Справа № 128/2747/15-к
ВИРОК
Іменем України
05 жовтня 2015 року місто Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
при секретарі: ОСОБА_2 ,
з участю прокурора: ОСОБА_3 ,
обвинуваченого: ОСОБА_4 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, жителя та зареєстрованого АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою,неодруженого, працюючого трактористом МХП "Зернопродукт" раніше не судимого
у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,-
10 серпня 2014 року солдат ОСОБА_4 призваний під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України АДРЕСА_2 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №227 від 09.09.2014 ОСОБА_4 призначений на посаду стрільця3 відділення 2 стрілецького взводу 6 стрілецької роти 3 стрілецького батальйону (ВОС - 100915П), де проходив військову службу. 17 березня 2014 року Указом В.о. Президента України №303/2014 оголошено часткову мобілізацію в України та відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» саме з 17 березня 2014 року в країні почав діяти особливий період, який діє по даний час.Відповідно до вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 2, 9, 11, 16, 216-222 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України. Крім цього, згідно вищевказаних положень, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.16 квітня 2015 року солдат ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України, що дислокується в АДРЕСА_2 . Знаходячись за межами військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України солдат ОСОБА_4 проводив час на власний розсуд, перебував за місцем свого проживання, а саме: АДРЕСА_1 .29 квітня 2015 року солдат ОСОБА_4 самостійно повернувся до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Таким чином, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 та приймає участь в проведенні Антитерористичної операції, в порушення ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1,2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 16 квітня 2015 року, діючи з прямим умислом та з метою ухилитися від військової служби, знаючи про те, що він повинен проходити військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, враховуючи стан у Державі, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України - самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України, та в подальшому проводив час на власний розсуд, проживаючи за адресою: АДРЕСА_1 і лише 29 квітня 2015 року повернувся до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, тобто був відсутній на службі 13 діб.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину за ст.407 ч.4 КК України визнав повністю, при обставинах, викладених в обвинувальному акті, розкаявся у вчиненому та пояснив що він дійсно самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України, що розташована в АДРЕСА_2 . Пояснив, що він був мобілізований у вказану військову частину, де з початку проходив навчання, потім двічі перебував в АТО. Останній раз повернувся з відпустки після АТО та проходив службу в військовій частині в АДРЕСА_2 . Потім 16.04.2015 року, перебуваючи на полігоні, самовільно залишив службу в військовій частині по сімейних обставинах і поїхав додому. Приїхав із дому до військової частини аж 29.04.2015 року, тобто він залишив самовільно військову частину тривалістю понад 10 днів. В подальшому за його бажанням він перебував знову в АТО.
За згодою обвинуваченого, згідно ст.349 ч.3 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів зібраних в ході досудового розслідування, стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, крім даних, що характеризують особу обвинуваченого, і при цьому судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, у суду немає сумніву у добровільності його позиції, а також роз`яснено, що в такому випадку обвинувачений буде позбавлений можливості оспорювати дані фактичні обставини в апеляційному порядку.
Суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_4 необхідно кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини..
При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, сімейний і матеріальний стан обвинуваченого, що він позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в КЗ ВОНД «Соціотерапія» та на обліку в лікарні ім. О.І. Ющенка не перебуває, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності.
Обставини, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 є щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні, активне сприяння досудовому розслідуванню, що він раніше не судимий.
Обставини, що відповідно дост. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 відсутні.
При цьому суд також враховує, що відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч. 2 ст. 50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Враховуючи ч.1 ст. 69 КК України, зважаючи на наявність пом`якшуючих вину обставин, щирого каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні, активного сприяння досудовому розслідуванню, що раніше не судимий і відсутність обтяжуючих вину обставин, та водночас позитивні відомості, які характеризують особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого злочину, суд дійшов висновку, що обвинувачений ОСОБА_4 не представляє підвищену суспільну небезпеку та його виправлення і перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, і тому йому необхідно призначити більш м"яке покарання у виді штрафу в прибуток держави.
Визначене покарання обвинуваченому на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальноївідповідальності.
Керуючись ст.ст. 349 371, 373, 374 КПК України, суд
засудив:
Визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4ст. 407 КК України, із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 120 (сто двадцять) неоподаткованих мінімумів доходів громадян в прибуток держави, що складає суму 2040 ( дві тисячі сорок) грн.
Вирок суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя: