АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
№11 - кп/796/2058/2015 Головуючий першої інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
Ухвала
Іменем України
10 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року, щодо обвинуваченого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,

В с т а н о в и л а :

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року обвинуваченого ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.
Згідно ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки.
Згідно ст. 76 КК України на ОСОБА_6 покладено обов`язки періодично з`являтися до кримінально-виконавчої інспекції на реєстрацію та повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілої Цемерової 19 473 грн. 22 коп. матеріальної шкоди та 100000 грн. моральної шкоди.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за наступних обставин.
12 серпня 2015 року близько 15 год. 55 хв. ОСОБА_6 , керуючи технічно- справним автомобілем «Део-Ланос», держномер НОМЕР_1 , рухаючись по пр. Лісовому в третій смузі для руху транспортних засобів зі сторони вул. Мілютенка в напрямку вул. Братиславської в м. Києві, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, в порушення вимог п.п. 2.3 «б», 4.16 «а», 18.4 Правил дорожнього руху України не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, вчасно не реагував відповідним чином на її зміну, у зв`язку з чим не зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом, що знаходиться поблизу будинку № 3, перед яким в другій смузі для руху транспортних засобів зупинився попутний транспортний засіб, щоб надати перевагу для руху пішоходу, продовжив рух, виїхав на нерегульований пішохідний перехід, де вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження у виді закритої травми лівої гомілки: косий перелом верхньої третини малогомілкової кістки з незначним розходженням уламків, внутрішньо-суглобовий уламковий перелом великогомілкової кістки зі зміщенням уламків (міжмищелкового підвищення) та в нижній третині діалізу зі зміщенням уламків, підшкірної гематоми переднє-зовнішньої поверхні гомілки в верхній третині, садна по зовнішній поверхні в верхній третині, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

Не погоджуючись з вказаним вироком суду, захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на однобічність судового розгляду, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить змінити вирок Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року в частині призначення покарання та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Також просить зміни даний вирок в частині відшкодування моральної шкоди, зменшивши її розмір до 10 000 грн.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник вказує, що вирок суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 374 КПК України, оскільки не містить мотивів призначення покарання.
Зазначає, що суд при призначенні покарання не врахував особу обвинуваченого, який під час виникнення ДТП не перебував в стані алкогольного або наркотичного сп`яніння, що підтверджується довідками, позитивно характеризується за місцем проживання.
Крім того, звертає увагу на те, що в ході досудового розслідування було встановлено обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування матеріального збитку. Також, обвинувачений при виникненні ДТП, відразу викликав швидку допомогу, відвідав потерпілу в лікарні, телефонував чоловікові потерпілої для того, щоб дізнатися про стан її здоров`я та вартість лікування. В подальшому обвинувачений в добровільному порядку перерахував на ім`я потерпілої грошові кошти в сумі 3000 грн.
На думку захисника суд першої інстанції при призначенні покарання між штрафом та обмеженням волі обрав більш суворий вид покарання та застосував додаткове покарання, при цьому у вироку не навів обґрунтування необхідності застосування додаткового покарання та не зазначив з яких підстав застосовано обмеження волі, тоді як санкція ч. 1 ст. 286 КК передбачає можливість застосування штрафу.
Звертає увагу на те, що позбавлення права керування транспортними засобами позбавить обвинуваченого можливості заробляти кошти, в тому числі для відшкодування збитків потерпілій, оскільки він постійного місця роботи не має, однак періодично працює в службах таксі і таким чином має можливість заробляти на життя.
Вважає, що вирок суду стосовно цивільного позову в частині розміру моральної шкоди є необґрунтованим, оскільки на підтвердження розміру моральної шкоди потерпілою не було надано жодного доказу, які б підтверджували розмір завданої моральної шкоди. Розмір моральної шкоди потерпіла обґрунтовувала неофіційними витратами, на що зауважував захист, проте судом даний факт не було враховано під час ухвалення вироку.
Позивачем не зазначено в позовній заяві яким чином здійснювалася оцінка розміру моральної шкоди, не враховувалось, що ОСОБА_6 частково відшкодував матеріальну шкоду, виходив на зв`язок з потерпілою, цікавився станом здоров`я та неодноразово піднімав питання стосовно відшкодування шкоди, проте потерпіла відмовилася від укладення мирової угоди та відшкодування шкоди частинами.
При призначені розміру моральної шкоди захисник вважає, що судом має враховуватися як матеріальний стан потерпілої особи, так і матеріальний стан обвинуваченого, однак судом це не було зроблено.
На думку захисника, висновки суду щодо визначення розміру моральної шкоди ґрунтуються лише на усних показаннях потерпілої без жодного документального чи нормативного підтвердження та обґрунтування, що вказує на однобокий розгляд справи та врахування доводів лише сторони обвинувачення.

Іншими учасниками кримінального провадження вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити за наведених в ній доводів, пояснення обвинуваченого, який пояснив, що він підтримує апеляційну скаргу, однак його цікавить лише питання не позбавлення його прав керування транспортними засобами, заслухавши пояснення потерпілої, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги та наголосила на тому, що вважає призначене обвинуваченому покарання справедливим, адже він її збив на пішохідному переході, внаслідок чого вона отримала тілесні ушкодження та більше місяця перебувала в лікарні та перенесла вже не одну операцію і ще не одну потрібно робити, і з приводу стягнення відшкодування моральної шкоди зазначила, що вирок суду є обґрунтованим та законним, заслухавши думку прокурора, який також заперечив проти задоволення апеляційної скарги, наголосивши на тому, що вирок суду як в частині призначеного основного та додаткового покарання, так і в частині вирішення цивільного позову є законним та обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та журналу судового засідання, фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорювалися, докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, тому висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, та кваліфікація дій ОСОБА_6 за визнаних судом першої інстанції фактичних обставин кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України, які не оспорюються в апеляційних скаргах, перевірці апеляційним судом не підлягають.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Перевіряючи вирок в частині призначеного покарання за доводами апеляційної скарги захисника, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вищезазначені вимоги закону дотримані.

Так, при призначенні ОСОБА_6 покарання, суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, який не судимий, характеризується позитивно та наявність пом`якшуючих обставин, тобто врахував ті обставини, на які послалась захисник в апеляційній скарзі, і на підставі наведеного, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про призначення основного покарання у виді обмеження волі в розмірі, наближеному до мінімального.
При цьому, доводи апеляційної скарги в тій частині, що вирок суду не відповідає вимогам ст. 374 КПК України, оскільки не містить мотивів призначення покарання є безпідставними та необґрунтованими, адже зі змісту вироку вбачається, що суд належним чином мотивував призначення покарання саме у виді обмеження волі та вказав підстави не призначення покарання у виді штрафу.
Підстав для пом`якшення виду покарання, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, не знаходить і колегія суддів.
При перевірці вироку в частині призначеного ОСОБА_6 додаткового покарання, колегія суддів приходить до таких висновків. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року « Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини про безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», з послідуючими змінами, у кожному випадку призначення покарання за ч. 1 та 2 ст. 286 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.

Призначення додаткових покарань має важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самим засудженим так і іншими особами, у зв`язку з чим судам при постановленні вироку слід обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового.
На підставі викладеного та з врахуванням характеру допущених обвинуваченим ОСОБА_10 порушень вимог правил дорожнього руху України, а саме здіснення наїзду на потерпілу на пішохідному переході, внаслідок чого потерпілій були завдані середньої тяжкості тілесні ушкодження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
А враховуючи дії обвинуваченого ОСОБА_6 одразу після скоєного наїзду на потерпілу, таке покарання судом призначене не в максимальному розмірі, передбаченому санкцією статті.
При цьому, доводи апеляційної скарги захисника з приводу того, що позбавлення права керування транспортними засобами позбавить обвинуваченого можливості заробляти кошти, оскільки він постійного місця роботи не має, а лише періодично працює в службах таксі і лише таким чином має можливість заробляти на життя, спростовані в суді апеляційної інстанції поясненнями самого обвинуваченого ОСОБА_6 , який пояснив, що по спеціальності він повар, і працював барменом в кафе, тобто крім керування автомобілем він може іншим шляхом заробляти на життя.
А відтак, на переконання колегії суддів, відсутні підстави для зміни вироку й в частині призначеного додаткового покарання.

Крім того, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного з наведенням відповідного мотивування у вироку, обґрунтовано прийшов до висновку про можливість застосування положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, в умовах постійного контролю за його поведінкою на протязі встановленого судом іспитового строку.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про необхідність зміни вироку в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 , а саме в частині необхідності зменшення розміру моральної шкоди, що була стягнута з обвинуваченого, то колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що внаслідок протиправних необережних дій обвинуваченого потерпілій ОСОБА_9 було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у моральних та фізичних стражданнях, пов`язаних з отриманням тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а саме, трьох переломів зі зміщенням уламків в гомілковій кістці, перенесеним значним болем та пережитим емоційним стресом.
При цьому розмір моральної шкоди в сумі 100000 грн. визначено судом з урахуванням глибини душевних та фізичних страждань потерпілої та виходячи з вимог розумності і справедливості. Адже, з показань потерпілої як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції вбачається, що наслідки перенесеної травми призвели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін: порушення сну, чутливість, фіксованість на негативних переживаннях, емоційна напруга, відчуття власної трудової неповноцінності та тривога з приводу функціональності лівої ноги. Крім того, порушились життєві плани потерпілої, адже, вона є мамою двох малолітніх дітей, яких за станом здоров`я тривалий час не мала змоги навіть відвести в садок та прогулятись з ними на вулиці, тобто не могла приділяти належної уваги і турботи сім`ї і взагалі в зв`язку з тим, що тривалий час ходила на милицях, то й сама потребувала сторонньої допомоги.
Крім того, як пояснила потерпіла, моральних страждань їй завдає і ставлення обвинуваченого до скоєного ним злочину та відсутність бажання у останнього допомогти їй у відновленні здоров`я та в інших життєвих ситуаціях.
Таким чином, проаналізувавши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам закону, є обґрунтованим і належним чином мотивованим, підстав для його зміни чи скасування, в тому числі, і в частині вирішення цивільного позову потерпілої, не вбачає, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду без зміни.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 415, 418 КПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України - залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: __________ __________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4