Справа № 461/5493/15-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17.02.2016 року м. Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі колегії суддів:

Головуючий суддя ОСОБА_1 ,

судді ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Донецьк, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України ,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_7 в період з грудня 2014 року по березень 2015 року, перебуваючи на території Донецької області, що підконтрольна силам АТО, умисно здійснював спостереження, збір та подальшу передачу представнику «ДНР» відомостей про переміщення, дислокацію, місця тимчасового розташування особового складу, озброєння та військової техніки антитерористичної операції. Зібрані відомості ОСОБА_7 шляхом здійснення дзвінків з телефону стільникового зв`язку з карткою оператору «МТС» № НОМЕР_1 передавав члену терористичної організації під назвою Донецька народна Республіка - АДРЕСА_3 (місцезнаходження АДРЕСА_2 , позивний " ОСОБА_10 "), для подальшого їх використання учасниками терористичної організації під час здійснення терористичних актів.

Згідно повідомлення штабу антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, інформація про переміщення, дислокацію, місця тимчасового розташування особового складу, озброєння та військової техніки АТО відноситься до відомостей з обмеженим доступом, а її витік несе шкоду державній безпеці у сфері оброни.

Таким чином, вказаними умисними діями, які виразились в умисному сприянні діяльності терористичній організації під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », шляхом передачі відомостей про переміщення, дислокацію, місця тимчасового розташування особового складу, озброєння та військової техніки антитерористичної операції на території Донецької області, що призводить до загибелі особового складу, ураження військової техніки сил АТО, загибелі мирного населення, ураження та руйнування об`єктів життєзабезпечення.

За вказаний період ОСОБА_7 передав ОСОБА_11 дані про переміщення, дислокацію, місця тимчасового розташування особового складу, озброєння та військової техніки антитерористичної операції, а саме дана інформація була передана:

11.12.2014 року, 16:43:37 годині, щодо розташування особового складу ЗС України в с. Галицинівка Донецької області;

17.01.2015 року, 19:25:15 годині, про переміщення 6 танків, градів і мінометів, в сторону населеного пункту Карловка Донецької області;

19.01.2015 року, 13:50:59 годині, щодо ведення пострілів з мікрорайону «Лагерки» с. Галицинівка Донецької області.

21.01.2015 року, 12:29:41 годині, про переміщення 17 танків, однієї БМП і два автомобілі з особовим складом ЗС України.

21.01.2015 року, 13:08:28 годині, про переміщення ще 2 танків і одного вантажного автомобіля.

21.01.2015 року, 13:22:56 годині, про переміщення двох бензовозів, двох джипів і двох мікроавтобусів.

21.01.2015 року, 15:51:20 годині, про переміщення двох САУ, двох БМП і двох вантажних автомобілів з особовим складом ЗСУ які направлялися в сторону населеного пункту Карлівка Донецької області.

Наведену інформацію ОСОБА_7 збирав особисто, коли перебував на території населеного пункту Галицинівка Донецької області.

Обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав та дав суду наступні показання. Він проживав у місті Донецьк, та займався підприємницькою діяльністю, але оскільки житло в м. Донецьку було втрачено через військові події то він переїхав в с. Галицинівка Мар*їнського району Донецької області з дружиною та неповнолітньою дитиною і займався підсобним господарством. З ОСОБА_12 був знайомий раніше, оскільки останній в нього працював на будівництві по утепленню фасадів. Останній раз він спілкувався з ОСОБА_12 по роботі у період часу весна літо 2014 року. До ОСОБА_13 телефонував з метою, щоб останній знайшов для нього і його сім`ї більш безпечне місце для проживання. Також, під час розмови він повідомляв що пройшла велика кількість військової техніки і щоб ОСОБА_14 повідомив його маму про вказану небезпеку та вона виїхали з м. Донецька і по можливості, щоб він привіз маму до нього до Галицинівки. Крім цього, ОСОБА_14 зазначив, що є більш безпечне місце, а саме, населений пункт Пречистівка Донецької області і обіцяв йому допомогти переїхати туди. Вказав, що інколи йому телефонував ОСОБА_15 , а інколи він телефонував сам. Вважав, що передана ним інформація не є секретною чи забороненою, оскільки повідомляв загальновідомі факти, які він чув та бачив при здійсненні своєї життєдіяльності у визначений період часу. Крім цього, його ніхто не попереджував, що не можна розповідати про те що він бачив в своєму повсякденному житті іншим особам і що за це передбачена якась відповідальність.

Незважаючи на процесуальну позицію обвинуваченого ОСОБА_7 , його вина у вчиненні злочину в межах висунутого обвинувачення за встановлених судом обставин підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, зокрема:

- даними протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (а.с. 119-125 ), відповідно до якого обвинувачений ОСОБА_7 повідомляв ОСОБА_16 інформацію про переміщення, дислокацію, місця тимчасового розташування особового складу, озброєння та військової техніки антитерористичної операції на території Марїнського району Донецької області;

- оптичним диском, на якому зафіксовані результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, а саме аудіо записи розмов абонента оператору стільникового зв*язку «Лайф» НОМЕР_2 , що перебуває в користуванні ОСОБА_13 з абонентом оператора стільникового зв*язку «Лайф» № НОМЕР_1 (а.с.178);

- даними листа начальника штабу - першого заступника керівника АТО від 18 березня 2015 року про дислокацію підрозділів ЗСУ на території Донецької області в період часу з грудня 2014 року до 06 лютого 2015 року (а.с. 126-130), згідно якої вбачається, що, військова техніка з особовим складом ЗСУ, відомості про яку передавав обвинувачений ОСОБА_7 - ОСОБА_17 в зазначених вище телефонних розмовах, переміщувалася по населеному пункту Галицинівка Донецької області;

- даними листа з інформацією про ОСОБА_17 (а.с. 141-142), згідно якої вбачається, що ОСОБА_17 , знаходиться на території так званої «ДНР» та бере активну участь у діяльності вказаної організації;

- висновком криміналістичної експертизи відеозвукозапису від 15.04.2015 року (а.с.143-146), відповідно до якої, в протоколі про результати проведення негласної слідчої дії - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, усне мовлення належить ОСОБА_7 і позначене в протоколі як «М»;

- висновком експерта № 46 від 08.05.2015 року (а.с.147-155 ), відповідно до якого, встановлено, що під час дослідження телефону марки «Lenovo S660», СІМ картка оператора мобільного зв`язку «Лайф» з нанесеним на її поверхні номером НОМЕР_3 , відповідає номер НОМЕР_1 . Також у вказаному телефоні є телефонна книга, яка складається з 564 записів і в тому числі записано телефон ОСОБА_17 ;

- витягом з сайту «Миротворець», згідно якого вбачається, що ОСОБА_17 , оголошений в розшук Селидівським РВ ГУМВС у Донецькій області як особа яка підозрюється у вчинені злочини передбаченого ст. 260 ч. 5 КК України (а.с. 217-219);

- даними протоколу огляду предметів і документів (а.с.137-138 ), відповідно до якого під час проведення особистого огляду ОСОБА_7 було виявлено мобільний телефон «Lenovo s660» з наявною сім картою оператора мобільного зв`язку «Лайф» що відповідає номеру НОМЕР_4 ;

- постановою про визнання речовими доказами від 27.03.2015 р. (а.с.139-140 ), згідно якої, мобільний телефон «Lenovo s660» з наявною сім картою оператора мобільного зв`язку «Лайф» що відповідає номеру НОМЕР_4 та протокол № 62/2/2-1934 від 18.03.2015 р. про результати проведення негласної слідчої(розшукової) дії - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж та оптичний диск визнано речовими доказами.

Аналізуючи та оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази, колегія суддів вважає, що вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю доводиться дослідженими в судовому засіданні доказами, які є взаємопов`язаними, повністю узгоджуються між собою та в своїй сукупності є достатніми для доведення винуватості обвинуваченого і постановлення вироку.

Свідок ОСОБА_18 , яка була допитана в судовому засіданні, показала, що з обвинуваченим перебуває в цивільному шлюбі з 2000 р. та мають спільного сина. Також повідомила що обвинувачений займався підприємницькою діяльністю і з ОСОБА_12 мали тільки робочі відносини, оскільки останній працював в них на будівництві. Крім цього її чоловік не мав ніякого відношення до ДНР та мав намір разом з сім`єю виїхати на західну Україну.

