поведінку

Прокурор ОСОБА_3 вважає, що підстав до задоволення клопотання підсудного та зміни раніше обраного запобіжного заходу стосовно нього немає, оскільки він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, раніше судимий, окрім того він не визнає своєї вини у інкримінованих злочинах.

Заслухавши думку учасників процесу, вивчивши клопотання та матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність зміни запобіжного заходу підсудному, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 148 КПК України запобіжні заходи застосовуються за наявності достатніх підстав вважати, що підсудний буде намагатися ухилятися від слідства і суду, перешкоджати встановленню істини у справі або продовжувати злочинну діяльність.

У відповідності до ч.2 ст.165 КПК України, заміна одного запобіжного оду іншим або його скасування, зміна або скасування обов`язків, передбачених ст. 149 -1КПК України та покладених на особу, здійснюється органом дізнання, слідчим, прокурором, суддею чи судом, з додержанням вимог, передбачених ч.1 цієї статті. Водночас, відповідно до ч.1 ст.165 цього Кодексу, запобіжні заходи у вигляді застави, взяття під варту застосовуються за вмотивованою постановою судді чи ухвалою суду.

Частиною четвертою ст.165 КПК України законодавець передбачає можливість скасування або зміни запобіжного заходу, коли відпаде необхідність у запобіжному заході або в раніше застосованому запобіжному заході.

Відповідно до постанови Рахівського районного суду 04 жовтня 2011 року, підсудного ОСОБА_5 (т.4, а.с.209-210) оголошено в розшук та змінено раніше обраний запобіжний захід з підписки про невиїзд на взяття під варту, у зв`язку з тим, що він порушив підписку про невиїзд та покинув місце свого проживання.

Згідно повідомлення ОСОБА_9 начальника Рахівського УМВС України в Закарпатській області, ОСОБА_5 затримано 03.01.2015 року, працівниками поліції ППСП ОР ППСП відділу МВС Росії по району Сєвєрноє-Медведково міста Москви.

Таким чином, на сьогоднішній день, підсудний ОСОБА_5 утримується під вартою понад 8 місяців.

При цьому, судовий розгляд даної справи значно затягнувся, в тому числі, через процесуальну поведінку її учасників.

Статтею 29 Конституції України передбачено, що «кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність» і що «ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом».

Указані гарантії права на свободу та особисту недоторканність, які передбачені ст. 29 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 р. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

У п. 1 ст. 1 цього Закону зазначено, що «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції», а статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 р. також передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Так у справі «Єлоєв проти України» від 6 листопада 2008 р. (п.53) Європейський Суд з прав людини встановив, що «відсутність чітко сформульованих положень, які б визначали, чи можливо належним чином продовжити (якщо так, то за яких умов) застосування на стадії судового слідства запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного на невизначений період на стадії досудового слідства, не відповідає критерію «передбачуваності закону» для цілей пункту 1 статті 5 Конвенції».

Крім того, Європейський Суд з прав людини у цій справі зазначив, що «практика, яка виникла у зв`язку із законодавчою прогалиною і яка зумовлює тримання особи під вартою протягом необмеженого і непередбачуваного строку, за обставин, коли таке тримання не передбачається ні конкретним положенням законодавства, ні будь-яким судовим рішенням, сама по собі суперечить принципу юридичної визначеності, який становить один із основних елементів верховенства права».

У справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 р., даючи оцінку дотримання строків тримання особи під вартою щодо указаного заявника, Європейський Суд з прав людини своєму рішенні (п. 74) зазначив, що «хоча суд й погодив тримання під вартою заявника у своєму рішенні (про направлення справи щодо ОСОБА_10 на додаткове розслідування), він не встановив строку його подальшого тримання під вартою й ніяк не обґрунтував своє рішення... Це поставило заявника у стан невизначеності щодо підстав для їх продовження» і по суті поза судовим контролем.

Аналогічним є стан невизначеності щодо подальшого тримання під вартою і підсудного ОСОБА_5 , який утримується під вартою тривалий час, тоді, як суд не володіє навіть орієнтовною датою закінчення провадження по даній справі з винесенням рішення, за наслідками її розгляду.

Поряд з цим, матеріалами справи встановлено, що підсудний має визначене постійне місце проживання; на момент, коли порушив підписку про невиїзд був неповнолітній та нецлком не усвідомлював наслідків такої процесуальної поведінки. У своєму клопотанні запевнив суд, що своєю поведінкою забезпечить виконання процесуальних рішень.

Як постановив Європейський Суд з прав людини у справі «W. v. Switzerland», що питання, «чи був строк тримання під вартою розумним, не може оцінюватися абстрактно. Питання розумності знаходження обвинуваченого під вартою повинно оцінюватися у кожній справі відповідно до її специфічних рис. Тривале тримання під вартою може бути виправданим у конкретній справі лише, що є специфічні ознаки суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію винуватості, переважає правило поваги до свободи особи (W. v. Switzerland judgment of 26 January 1993, Series A no. 254-A p/ 15, § 30)».

Сам факт вчинення тяжкого злочину не дає достатніх підстав суду вважати, що підсудний має намір переховуватись від суду, чи перешкоджати встановленню істини по справі, а також продовжити злочинну діяльність. Також, суду немає підстав стверджувати у даній справі, що підсудний чинитиме тиск на свідків і в такий спосіб перешкоджатиме здійсненню правосуддя або він є суспільно-небезпечною особою в розумінні вищезазначеної практики Європейського суду з прав людини.

У зв`язку з наведеним, суд вважає за необхідне змінити міру запобіжного заходу підсудному з тримання під вартою в УВП №9 ВДДВП України в Закарпатській області на підписку про невиїзд з постійного місця проживання.

Керуючись ст.ст. 8, 29 Конституції України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.ст. 22, 64, 67, 246, 281. 148, 150, 151, 165, 274 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Змінити підсудному ОСОБА_5 запобіжний захід з тримання під вартою в УВП №9 ВДДВП України в Закарпатській області на підписку про невиїзд з постійного місця проживання, звільнивши його з-під варти негайно, в залі суду.

Роз`яснити ОСОБА_5 під розписку обов`язки, які покладаються на нього у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд та попередити, що у разі порушення покладених на нього обов`язків та неналежної поведінки до нього може бути застосовано більш суворий запобіжний захід.

Постанова остаточна, оскарженню не підлягає.

Головуюча: ОСОБА_1 .

З оригіналом вірно,

Суддя Рахівського районного суду: ОСОБА_1 .