АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний номер справи: 667/8087/15-к Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/791/979/15 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15 п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Херсонської області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участю прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7
захисника обвинуваченого: адвоката ОСОБА_8
представників потерпілих: ОСОБА_9 , ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні кримінальне провадження № 0000217 за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Комсомольського районного суду м. Херсона від 12.10.2015 року про повернення обвинувального акту прокурору у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15 п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, -
в с т а н о в и л а :
Вказаною ухвалою обвинувальний акт повернутий прокурору для усунення недоліків.
В обґрунтування свого висновку суд першої інстанції послався на те, що обвинувальний акт складено з порушенням вимог ст. 291 КПК України, зокрема, ОСОБА_7 обвинувачується у розбійному нападі з проникненням у приміщення, його дії кваліфіковані за ч. 4 ст. 187 КК України, тоді як жодна з частин ст. 187 КК України не визначає кримінальності діяння з проникненням у приміщення, а тільки з проникненням в інше приміщення. Обвинувачення ОСОБА_7 за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України суперечить вимогам кримінального закону, оскільки поняття умисного вбивства визначено у ст. 115 ч. 1 КК України як умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі, а не вбивство з корисних мотивів, крім того в обвинувальному акті не викладено суб`єктивну сторону вказаного злочину та не вказано особу, яку обвинувачений мав намір позбавити життя.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального та кримінального процесуального закону. Призначити новий судовий розгляд кримінального провадження зі стадії підготовчого судового засідання. В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_7 , відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, яке відповідає вимогам ст. 91 КПК України. Також зазначає, що суд під час викладення обставин, які вказують на невідповідність обвинувального акту вимогам закону, вдавався до оцінки кваліфікації дій обвинуваченого та доказів, що не передбачено на цій стадії кримінального провадження, а також в мотивувальній частині ухвали не конкретизував норму закону, яка була порушена та дає підстави для повернення обвинувального акту. Також, суд першої інстанції в порушення ст. 350 КПК України не розглянув клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 до 2 місяців. Крім того, під час винесення ухвали суд порушив вимоги ст. 372 КПК України та не зазначив рік, місяць і день народження обвинуваченого, місце його народження та проживання, номер кримінального провадження, ім`я обвинуваченого ОСОБА_11 в вступній та резолютивній частинах, відрізняється від мотивувальної.
Заслухавши доповідача, прокурора, представників потерпілих, які підтримали апеляційну скаргу прокурора, обвинуваченого та його захисника, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія судів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Зі змісту цієї норми закону чітко слідує, що єдиною передбаченою законом підставою для повернення обвинувального акту прокурору є невідповідність цього акту вимогам КПК.
Вимоги до обвинувального акта передбачені ст. 291 КПК України.
Перевіривши зміст обвинувального акту, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для повернення обвинувального акту, які наведені в ухвалі суду першої інстанції є такими, що суперечать вимогам статті 291 КПК України.

Так, відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів передбачених ч. 4 ст. 187 КК України нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу із проникненням у приміщення, із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень та за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України закінченому замаху на вбивство з корисних мотивів.

В оскаржуваній ухвалі суд послався на те, що кримінальним законом не передбачено кваліфікуючої ознаки вчинення злочину, передбаченого ст. 187 КК України такої як «проникнення у приміщення», а передбачено «проникнення в інше приміщення», однак в обвинувальному акті не викладено чому потрапляння ОСОБА_7 до приміщення поштового зв`язку було проникненням.

Вказані висновки суду суперечать змісту обвинувального акту та кримінальному закону.

Так, виходячи з системного тлумачення положень ст. 187 КК України слід зазначити, що законодавець визначив кваліфікований склад злочину, передбаченого ст. 187 КК України, у разі, якщо розбійний напад вчинений з проникненням в житло, сховище або інше приміщення. При цьому слово «інше» має мету відокремити житло та сховище, які по суті є також приміщеннями, від інших приміщень, які не мають ознак житлових та функції схову. Тому при кваліфікації дій особи, яка проникає у певне приміщення, у кожному конкретному випадку інше приміщення буде різним (наприклад приміщення поштового відділення як у даному випадку).

Тому, зазначення в обвинувальному акті конкретного приміщення, до якого здійснено проникнення, а не абстрактної вказівки на «інше приміщення», як зазначає суд першої інстанції, в повній мірі відповідає диспозиції ч. 4 ст. 187 КК України.

Посилання суду першої інстанції на те, що в обвинувальному акті не викладене чому потрапляння ОСОБА_7 до приміщення було проникненням є безпідставним, оскільки при формулюванні обвинувачення за ст. 187 ч. 4 КК України в обвинувальному акті чітко викладено, що ОСОБА_7 проник до приміщення поштового зв`язку через вхідні двері, тобто шляхом вільного доступу.

З цього приводу ВССУ в інформаційному листі «Про практику застосування судами окремих норм матеріального права щодо кваліфікації розбою, поєднаному з проникненням у приміщення» від 29.01.2013 року роз`яснив, що якщо суб`єкт злочину поставив собі за мету заволодіти майном, певного виду, місце знаходження якого зумовлює вибір конкретного способу посягання, реалізація якого передбачає входження чи потрапляння в приміщення, незважаючи на режим доступу до нього (вільний або заборонений), то фізичне опинення в такому приміщенні з означеною ціллю є незаконним, а з вчиненням наступних дій із застосуванням насильства чи погроз його застосування з метою заволодіння майном має кваліфікуватися як розбій, поєднаний з проникненням у приміщення.

