Справа № 157/591/15-к
Провадження №1-кп/157/47/15
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2015 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесені у Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000153 від 07.05.2015 року, про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, непрацюючого, з базовою загальною середньою освітою, неодруженого, судимого:

1) вироком Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 10 листопада 2008 року за ч. 3 ст. 185, ст. ст. 75, 76, 104 КК України на 4 роки позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

2) вироком Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 25 травня 2009 року за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України на 6 років позбавлення волі, 31 грудня 2014 року звільнений з Миколаївської ВК № 50 по закінченню терміну відбування покарання,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

встановив:

ОСОБА_4 06 травня 2015 року близько 19 години, діючи з корисливих мотивів та керуючись метою незаконного збагачення, знаходячись на пасовиську у селі Грудки Камінь-Каширського району Волинської області, шляхом вільного доступу, спільно з іншою особою, яка не знала про його злочинні дії, повторно, таємно викрав коня білої масті, належного на праві приватної власності ОСОБА_6 , чим спричинив потерпілій майнову шкоду на суму 8000 грн.

Своїми умисними діями ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, визнав повністю і дав суду показання про те, що 06 травня 2015 року продав належного ОСОБА_6 коня, що був на пасовиську у селі Грудки, ОСОБА_7 , який не знав про те, що свійська тварина йому не належить. Через оголошення в газеті знайшов покупця, однак на той час мав намір продати кобилу, яка є в його з матір`ю господарстві. Коли ОСОБА_7 автомобілем з причепом приїхав у село Грудки, вони поїхали на пасовисько, проте кобили з його господарства там не було, і у нього в цей час виник умисел продати коня сусідки ОСОБА_6 , який був білої масті, як і кобила з його господарства. Коня завантажили на причіп, після чого домовилися про вартість - 8000 грн., які ОСОБА_7 йому сплатив, поклавши ці кошти в автомобілі біля коробки передач. Після цього вони разом поїхали автомобілем до села Грудки (оскільки він хотів під`їхати додому), проте трохи проїхавши, автомобіль у зв`язку з дощовою погодою застряг в ямі з водою. Виїхати не вдавалося і він пішов знайти підмогу, а коли повернувся, то ОСОБА_7 на місці вже не було. У подальшому він пішов відпочивати за виручені від продажу коня кошти у кафе «Вероніка», де згодом був затриманий працівниками міліції. Останні привели його у райвідділ міліції, обшукали і вилучили 32 купюри номіналом 200 грн., 1 купюру номіналом 100 грн., які йому заплатив за коня ОСОБА_7 , та дрібніші гроші.

Окрім визнання вини самим обвинуваченим, його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні потерпілої і свідків та дослідженими судом матеріалами кримінального провадження, що були зібрані під час досудового розслідування.

Так, потерпіла ОСОБА_6 у судовому засіданні дала показання про те, що у неї у власності є кінь білої масті, якого вона випасає на місцевому пасовиську за селом Грудки. З 05 травня 2015 року кінь випасався на пасовиську протягом ночі до 06 травня 2015 року, коли їй в цей день о 21 годині подзвонила знайома ОСОБА_8 і запитала чи є її кінь. Вона відразу пішла на пасовисько, проте коня там не було. Повертаючись назад додому, неподалік господарства ОСОБА_9 , побачила автомобіль синього кольору, біля якого стояли ОСОБА_7 та її знайома ОСОБА_8 . Зрозумівши те, що їм відомо про зникнення коня, вона попросила повернути тварину. Після цього ОСОБА_7 пішов у будинок до матері обвинуваченого - ОСОБА_9 . Вийшовши, останній віддав їй лише цеп та поїхав. Вона ж пішла до ОСОБА_8 , неподалік якої розташована хата, в якій ніхто не проживає, де забрала свого коня.

