Справа № 303/3199/14-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

15.10.2015 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів:
ОСОБА_1 /головуючої/
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , заявника ОСОБА_6 , розглянув у відкритому судовому засіданні судове провадження № 11-кп/777/470/15 за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 22 липня 2015 року.
Цією ухвалою заяву ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Мукачівського районного суду від 25 вересня 1998 року у кримінальній справі № 1-66/98, яким його засуджено за ст. 102 КК України ( в редакції Закону 1960 року) залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.07.2015, а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд. Посилається на те, що оскаржувана ухвала є необгрунтованою і такою, що винесена з порушенням кримінального процесуального закону: суд використав відомості, які не містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема, відомостей щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_7 у акті № 199/97 від 12.05.1997. Крім того, судом безпідставно відхилено і не відображено в оскаржуваній ухвалі його клопотання від 23.02.2015, 06.03.2015, 16.03.2015, 22.05.2015, які торкаються розгляду заяви та містяться у матеріалах справи, в тому числі відновлення протоколу судового засідання від 25.09.1998. Також вказує, що при наданні йому останнього слова головуючий порушив ч.2 та ч. ст. 365 КПК України. оскільки зупинив його та не надав йому можливості оголосити відомості, які викладені у клопотанні від 25.06.2015 і видалився в нарадчу кімнату.
Зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_6 просив скасувати обвинувальний вирок щодо нього і визнати його невинним у вчиненні злочину, передбаченого ст.102 КК України, одночасно просив винести постанови про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . В обгрунтування вказав, що він був визнаний винним та засуджений за те, що умисно наніс тілесні ушкодження ОСОБА_7 , які відповідно до висновку судово-медичного експерта відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, як такі, що потягнули за собою тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 день. Незважаючи на те, що він вини своєї не визнав, суд вважав доведеною кваліфікацію за ст. 102 КК України, у вироку зіслався на показання потерпілого ОСОБА_7 , даних ним на попередньому слідстві, який пояснив „ Що 31 березня 1997 року близько 14 год. він прийшов додому до ОСОБА_10 , і побачивши останнього на городі, пішов до нього. Там в цей час було багато людей, знаходився підсудній ОСОБА_6 , який тримав у руці дерев`яну палицю і кричав та лаявся в адресу ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 . Коли він проходив повз ОСОБА_6 , останній вдарив його палицею по голові. Від удару він впав на землю і на деякий час втратив свідомість. Прийшов до тями, коли ОСОБА_11 і ОСОБА_12 відтягували від нього ОСОБА_14 . Після цього його повели у двір до ОСОБА_10 , а далі вже додому. Внаслідок нанесених йому підсуднім ОСОБА_6 ударів, йому було заподіяно тілесні ушкодження середньої тяжкості .
Показання ОСОБА_7 підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ОСОБА_19 . Вказані свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за ст.178, ст. 179 КК України.
В наступному було порушено кримінальну справу за фактом спричинення йому, ОСОБА_6 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, які він отримав під час суперечки між ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 . За цим фактом притягнуто до відповідальності ОСОБА_7 за ч.1 ст. 122 КК України. Суд розглянув кримінальну спарву щодо ОСОБА_7 і 25.03.2012 виніс постанову про звільнення його від кримінальної відповідальності , у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України. ОСОБА_7 визнав, що наніс йому середньої тяжкості тілесні ушкодження. Вважає, що при розгляді справи, суд не вирішив питання про винуватість свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , які давали свідчення у кримінальній справі щодо нього, що ОСОБА_20 не наносив тілесні ушкодження йому, ОСОБА_14 , оскільки їх свідчення спростував сам ОСОБА_20 , подавши письмову заяву суду про закриття кримінальної справи щодо нього.
Таким чином вважає, що існують два рішення : вирок і постанова, які набрали законної сили, одним з яких його визнано винним, а з іншого- що його побили особи, які визнані потерпілими. Вважає такі рішення по одному і тому ж факту протилежними. Окрім того, на його думку, ОСОБА_20 не отримував тілесні ушкодження і висновок судово-медичної експертизи від 13.05.1997, проведений експертом ОСОБА_21 , який визначав ступінь важкості тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , є недостовірним.