Виходячи з наведеного, посилання суду на те, що вільний доступ до поштового відділення виключає кваліфікуючу ознаку - проникнення, колегія суддів визнає безпідставним, оскільки виходячи зі змісту обвинувачення, ОСОБА_7 потрапив до цього приміщення з означеною метою заволодіти майном.

Крім того, в підготовчому судовому засіданні суд не вправі давати оцінку наявності або відсутності в діях обвинуваченого вказаної кваліфікуючої ознаки, оскільки оцінка доказів та вирішення питання щодо кваліфікації здійснюється судом на іншій стадії судового розгляду.

Виходячи зі змісту ст. 314 КПК України, суд має в підготовчому судовому засіданні перевірити: чи відповідає виклад об`єктивної та суб`єктивної сторони кримінального правопорушення в обвинувальному акті тій кваліфікації, яка надана прокурором, не втручаючись в оцінку фактичних обставин кримінального провадження.

З обвинувального акту вбачається, що при формулюванні обвинувачення прокурор вказав, що розбійний напад вчинено з проникненням у приміщення поштового відділення шляхом вільного доступу, що в повній мірі відповідає тій кваліфікації, яка надана прокурором цьому діянню.

В зв`язку з чим посилання суду на невідповідність обвинувального акту вимогам кримінального закону через неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 187 КК України є безпідставною.

Висновок суду про невідповідність обвинувального акту вимогам закону в частині формулювання обвинувачення за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України також є безпідставним, виходячи з наступного.

Зокрема, в ухвалі суд вказав на, те що в обвинувальному акті не викладена суб`єктивна сторона вказаного злочину, не зазначено особу, яку ОСОБА_7 намагався позбавити життя, вказано на вчинення замаху на вбивство з корисних мотивів, що суперечить ч. 1 ст. 115 КК України, гроші, якими заволодів ОСОБА_7 потерпілій не належали.

Такий висновок суду є надуманим, оскільки суперечить змісту обвинувального акту та нормам кримінального закону, що свідчить про грубе порушення судом вказаних вимог та повне ігнорування приписів кримінального закону.

Так, в обвинувальному акті прямо зазначено про те, що під час вчинення розбійного нападу, ОСОБА_7 переслідував прямий умисел, направлений на протиправне позбавлення життя ОСОБА_12 , діяв з корисливих мотивів, усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав суспільно небезпечні наслідки у виді смерті потерпілої і бажав їх настання.

При цьому в обвинувальному акті зазначений час, місце, спосіб вчинення замаху на умисне вбивство потерпілої з корисних мотивів - зокрема шляхом нанесення останній близько 19 ударів тупим предметом в голову, а також вказано причини, з яких злочин не доведено до кінці - через імітування потерпілою смерті.

Виходячи з наведеного незрозумілий висновок суду про те, що слідчим не розкрито умисел обвинуваченого саме на настання смерті потерпілої за таких обставин, коли ОСОБА_7 інкримінується нанесення великої чисельності ударів потерпілій виключно в життєво важливий орган.

Слідчий надав кваліфікацію вказаному злочину як умисне вбивство з корисливих мотивів, не доведене до кінця з причин, що не залежали від волі особи, яка виконала всі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, відповідальність за що передбачена ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.

Посилання в ухвалі суду на необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 115 ч. 1 КК України через відсутність корисного мотиву злочину колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідно до сформульованого обвинувачення ОСОБА_7 вчинив замах на вбивство потерпілої саме з корисних мотивів в ході здійснення розбійного нападу з метою заволодіти чужим майном. Та обставина, що потерпіла не є власником грошових коштів, якими заволодів ОСОБА_7 не виключає вчинення злочинів саме з корисним мотивом.

Пленум Верховного Суду України з цього приводу роз`яснив, що якщо під час розбою було умисно заподіяно тяжке тілесне ушкодження, внаслідок якого сталася смерть потерпілого, або останнього було умисно вбито, дії винної особи належить кваліфікувати за сукупністю злочинів - за частиною четвертою статті 187 і частиною другою статті 121 або пунктом 6 частини другої статті 115 КК (п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності».

Крім того, як вже зазначалось, вище на цій стадії судового провадження, суд не вправі давати оцінку кваліфікації дії обвинуваченого.

Однак, суд нехтуючи вимогами закону та роз`ясненнями Верховного Суду України, в порушення вимог ст.ст. 314, 315 КПК України щодо питань, які підлягають вирішенню під час підготовчого провадження, прийшов до передчасного висновку про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого на цій стадії кримінального процесу.

При цьому надана слідчим кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України відповідає викладу в обвинувальному акті об`єктивної та суб`єктивної сторони вказаного злочину.

Таким чином, колегія суддів вбачає, що зазначений вище обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, зокрема, обвинувачення сформульовано достатньо детально, щоб можна було чітко зрозуміти, які саме діяння ставляться обвинуваченому у вину. Цілком зрозумілою є інформація щодо кваліфікації діяння обвинуваченого, тому доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, є слушними.

Виходячи з указаного вище, колегія суддів дійшла висновку про скасування ухвали суду першої інстанції як такої, що постановлена з істотним порушенням вимог КПК із призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження.

При цьому колегія суддів не вирішує питання щодо запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 , оскільки ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Херсона від 26.10.2015 року, яка на час апеляційного розгляду не скасована, йому продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 11.12.2015 року включно.

Керуючись ст. ст. 407, 409 КПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Комсомольського районного суду м. Херсона від 12.10.2015 року про повернення обвинувального акту прокурору у кримінальному провадженні №0000217 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15 п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження в іншому складі суддів.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: (три підписи)
З оригіналом згідно.
Головуючий: ОСОБА_2