З показань у судовому засіданні свідка ОСОБА_7 вбачається, що 06 травня 2015 року він власним автомобілем з причепом поїхав в смт. Любешів щоб купити собі коня. Його колега по роботі ОСОБА_10 попросив у нього по дорозі назад заїхати у село Грудки і купити коня ще й для нього у місцевого жителя. Коли він доїжджав до села Грудки йому зателефонував ОСОБА_10 і повідомив, що у селі Грудки по вул. Любешівська (Видертська) біля кіоску синього кольору його буде чекати хлопець ОСОБА_11 . Близько 18 год. 30 хв. він зустрівся у повідомленому ОСОБА_10 місці з хлопцем, як з`ясувалося потім це був ОСОБА_4 , з яким поїхав на пасовисько, де випасалося багато коней. ОСОБА_4 вказав йому на коня білої масті, вони погодили ціну від 7800 грн. до 8000 грн., погрузили коня на причеп і в салоні автомобіля він нарахував ОСОБА_4 8000 грн., купюрами номіналом 200 грн., розрахувавшись за коня. Після цього вони поїхали тією ж дорогою назад, при в`їзді у село автомобіль, оскільки була гроза, потрапив в яму з водою і не міг виїхати. ОСОБА_4 пішов по допомогу, проте довго не повертався. Про ці обставини він повідомив ОСОБА_10 і попросив останнього подзвонити ОСОБА_4 , однак через декілька хвилин колега повідомив, що ОСОБА_4 поза зоною досяжності. Витягнувши автомобіль з ями, він поїхав до своєї знайомої ОСОБА_8 , яка проживає при в`їзді з міста Каменя-Каширського у село Грудки, де залишив коня. В подальшому вони разом почали з`ясовувати кому належить придбаний ним кінь, він описав їй зовнішність хлопця, у якого купив коня, і через деякий час вони з`ясували, що коня йому продав ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_9 дала у судовому засіданні показання про те, що в неї у господарстві є кобила білої масті, яка хворіє. 06 травня 2015 року близько 21 години до неї зателефонувала односельчанка ОСОБА_8 і повідомила, що до неї приїхав чоловік, який купив у її сина ОСОБА_12 коня. ОСОБА_8 попросила приїхати до неї. Вона відразу зрозуміла, що у сина знову чергова проблема з порушенням закону, у зв`язку з переживаннями їй стало погано зі здоров`ям, а тому вона повідомила ОСОБА_8 , що приїхати не зможе. Через деякий час чоловік, який купив у сина коня, ним виявився ОСОБА_7 , приїхав до неї додому і розповів за яких обставин купив у ОСОБА_4 білого коня, а саме, на пасовиську біля села Грудки за 8000 грн. Вони намагалися додзвонитися сину, проте телефон його був недоступний. Згодом з`ясувалося, що проданий її сином кінь належить її сусідці ОСОБА_6 .

Як вбачається з показань у судовому засіданні свідка ОСОБА_10 , у березні 2015 року він через редакцію розмістив оголошення в газеті «Полісся» про те, що бажає купити коня. На початку травня 2015 року йому зателефонував хлопець, який представився ОСОБА_13 і сказав, що проживає у селі Грудки, та повідомив, що має кобилу, яку хоче продати. Він сказав що передзвонить йому коли надумає купляти кобилу. 06 травня 2015 року його колега по роботі ОСОБА_7 поїхав власним автомобілем в смт. Любешів, де мав купити для себе коня, а тому він попросив його заїхати у село Грудки та купити у вказаного хлопця коня для нього. У цей же день він передзвонив тій особі, яка раніше представилася йому по телефону ОСОБА_13 , та повідомив, що хоче купити у нього кобилу. ОСОБА_7 розбирався у конях, а тому він йому довіряв. Гроші на купівлі кобилу в ОСОБА_14 були свої, а він йому мав потім їх віддати. Близько 17 години 30 хвилин 06 травня 2015 року він знову передзвонив хлопцеві, який продавав кобилу та повідомив, що автомобіль під`їжджає до його села. Хлопець сказав, що буде чекати у селі по вул. Любешівській (Видертській) біля кіоску. Цю інформацію він по телефону передав ОСОБА_7 . Близько 20 години останній зателефонував йому та повідомив, що купив у незнайомого хлопця коня за 8000 грн., однак автомобілем застряг в ямі з водою. Також сказав, що незнайомець його покинув та пішов по допомогу, однак тривалий час не повертається. Тоді він почав дзвонити тому хлопцеві, останній казав, що вже повертається до автомобіля. Проте через деякий час ОСОБА_7 знову повідомив, що незнайомця немає. Коли він вдруге подзвонив незнайомій особі, то абонент знаходився вже поза зоною досяжності, і він зрозумів, що той їх якимось чином обманює, а згодом виявилося, що вказаний хлопець продав ОСОБА_7 чужого коня.