Свідок ОСОБА_19 , який був допитаний в судовому засіданні, показав, що з обвинуваченим перебуває в дружніх відносинах. Також повідомив що обвинувачений займався підприємницькою діяльністю і він в нього працював на будівництві різноробочим. Крім цього вважає обвинуваченого патріотичною людиною яка підтримує Україну.

Покази свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , суд не приймає, оскільки такі не стосуються предмету розгляду даного провадження, а лише характеризують особу обвинуваченого.

Свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які були допитані в судовому засіданні, показали, що ними було встановлено, що ОСОБА_7 сприяє терористичній організації, а саме передаючи інформації членам так званої «ДНР», був ними затриманий.

Щодо показів свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_21 то суд також не приймає їх показів, оскільки дані свідки являються працівниками СБУ у Львівській області, які проводили досудове розслідування вказаного кримінального провадження і їхні покази не можуть бути об`єктивними.

З огляду на вищенаведене, показання обвинуваченого, що він дав під час судового розгляду, в яких він заперечує свою вину щодо сприянню терористичній організації, та доводи захисника щодо відсутності в діях ОСОБА_7 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, суд розцінює як спосіб захисту і як бажання обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності, та вважає їх повністю спростованими дослідженими доказами.

Так ОСОБА_7 пояснював, що не передав ОСОБА_16 інформацію, яка є забороненою, а лише хотів з`ясувати яке місце є більш небезпечним, щоб переїхати з родиною. Однак, покази обвинуваченого повністю спростовуються даними протоколу проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, з яких вбачається, що передана інформаціє не була побутовою, а стосувалася переміщення військової техніки та особового складу Збройних Сил України.

Зокрема, сам обвинувачений не оспорює, що спілкувався по телефону з ОСОБА_17 у березні - квітні 2014 року, коли у м. Донецьку створено стійке ієрархічне об`єднання - організацію, так звану «Донецьку народну Республіку» (далі «ДНР»), учасники якої на території України займаються вчиненням актів тероризму, залякуванням населення, вбивством громадян, захопленням адміністративних будівель органів державної влади і місцевого самоврядування та інших тяжких і особливо тяжких злочинів, що призводить до дестабілізації суспільно-політичної ситуації у державі. Вказана організація є стійкою, має чітку ієрархію та структуру, яка складається з політичного та силового блоків, а також розподіл функцій між її учасниками на яких покладені відповідні обов`язки згідно з планом спільних злочинних дій.

Суд не приймає доводи сторони захисту щодо недопустимості доказу, а саме протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, оскільки відповідно до рішення КСУ від 20.10.2011 р., тимчасове обмеження конституційних прав і свобод громадян під час здійснення оперативно-розшукової діяльності уповноваженим органом, посадовою особою можливе у випадках, передбачених Конституцією України, та в порядку, встановленому законами України, з метою захисту прав і свобод інших людей, в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, економічного добробуту та прав людини; у випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину; з метою запобігти злочинові чи з`ясувати істину під час розслідування кримінальної справи. Підстави і порядок здійснення заходів, пов`язаних із тимчасовим обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина, визначені Кодексом, Законом, законами України „Про міліцію, „Про прокуратуру, „Про Службу безпеки України, „Про Державну прикордонну службу України, „Про контррозвідувальну діяльність, „Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю.

Отже, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 18 березня 2015 року в даному кримінальному провадженні було здійснено в інтересах національної безпеки України та відповідно до ЗУ„Про контррозвідувальну діяльність, і тому даний доказ суд вважає належним та допустимим.
Крім цього, під час розгляду кримінального провадження, прокурором не надано доказів та не доведено, що діями обвинуваченого державі завдано тяжких наслідків.

Статтею 17 Закону України від 23.03.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.) Європейський Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) Європейський Суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Конвенцією Організації Об`єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності від 15 листопада 2000 року зобов`язано держави-учасниці криміналізувати участь в організованій злочинній групі. При цьому відповідно до пункту «а» ст. 2 цієї Конвенції організована злочинна група означає структурно оформлену групу в складі трьох або більше осіб, що існує протягом визначеного періоду часу і діє узгоджено з метою здійснення одного або декількох серйозних злочинів або злочинів, визнаних такими відповідно до цієї Конвенції, для того, щоб одержати, прямо або посередньо, фінансову або іншу матеріальну вигоду.

Поняття терористичної організації визначено відповідно до Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20 березня 2003 року і це є стійке об`єднання трьох і більше осіб, яке створене з метою здійснення терористичної діяльності, у межах якого здійснено розподіл функцій, встановлено певні правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів. Визначальним для визнання організації терористичною є те, що хоч один з її структурних підрозділів здійснює терористичну діяльність з відома хоча б одного з керівників (керівних органів) усієї організації.

Аналіз кримінального законодавства, рішення Варшавської конференції 2001 року, Резолюції Ради Безпеки ООН від 28 вересня 2001 року № 1373 по боротьбі з тероризмом, а також відповідних положень Закону України «Про боротьбу з тероризмом» показує, що терористична організація виділена як вид злочинної організації за спеціальною метою - здійснення терористичної діяльності. Так, відповідно до Закону України «Про боротьбу з тероризмом» терористична діяльність - діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об`єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму.

Терористичні організації створюються для вчинення діянь, передбачених частинами 1-3 ст. 258 КК України, а також інших злочинів терористичної спрямованості, тобто діянь, спрямованих на залякування населення з метою спонукання держави, міжнародної організації, фізичної чи юридичної особи до прийняття чи відмови від прийняття будь-якого рішення. При цьому саме фактором цілеспрямованого залякування населення як засобу досягнення поставленої мети злочини терористичної спрямованості відрізняються від інших споріднених злочинів.

При цьому, суд враховує також Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, затверджене Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII, в якому «ДНР» та «ЛНР» визначено терористичними організаціями.

Так, Пленум Верховного Суду України у п. 4 Постанови «Про практику розгляду судами кримінальних справ про злочини, вчинені стійкими злочинними об`єднаннями» від 23 грудня 2005 року № 13 вказує, що утворення (створення) організованої групи чи злочинної організації слід розуміти як сукупність дій з організації (формування, заснування) стійкого злочинного об`єднання для заняття злочинною діяльністю. В частині ж участі у злочинній чи терористичній організації - то відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 13 вступ особи до організованої групи чи злочинної організації (участь у ній) означає надання цією особою згоди на участь у такому об`єднанні за умови, що вона усвідомлювала факт його існування і підтвердила певними діями реальність своїх намірів.

При цьому, під час судового розгляду справи, суд враховує, що державним обвинуваченням було доведено, що ОСОБА_7 усвідомлював, що «ДНР» діє на території України саме як терористична організація, діє на території України незаконно та що її учасники застосовують зброю, вчиняють терористичні акти, захоплення будівель органів державної влади та місцевого самоврядування, вбивства людей, вибухи, підпали та інші дії, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людей, завдають значної майнової шкоди та призводять до настання інших тяжких наслідків, з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення та впливу на прийняття рішень органами державної влади, місцевого самоврядування, а також чинять збройний опір, незаконну протидію та перешкоджають виконанню службових обов`язків співробітниками правоохоронних органів України й військовослужбовцями Збройних Сил України, задіяними у проведенні антитерористичної операції, і обвинувачений сприяв у діяльності вищевказаної терористичної організації.

Суд також враховує правові позиції, викладені в рішенні ЄСПЛ у справі «Броуґан та інші проти Сполученого Королівства», відповідно до яких розслідування терористичних правопорушень, безсумнівно, ставить перед органами влади особливі проблеми. Забезпечення справедливої рівноваги між інтересами суспільства, яке страждає від тероризму, та інтересами конкретної людини є надзвичайно складним завданням. Беручи до уваги факт посилення тероризму в сучасному світі, визнана необхідність, яка випливає із самої суті системи Конвенції, забезпечення належної рівноваги між захистом інститутів демократії в інтересах суспільства і захистом прав окремої людини. У контексті статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, саме суд має визначити значимість таких обставин, а також з`ясувати, чи було забезпечено в цій справі рівновагу між застосовними положеннями цієї статті у світлі її конкретного формулювання та її загальним предметом і метою.

З урахуванням викладеного, допитавши обвинуваченого, свідків, дослідивши докази, суд прийшов до переконання, що своїми діями ОСОБА_7 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення за обставин, викладених у вироку, та його дії правильно кваліфіковані:

- за ч.1 ст.258-3 КК України, як інше сприяння діяльності терористичної організації, яке віднесено Кримінальним законом до особливо тяжких злочинів.

Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно до вимог ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивовуючи своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини КК України.

Суд вважає можливим застосувати ст.69 КК України, приймаючи, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, до затримання працював приватним підприємцем, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, який залишив тимчасово окуповане місце свого проживання в Донецьку, де відбувалися бойові дії, переїхав на територію, яка підконтрольна українській владі, особисто не приймав участі в організації або виконанні насильницьких дій терористів або військовому протистоянні правоохоронним органам та ЗС України і його діями не було завдано шкоди державі.

Суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, також враховує вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

З урахуванням цих даних у сукупності суд вважає щодо можливості виправлення і перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 тільки з ізоляцією від суспільства, призначивши покарання в межах санкції ч.1 ст.258-3 КК України та застосувавши ст.69 КК України. Саме таке покарання, на думку суду, буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання призначення додаткового покарання, суд виходить не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції статті Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язані з призначенням покарання, здатні вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і міри, в тому числі й тих положень, що передбачені частиною другою статті 59 КК України, а тому не призначає ОСОБА_7 додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 слід рахувати з моменту його фактичного затримання, а саме з 18.03.2015 року, зарахувавши строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до положень ст.72 КК України до набрання вироком законної чинності.

Оскільки суд прийшов до переконання, що до обвинуваченого не слід застосовувати додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, то слід скасувати арешт майна який був накладений ухвалами слідчих суддів.

Враховуючи обґрунтованість висунутого обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, обраний судом вид покарання, наявність підстав вважати, що ОСОБА_7 , з огляду на дані про його особу, нестійкі соціальні зв`язки, зможе ухилитися від виконання вироку суду (ризик переховування), суд вважає за необхідне залишити без зміни до набрання вироком законної сили раніше обраний щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Цивільний позов по справі не заявлений.
Згідно ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Долю речових доказів вирішити на підставі ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 373-374 КПК України, суд, -

З А С У Д И В :

ОСОБА_7 визнати винним у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України і призначити йому покарання з застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 3 (три) місяці позбавлення волі без конфіскації майна.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту його фактичного затримання з 18 березня 2015 року.

На підставі ч. 5 ст.72 КК Кодексу України попереднє ув`язнення з моменту затримання 18 березня 2015 року зарахувати в строк призначеного покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили міру запобіжний захід ОСОБА_7 залишити без зміни, - у виді тримання під вартою.

Стягнути з ОСОБА_7 в користь держави витрати на проведення експертизи в розмірі 2301,90 гривень на р/р 7395 в УДКСУ в Солом`янському районі ГУ ДКСУ у м. Києві, МФО 820019, .

Речові докази:

диск CD-R «Verbatim» з аудіо записом розмов - зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Скасувати арешт майна, ОСОБА_7 накладений ухвалами слідчих суддів Галицького районного суду м. Львова від 19.03.2015 р. та 24.04.2015 р. а саме: мобільний телефон моделі «Lenovo» (на 2 сім картки) IMEI: НОМЕР_5 , IMEI: НОМЕР_6 з наявними сім картками операторів стільникового зв`язку: «Лайф» номер картки НОМЕР_3 , що відповідає номеру НОМЕР_4 ; «МТС» номер картки НОМЕР_7 , що відповідає номеру НОМЕР_8 , а також з MicroSD-card APACER № D33466, об`ємом 8 Гб; мобільний телефон моделі Samsung білого кольору IMEI: НОМЕР_9 із сім карткою оператора мобільного зв`язку «МТС» № НОМЕР_10 ; мобільний телефон моделі «Nokia» IMEI: НОМЕР_11 IMEI: НОМЕР_12 з карткою оператора мобільного зв`язку «Лайф» № НОМЕР_13 , а також із карткою памяті MicroSD-card AIWAN № SD-SP2G, об`ємом 2 Гб; автомобіль марки «Nissan X-Trail», р.н. НОМЕР_14 , номер кузова: НОМЕР_15 та автомобіль марки «ISUZU NQR 71P» р.н. НОМЕР_16 , номер кузова: НОМЕР_17 .
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги, якщо така скарга не буде подана учасниками провадження у вказаний строк. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м. Львова протягом тридцяти діб з дня його проголошення.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3