АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1446/15 Справа № 202/2580/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2015 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого за ч.1 ст. 286 КК України, -

В с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Дніпродзержинська, громадянин України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

засуджений за ч. 1 ст. 286 КК України до 1 року обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст.. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік. Судом також вирішено питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано винним та засуджено за те, що 16.02.2015 року приблизно о 19 годині 30 хвилин ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем «Мерседес-Бенц 312Д», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , рухався по вул. Щербини, з боку пр. Миру, в напрямку вул. Березинської в місті Дніпропетровську зі швидкістю 20 км/год. ОСОБА_9 , порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, при виникненні небезпеки для руху, у вигляді пішохода ОСОБА_7 , яка рухалася по проїзній частині з ліва направо по ходу його руху, яку він об`єктивно здатний був виявити, заходів до своєчасного зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу не прийняв, і в районі електроопори 122, скоїв на неї наїзд, чим порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

В результаті дорожньо-транспортної події потерпілій ОСОБА_7 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: сумісної тупої травми тіла: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, саден в лобній області праворуч та ліворуч, в проекції величної дуги ліворуч, в скроневій області; закритого перелому верхньої гілки правої лонної кістки зі зміщенням відламків; закритого перелому великого бугра правої плечової кістки зі зміщенням відламків; синців по тильній поверхні правої кисті, численних ділянок осадження по задній поверхні правого ліктьового суглобу, по зовнішній поверхні правої кисті в проекції між фалангового суглобу 5 пальця, по долонній поверхні правої кисті в проекції нігтьової фаланги 3 пальця, по тильній поверхні правої кисті в проекції основної фаланги 4 пальця, по передній поверхні правого колінного суглобу, які відносяться до ушкоджень середнього ступеню тяжкості /а.п.44-46/.

В апеляціях:
- потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просять вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості скоєного злочину внаслідок м`якості та призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки та від відбування призначеного покарання звільнити на підставі ст.. 75 КК України з іспитовим строком 3 роки. /а.п.50-53, 68-70/.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які, кожна окремо, просили задовольнити їх апеляційні скарги, позицію прокурора, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , які просили апеляції потерпілих залишити без задоволення, а вирок суду без змін, перевіривши матеріали справи в межах апеляцій, обговоривши їх доводи, колегія суддів вважає за необхідне апеляції потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винність ОСОБА_9 у скоєнні злочину, за який він засуджений, кваліфікація його дій за ч.1 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, учасниками судового провадження не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України судом апеляційної інстанції не перевіряються.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії невеликої тяжкості, та особу обвинуваченого, який по місцю проживання та місцю роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, наявність у нього на утриманні малолітньої дитини. Пом`якшуючими обставинами визнано щире каяття обвинуваченого. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 рік буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів та обгрунтовано звільнив ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком в 1 рік. Також суд першої інстанції цілком законно не застосував до ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, враховуючи те, що обвинувачений працює водієм і це його єдиний вид заробітку.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується на таких підставах.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення ґрунтується на доказах, зібраних у встановленому законом порядку, досліджених у судовому засіданні, належно оцінених судом.

Відповідно до ст. 65 КК України у кожному випадку, призначаючи покарання, суд зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, вказати, які дані про особу, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання підсудного він враховує.

Відповідно до положень ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Ці вимоги закону суд першої інстанції виконав і обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання належним чином , призначивши покарання в межах санкції статті.

Виходячи ж з положень ст.75 КК України, якщо при призначенні покарання, в тому числі у виді обмеження волі, на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд прийде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи , підтверджені відповідними документами. Колегія суддів вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину та дані по особу ОСОБА_9 , та призначив покарання, яке не є явно несправедливим внаслідок м`якості, та є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, а тому твердження апеляційної скарги потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про посилення покарання обвинуваченому не заслуговують на увагу.

Вирішуючи вимоги апеляційних скарг ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що до стягнення на користь потерпілих моральної та матеріальної шкоди, колегія приходе до висновку про відмову у задоволенні цих вимог, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів апеляційних скарг потерпіла ОСОБА_7 просить стягнути солідарно зі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на її користь суму матеріальної шкоди у розмірі 22 830 гривень, моральної шкоди 450 000 гривень; потерпіла ОСОБА_8 просить стягнути солідарно зі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на її користь моральну шкоду у розмірі 50 000 гривень.
Згідно вимог ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що потерпілими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не були подані цивільні позови до суду до початку судового розгляду. Але апелянти не втрати право звернення з зазначеними позовами, оскільки у відповідності до вимог ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.376 ч.2 КПК України, ст..404 КПК України, ст.405 КПК України, ст.407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2015 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого за ч.1 ст. 286 КК України, без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

____________ _______________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4