Свідок ОСОБА_15 дала суду показання про те, що у травні 2015 року, перебуваючи на території свого господарства, яке знаходиться на початку села Грудки неподалік дороги, зустріла знайомого ОСОБА_7 . Останній застряг автомобілем з причепом, на якому був кінь, в ямі з водою, оскільки на той час був дощ. ОСОБА_7 повідомив їй, що у селі Грудки на пасовиську купив коня в хлопця на прізвище ОСОБА_13 . Після продажі останній їхав з ним в автомобілі до села, однак коли транспортний засіб застряг в ямі, то вказаний хлопець пішовши шукати трактора та пропав, а з телефоном немає зв`язку. ОСОБА_7 описав, що хлопець був одягнений у жилетку та кросівки. Здогадуючись хто це міг бути, вона зателефонувала матері ОСОБА_4 , запитала в чому одягнений її син і таким чином вони з`ясували, що коня вкрав ОСОБА_4 . Також вона подзвонила потерпілій ОСОБА_6 та запитала де її кінь, на що остання сказала що має бути на пасовиську. Згодом потерпіла повідомила, що коня на пасовиську немає. Придбаного коня з її дозволу ОСОБА_7 поставив біля її будинку у господарстві, де ніхто не проживає. В подальшому потерпіла коня забрала, кінь був білої масті.

Згідно з протоколом огляду місця події від 08 травня 2015 року належний ОСОБА_6 кінь є білої масті (а.с.п. 69).

Таким чином, аналізуючи вищенаведені докази, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у таємному викрадені майна ОСОБА_6 (крадіжці), вчиненому повторно, повністю доведена і кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 185 КК України.

Разом з тим, суд не приймає до уваги як доказ винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, протокол огляду місця події від 07 травня 2015 року, оскільки цей доказ отримано з порушенням порядку, встановленого КПК України. Так, у протоколі зазначається, що об`єктом огляду місця події є кабінет СКР Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області, в якому під час огляду проводиться огляд ОСОБА_4 , а саме, його одягу.

В той же час зміст протоколу огляду місця події від 07 травня 2015 року свідчить, що фактично було проведено обшук обвинуваченого ОСОБА_4 (про що останній заявив суду), під час якого у шкарпетці було знайдено кошти, які ОСОБА_4 сплатив ОСОБА_7 за коня.

Відповідно до ст. 234 КПК України обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Згідно з вимогами КПК України може бути проведено особистий обшук особи під час її затримання (ч. 3 ст. 208 КПК України), а також може бути проведено обшук особи, яка перебуває в житлі чи іншому володінні і відносно якої є достатні дані вважати, що вона переховує на собі предмети або документи, які мають значення для кримінального провадження (ч. 2 ст. 236 КПК України). Хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі (обшук особи у протоколі обшуку особи). (У відповідності до ст. 237 КПК України слідчим, прокурором з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення може бути проведено огляд місцевості, приміщення, речей та документів).

Жодної з підстав, що передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України, для проведення обшуку ОСОБА_4 стороною обвинувачення надано суду не було.