Суд першої інстанції перевіривши викладені в заяві ОСОБА_14 доводи дослідженням письмових доказів, в тому числі, вироку Мукачівського районного суду від 25.09.1998, постанови Президії Закарпатського обласного суду від 01.06.1999, постанови Мукачівського міськрайонного суду від 26.07.2012 щодо ОСОБА_7 , поясненнями ОСОБА_6 , поясненнями судово-медичного експерта ОСОБА_22 , дійшов висновку, що в судовому засіданні не встановлено жодних обставин, передбачених ч.2 ст. 459 КПК України, які б слугували підставою для перегляду вироку від 25.09.1998 щодо ОСОБА_6 за нововиявленими обставинами.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення ОСОБА_6 про підтримання апеляційної скарги, заперечення прокурора проти доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Убачається, що суд першої інстанції з повнотою перевірив усі доводи ОСОБА_6 щодо наявності обставин, на які він вказував у своїх заявах та клопотаннях та які б слугували підставою для перегляду вироку відносно нього.
Суд правильно вказав, що в судовому засіданні жодних обставин, з передбачених у ч.2 ст. 459 КПК України, які б слугували підставою для перегляду вироку, не встановлено і правильно вказав, що наявність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України( в редакції Закону 2001 року), не виключає наявності у діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ст. 102 КК України ( в редакції Закону 1960 року). Окрім того, вказав, що ті відомості, про які вказав у своїй заяві ОСОБА_6 були відомі суду при ухваленні вироку, однак суд їм не дав належної оцінки .
З таким висновком суду погоджується і апеляційний суд.
В апеляційній інстанції апелянт не міг ствердно пояснити через які обставини він не порушував питання про перегляд вироку безпосередньо після його засудження, враховуючи, що ті відомості про подію, яка відбулася між ним і ОСОБА_20 та вищезазначеними свідками, були відомі суду, також і органам досудового слідства на час постановлення вироку щодо нього і вказують на те, що він оспорює фактичні обставини кримінального провадження не тільки щодо нього, але і щодо ОСОБА_20 і вони не є нововиявленими.
Судова колегія вважає, що суд дійшов вірного висновку, що заява ОСОБА_14 не може бути задоволена з урахуванням з`ясованих обставин.
Разом з тим, ОСОБА_6 не позбавлений можливості повторно звернутись до суду в разі наведення обгрунтованих підстав, визначених ч.2 ст. 459 КПК України .
Окрім того, суд вірно вказав, що прохання заявника про винесення судом рішення про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не входить у повноваження суду. Останній вправі звернутись із заявою про кримінальне правопорушення відповідно до ст. 214 КПК України, тобто до органу досудового розслідування.
Щодо апеляційних доводів про те, що суд допустив порушення норм кримінального процесуального закону, судова колегія дійшла висновку, що таке твердження не відповідає фактичним обставинам. Так твердження апелянта, що суд в ухвалі зіслався на копію акту медичного освідування ОСОБА_7 за № 199/97, який у справі відсутній, не відповідає дійсності, оскільки такий акт міститься на аркуші справи 120-122 т. 1 .
Також не відповідає дійсності твердження апелянта, що суд не вирішив його клопотань, поданих у судових засіданнях. Убачається, що клопотання ОСОБА_6 судом були розглянуті, зокрема, про виклик та допит свідка ОСОБА_23 , потерпілого ОСОБА_7 , про призначення додаткової комісійної судово-медичної експертизи про характер і тяжкість отриманих ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, в задоволенні цих клопотань суд відмовив.
З журналу судових засідань від 21.07.2015 убачається, що суд надав заявнику ОСОБА_6 достатньо часу для виступу у судових дебатах ( з 14 год. 32 хв. до 17 год. 15 хв.) , так і з останнім словом ( з 17 год. 49 хв. до 19 год. 50 хв., т. 2 а.с. 84-87). Тому необгрунтованим є його довід про порушення прав .
Судова колегія не встановила, що суд при розгляді заяви ОСОБА_6 про перегляд вироку за нововиявленими обставинами допустив порушення норм КПК України, в тому числі і права останнього, що давало б підстави для скасування оскаржуваної ухвали та направлення судового провадження на новий судовий розгляд.
Підстав для скасування оскаржуваної ухвали судова колегія не знаходить.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України , апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Ухвалу Мукачівського міськрайоннного суду Закарпатської області від 22 липня 2015 року, якою заяву ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Мукачівського районного суду від 25.09.1998 щодо нього залишено без задоволення - залишити без зміни, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 - без задоволення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом з-х місяців з дня її проголошення.
Судді: