Подільський районний суд міста Києва
Справа № 758/8940/15-к
У Х В А Л А
про повернення обвинувального акта прокурору
25 серпня 2015 року Подільський районний суд міста Києва
в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду у місті Києві кримінальне провадження №1-кп/758/464/15 ( справа №758/8940/15-к), кримінальне провадження під час досудового розслідування №0002423 по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, громадянина України, освіта незакінчена вища, не одруженого, дітей не має, студента 4 курсу Київського національного авіаційного університету, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, індивідуальний номер картки платника податків № НОМЕР_1
у вчиненні злочинів передбачених ч.2 ст. 296 КК України та ч.2 ст.345 КК України та
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Кендоба, Ахсуінського району, Республіки Азербайджан, громадянина Республіки Азербайджан, освіта середня, не одруженого, дітей немає, не зареєстрованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочинів передбачених ч.2 ст. 296 КК України та ч.2 ст.345 КК України,-
В С Т А Н О В И В :
До Подільського районного суду міста Києва для розгляду по суті надійшов обвинувальний акт відносно обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 о.
ОСОБА_7 обвинувачується в тому, своїми умисними діями, які виразилися у хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчиненому групою осіб, він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 296 КК України.
Окрім цього, своїми умисними діями, які виразилися в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу побоїв у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 345 КК України.
ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що своїми умисними діями, які виразилися у хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчиненому групою осіб, він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 296 КК України.
Окрім цього, своїми умисними діями, які виразилися в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 345 КК України.
Під час проведення підготовчого судового засідання по даному кримінальному провадженню суд прийшов до висновку, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 о підлягає поверненню прокурору, оскільки він не відповідає вимогам КПК України, виходячи з наступного.
Пункт 3 ч.3 ст. 314 КПК України передбачає, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти таке рішення: повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Стаття 291 КПК України передбачає вимоги до обвинувального акту та додатків до нього, які є невід`ємною частиною, які повинні бути надіслані до суду.
Як встановлено судом при складанні обвинувального акту у повному обсязі вимоги закону не виконано.
В порушення вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України в обвинувальному акті не належним чином викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.
Так, згідно п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Частина 1 ст.91 КПК України передбачає, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню серед іншого подія кримінального правопорушення, а саме час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.
А тому формулювання обвинувачення має містити дані щодо події злочину із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України, можна встановити наявність в діях обвинуваченого складу злочину.
Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту суд першої інстанції здійснює судовий розгляд, як це передбачено ст.337 КПК України.
Європейський суд з прав людини (далі Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 р. зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" (далі - Конвенція) вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], №25444/94, п.52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п.58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п.34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 01 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», №29082/95, п.47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).
Обвинувальний акт, складений відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України та рішенням Європейського суду з прав людини, оскільки формулювання обвинувачення викладено у незрозумілій формі, з істотними протиріччями, що перешкоджають призначити справу до розгляду.
Так, формулювання обвинувачення про обставини вчинення злочину передбаченого ч.2 ст.345 КК України органом досудового розслідування як ОСОБА_9 так і ОСОБА_10 викладено ідетнитично, а саме:
у зв`язку із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, з метою забезпечення громадського порядку, черговим чергової частини Подільського РУ ГУМВС України в місті Києві на виклик за адресою: АДРЕСА_3 , був направлений автопатруль № НОМЕР_2 в складі старшого сержанта міліції ОСОБА_11 , лейтенанта міліції ОСОБА_12 та молодшого сержана міліції водія ОСОБА_13 .
Вказані особи є представниками правоохоронного органу та відповідно до ст. 2 Закону України «Про міліцію» зобов`язані вжити заходів до попередження і припинення правопорушень, рятування людей, подання допомоги особам, які її потребують, встановлення і затримання осіб, які вчинили правопорушення, охорони місця події.
Коли ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 12.04.2014 року близько 16 години 30 хвилин прибули на місце виклику за адресою: АДРЕСА_3 , з метою припинення порушення громадського порядку та попередження вчинення правопорушень, вони зустріли супротив зі сторони ОСОБА_5 та ОСОБА_14 , які, використовуючи ненормативну лексику, стали погрожувати фізичною розправою працівникам правоохоронного органу.
Не реагуючи на законні вимоги працівників міліції, усвідомлюючи, що працівники міліції виконують свої службові обов`язки по охороні громадського порядку, діючи групою осіб, ОСОБА_6 умисно та цілеспрямовано почав хапати ОСОБА_12 за одяг та відштовхувати його від себе, а ОСОБА_5 , підійшовши до ОСОБА_12 ззаду, обхопив руками за тіло, після чого повалив його на землю, опинившись зверху на ньому, чим спричинив останньому фізичну біль.
Після цього ОСОБА_11 , намагаючись стягнути ОСОБА_5 з ОСОБА_12 , схопив його руками за шию та почав тягнути його на себе. ОСОБА_5 в свою чергу схопився за автомат ОСОБА_11 та прижав його до своїх грудей, обхвативши руками навхрест, при цьому сівши на землю. На вимогу ОСОБА_11 відпустити зброю ОСОБА_5 не реагував та погрожував її застосуванням. В цей час на місце підбіг ОСОБА_12 та намагався розтиснути руки ОСОБА_5 , щоб забрати зброю, при цьому нахилившись, після чого ОСОБА_5 кулаков правої руки вдарив ОСОБА_11 в область лівої частини тулуба, чим спричинив йому фізичну біль, а ОСОБА_6 о підбіг до ОСОБА_12 та вдарив його правою ногою в область нижньої щелепи, в результаті чого заподіяв йому наступне тілесне ушкодження: закритий двобічний перелом нижньої щелепи, що відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Після цього ОСОБА_12 використав зброю для подачі сигналу тривоги, внаслідок чого ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з місця події втекли, а невдовзі були затримані працівниками міліції.
При повній ідентичності такого формулювання обвинувачення правова кваліфікація дій обвинувачених викладена по різному.
Так, правова кваліфікація дій ОСОБА_7 викладена таким чином, що він своїми умисними діями, які виразилися в умисному заподіяння працівникові правоохоронного органу побоїв у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 345 КК України.
А дії ОСОБА_15 за цією частиною ст.345 КК України кваліфіковано за ознакою заподіяння працівникові правоохоронного органу середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Вказане протиріччя у обвинувальному акті потребує усунення.
При цьому, якщо орган досудового розслідування, скоріш за все, вважає, що умислом ОСОБА_16 не охоплювалось заподіяння ОСОБА_17 потерпілому ОСОБА_12 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, то це повинно бути відображено в обвинуваченні, або шляхом виключення цього факту із обвинувачення ОСОБА_16 , або з чітким відображенням, що мав місце ексцес виконався і дії ОСОБА_15 по заподіянню середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 не охоплювались умислом ОСОБА_16 .
Ці очевидні протиріччя, які не потребують оцінки доказів, необхідно усунути, а не покладати на суд невластиву йому функцію доводи ті чи інші обставини, а не давати лише оцінку однозначним доводам сторони обвинувачення.
Окрім, цього якщо орган досудового розслідування вважає, що ОСОБА_7 скоїв діяння передбачене ч.2 ст.345 КК України за ознакою заподіяння побоїв працівникові правоохоронного органу, то необхідно врахувати, що кримінальний кодекс України розмежовує такі поняття як заподіяння удару і побоїв. Зокрема такі поняття викладенні у ст. 126 КК України, де передбачається відповідальність за навмисне завдання удару, побоїв або вчинення інших насильницьких дій. Згідно змісту закону побої це неодноразове завдання потерпілому численних ударів.
Якщо орган досудового розслідування і прокурор вважає, що дії ОСОБА_15 по заподіянню середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_12 не охоплювались умислом ОСОБА_18 , то тоді в обвинуваченні останнього залишається лише нанесення одного удару кулаком правої руки потерпілому ОСОБА_11 в область лівої частини тулубу. Нанесення інших ударів працівникам правоохоронного органу йому не пред`явлено.
Тому органу досудового розслідування і прокурору необхідно визначитись і чітко відобразити всі нанесені удари ОСОБА_19 працівникам правоохоронних органів, з відображенням їх часу, місця і обставин, або визначитись із правильністю кваліфікацією його, маючи, на увазі різницю між диспозицією ст.342 КК України, ч.1 ст.345 КК України та ч.2 ст.345 КК України в залежності від конкретних обставин подій.
Потребує конкретизації твердження в обвинуваченні, що ОСОБА_7 і мамедом ОСОБА_20 « стали погрожувати фізичною розправою працівникам правоохоронного органу». В чому виражається така розправа, а це має істотне значення для кваліфікації дій, не зрозуміло, як не зрозуміло твердження, що ОСОБА_7 погрожував застосуванням зброї. Якщо це погроза вбивством чи насильством, то ці дії потребують певної кваліфікації.
Окрім цього, необхідно усунути очевидну неконкретність обвинувачення, яка порушує право на захисти обвинувачених і перешкоджає суду в подальшому зробити законні висновки по суті обвинувачення ОСОБА_16 і ОСОБА_15 за ч.2 ст.296 КК України.
Зокрема, при посиланні органу розслідування в обвинувальному акті, що між висловлюванням ненормативною лексикою в сторону незнайомого їм ОСОБА_21 та поваленням його на землю і побиття його, обвинувачені також нахабно себе поводили та бешкетували. Які конкретні дії має на увазі слідчий і прокурор під нахабною поведінкою і бешкетом, є явно не зрозумілим, а це буде перешкоджати обвинуваченим захищатись від обвинувачення, а суду дати оцінку доводам сторони обвинувачення та захисту, а не втягуватись в оцінку того, що є незрозумілим.
За таких обставин обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення вивлених порушень, які перешкоджають призначити справу до розгляду.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_4 заявив клопотання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , з тримання під вартою на інший більш м`який домашній арешт, посилаючись на те, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання та навчання, відсутні негативні характеристики, раніше не судимий, обрані раніше запобіжні заходи, не пов`язані з триманням під вартою, ним не порушувались, заподіяна майнова шкода відсутня. Підозрювати його у можливості вчинення іншого насильницького злочину немає підстав. Незаконний вплив на свідків чинити наміру не має. Підстави вважати, що він буде переховуватись від суду відсутні. Крім цього, захисник послався, що обвинувачений ОСОБА_5 має постійне місце проживання та навчання, є громадянином України, має позитивні характеристики, раніше не судимий, обрані раніше запобіжні заходи, не пов`язані з триманням під вартою, ним не порушувались, заподіяна майнова шкода відсутня. Підозрювати його у можливості вчинення іншого насильницького злочину немає підстав. Незаконний вплив на свідків чинити не може, оскільки свідки й потерпілі й так вказують на його невинуватість. Переховуватись від суду потреби не має, оскільки винуватим себе не вважає, має намір довести свою невинуватість в суді та бути виправданим.
Обвинувачені підтримали клопотання захисника.
Прокурор заперечував проти задоволення клопотання захисника та просив продовжити строк утримання під вартою обвинувачених на 2 місяці. Свої доводи прокурор мотивує тим, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , перебуваючи на волі, можуть ухилитися від суду та перешкодити встановленню істини у справі, а також скоїти новий злочин. Також посилався, що ОСОБА_8 , як громадян іншої держави, може покинути Україну, тому прийняття процесуальних рішень у справі стане не можливе. ОСОБА_7 також притягується до відповідальності за вчинення злочину передбаченого ст.262 КК України, схильний до вчинення насильницьких дій відносно особи.
Розглянувши клопотання захисника та прокурора, суд прийшов до висновку, що на даній стадії судового розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою підлягає частковому задоволенню, а клопотання захисника відхиленню.
При цьому, суд виходить з конкретного характеру злочинів, які пред`явлено обвинуваченим вчинення хуліганських дій та насильство щодо працівників міліції, їх тяжкості.
Суд враховує наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме можливість обвинувачених, перебуваючи на волі, переховуватись від суду, можливість вчинення ними нових злочинів, а також можливість їх впливу на позицію свідків.
Суд також вважає, що утримання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 під вартою, буде запобігати перешкоджанню встановленню істини у кримінальному провадженні, запобігати скоєння ними нових злочинів і буде сприяти виконанню процесуальних рішень.
Крім того, суд вважає, що таке продовження не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки по справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи тримання під вартою, що завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після вчинення злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочинів, постала перед компетентними органами.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.314-316 КПК України,-
У Х В А Л И В :
Обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , обвинувачених у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 345 КК України, повернути першому заступнику прокурора прокуратури Подільського району міста Києва ОСОБА_22 для усунення виявлених порушень.
Клопотання захисника ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , з тримання під вартою на інший більш м`який домашній арешт- відхилити.
Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , обвинувачених у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 345 КК України задовольнити частково.
Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у виді утримання під вартою у Київському СІЗО продовжити до 09 жовтня 2015 року включно.
Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у виді утримання під вартою у Київському СІЗО продовжити до 09 жовтня 2015 року включно.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд міста Києва протягом семи днів з дня її оголошення.

СуддяОСОБА_1