Отже, оскільки обшук ОСОБА_4 було проведено з порушенням встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України порядку та належним чином не оформлено протоколом особистого обшуку особи, то такі докази як протокол огляду місця події від 07 травня 2015 року та протокол огляду предметів від 07 травня 2015 року, згідно з яким були оглянуті кошти, знайдені у ОСОБА_4 під час незаконного обшуку, суд визнає недопустимими доказами (ст. 89 КПК України).

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні суду по справі «Л.М. проти Італії» (L. M. v Italy) від 08 лютого 2005 року, заява №60033/00, зазначено: «Суд ... відзначає, що коли в національному праві окремо передбачено затвердження протоколу обшуку, то тим самим встановлюється контроль з боку прокуратури за законністю дій поліції. Цілковита та невиправдана нестача такого затвердження вказує, що уповноважені на те органи не слідкували за тим, щоб оскаржуваний обшук узгоджувався з передбаченими в законодавстві процедурами. З цього випливає, що після завершення обшуку законні процедури не були дотримані, а, отже, наявне порушення статті 8 Конвенції».

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує тяжкість вчиненого ним злочину, яких відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості.

Суд враховує також те, що ОСОБА_4 є інвалідом дитинства, згідно з характеристикою по місцю проживання скарг на його поведінку не надходило.

Разом з тим, обвинувачений, будучи молодим за віком та працездатним, суспільно-корисною працею не займається, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів і маючи непогашену судимість, через незначний проміжок часу з моменту звільнення з місць позбавлення волі, знову скоїв корисливий злочин, що свідчить про його вперте небажання стати на шлях виправлення, про його суспільну небезпечність та схильність до вчинення злочинів.

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття, обвинувачений повністю визнав свою провину, висловлював жаль з приводу вчиненого і після вчинення злочину допомагав потерпілій по господарству, намагаючись в такий спосіб залагодити свою провину перед нею.

В той же час не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження доводи про те, що ОСОБА_4 активно сприяв розкриттю злочину та відшкодував потерпілій завдані збитки, на що посилався захисник як на обставини, які пом`якшують покарання винного.

Обставини провадження свідчать, що ще до визнання обвинуваченим вини, він вже був викритий працівниками правоохоронних органів, будь-яких дій, які б свідчили про активне сприяння ним розкриттю злочину не вживав, зокрема не повідомив правоохоронні органи про вчинення ним злочину або про невідомі їм обставини. Викрадений у потерпілої ОСОБА_6 кінь був повернутий останній завдяки іншим особам.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З огляду на вищенаведене, суд доходить висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та вважає необхідним призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк, з урахуванням думки потерпілої, яка просила суворо винного не карати, - 3 роки, що не є найсуворішим покаранням.

На думку суду таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення нових злочинів, як ним так і іншими особами.

Підстав для застосування ст. 69 КК України, про що просив захисник обвинуваченого суд не вбачає.

На підставі ст. 100 КПК України, речові докази: гроші в сумі 6548 грн., а саме, 32 купюри номіналом 200 грн., 2 купюри номіналом 20 грн., 1 купюра номіналом 100 грн., 1 купюра номіналом 5 грн., 3 купюри номіналом 1 грн., передані на відповідальне зберігання ОСОБА_7 , необхідно залишити у його володінні, а переданого на зберігання ОСОБА_6 коня - у володінні останньої.

Призначення покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі не є достатньою підставою для обрання йому запобіжного заходу у виді взяття під варту.

Під час досудового розслідування запобіжні заходи щодо обвинуваченого не обиралися.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання обчислювати з дня приведення вироку до виконання.

Речові докази: гроші в сумі 6548 грн., а саме, 32 купюри номіналом 200 грн., 2 купюри номіналом 20 грн., 1 купюра номіналом 100 грн., 1 купюра номіналом 5 грн., 3 купюри номіналом 1 грн., залишити у володінні ОСОБА_7 ; коня у володінні ОСОБА_6 .

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Волинської області через Камінь-Каширський районний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Головуючий:ОСОБА_1