Дата документу Справа № 11-сс-441/13
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадж. № 11-сс/778/458/13 Слідчий суддя Петягін В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді Тютюник М.С.,

суддів Літвіної В.В., Булейко О.Л..

при секретарі Дмитренко Ю.Ф.,

за участю прокурора Коваль І.М.,

підозрюваного ОСОБА_2,

його захисника - адвоката Амельченка Д.Д.

розглянула 01 жовтня 2013 року у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відео конференції з Бердянським міськрайонним судом Запорізької області матеріали справи за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні № 0004857 на ухвалу слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16.09.2013 р., якою відносно

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Бердянськ Запорізької області, громадянина України, зареєстрованого у АДРЕСА_1, що проживає у АДРЕСА_2,

підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.1 ст.125, ч.3 ст.15, ч.3 ст. 345 КК України, застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Згідно матеріалів, органом досудового розслідування ОСОБА_2 підозрюється в тому, що він 01.08.2013р., приблизно о 12.30 год., перебуваючи в АДРЕСА_3, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів викрав мобільний телефон «Самсунг Дуос» вартістю 200 грн. з сім-карткою мобільного оператора «МТС», що належав ОСОБА_4

08.09.2013р., приблизно о 19.00 год., знаходячись у кв. АДРЕСА_2, під час конфлікту на грунті раптово виниклих неприязних відносин, спричинив ОСОБА_5 легкі тілесні ушкодження у вигляді крововиливу на обличчі, в області правої молочної залози, плечового суглобу.

08.09.2013р., приблизно о 21.10 год., ОСОБА_2, знаходячись у кв. АДРЕСА_2, намагався спричинити прибулим на виклик працівникам міліції ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження з застосуванням ножа, водночас не зміг довести свій намір до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був зупинений працівниками міліції з застосуванням табельної зброї.

01.08.2013р. та 09.09.2013р. слідчим за даними фактами внесені відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, попередня правова кваліфікація злочинів ч.2 ст. 186, ч.1 ст. 125, ч.3 ст.15, ч.3 ст. 345 КК України.

11.09.2013 року ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.1 ст.125, ч.3 ст.15, ч.3 ст. 345 КК України.

11.09.2013р. слідчий СВ Бердянського МВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області Жилкін В.В. звернувся до суду із клопотанням про застосування стосовно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обґрунтовуючи клопотання наявністю ризиків переховування від органів досудового розслідування та суду, вчинення іншого злочину, впливу на потерпілих.

Задовольняючи клопотання частково, суддя послався на необгрунтованність ризиків переховування ОСОБА_2 від слідства та його впливу на потерпілих, необхідність отримання медичної допомоги через вогнепальне поранення, задовільну характеристику. У зв'язку із обґрунтованістю підозри стосовно ОСОБА_2 та наявністю у останнього судимостей, слідчий суддя застосував до підозрюваного запобіжний захід у виді домашнього арешту з покладанням обов'язків прибувати за кожною вимогою до слідчого органу та суду, утримуватись від спілкування із свідками та потерпілими з приводу кримінальних правопорушень.

В поданій на ухвалу слідчого судді апеляційній скарзі, прокурор покликається на те, що суддею не дотримані вимоги ст. 178 КПК України та не прийнятті до уваги обставини скоєних злочинів, їх тяжкість, факт їх скоєння у стані наркотичного сп'яніння, відсутність у підозрюваного джерел для існування, неодноразове притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності. На думку прокурора, висновок суду про неможливість утримання підозрюваного під вартою є непідтвердженою. Апелянт, вказуючи на невизнання ОСОБА_2 провини у скоєнні злочинів та проживання останнього з потерпілою за однією адресою, зазначає про ризик впливу підозрюваного на потерпілих, прохає про скасування ухвали слідчого судді та застосування до ОСОБА_2 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора, який підтримав доводи апеляції, вислухавши позицію підозрюваного та його захисника щодо відсутності підстав для застосування іншого більш тяжкого запобіжного заходу, дослідивши матеріали досудового розслідування та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Спростування наведених у клопотанні ризиків щодо переховування та впливу ОСОБА_2 на потерпілих, як таких, що не знайшли підтвердження у судовому засіданні в достатній мірі мотивовано слідчим суддею.

Як встановлено, надані суду докази доводять наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним вище зазначених злочинів та наявність підстав вважати, що, за наявності судимостей у ОСОБА_2, існує ризик, передбачений п. 5 ч.1 ст. 177 КПК України стосовно вчинення ним іншого кримінального правопорушення, що є підставою для застосування відносно ОСОБА_2 запобіжного заходу з метою забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов'язків.

Водночас, відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м'яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Натомість, ні зміст клопотання, ні доводи, викладені у судовому засідання не обґрунтовують необхідність застосування до підозрюваного найсуворішого запобіжного заходу, що обґрунтовано взято до уваги слідчим суддею.

Доводи прокурора про необхідність застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з підстави не визнання ОСОБА_2 провини, протирічить загальним засадам кримінального провадження.

Так, ст. 63 Конституції України, ст.ст. 7, 18 КПК України закріплений принцип свободи від самовикриття, який полягає у тому, що особа не несе відповідальності за відмову від дачі показів відносно себе, жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення. Кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання.

При розв'язанні клопотання слідчого, судом першої інстанції прийнятті до уваги положення ст. 178 КПК України стосовно обставин, що враховуються при обранні запобіжного заходу у їх сукупності. Висновок суду щодо неможливості підозрюваного утримуватись в умовах слідчого ізолятору, про що зазначено в апеляції, в оскаржуваній ухвалі відсутній. Разом з тим, необхідність отримання ОСОБА_2 медичної допомоги за станом здоров'я, що поряд з іншим взято слідчим суддею до уваги, підтверджується випискою з історії хвороби.

Згідно з вимогами ч.2 ст.8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Єлоєв проти України» (заява № 17283/02) від 06.11.2008р., визнаючи порушення п.3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відзначив, що суди жодного разу не розглядали можливості обрання альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою…

У рішенні по справі «Мамедова проти Росії» (заява № 7064/05) від 01.06.2006 р. Європейський суд з прав людини зауважив, що національні суди у своїх рішеннях не вказали ніяких мотивів, з яких альтернативні по збавленню волі заходи не забезпечили б належного ходу судо вого розгляду, що зрозуміти тим більше важко, якщо заува жити, що новий Кримінально-процесуальний кодекс містить чітку вимогу до національних судів розглядати можливість застосування менш репресивних «запобіжних заходів», ніж взяття під варту…

Вимоги ч.4 ст. 194 КПК України наділяють слідчого суддю можливістю застосувати інший запобіжний захід, ніж запропонований у клопотанні.

Слідчий суддя у відповідності із вимогами ст. 132, 181, ч.1 ст. 183, ст. 194 КПК України, з урахуванням доведеності обґрунтованої підозри стосовно ОСОБА_2, наявності зазначеного вище ризику, але враховуючи недоведеність обставини недостатності застосування іншого більш м'якого запобіжного заходу для запобігання встановленого ризику, обрав відносно ОСОБА_2 альтернативний запобіжний захід у виді домашнього арешту з покладанням певних обов'язків, що відповідає меті досягнення дієвості цього провадження та здатний убезпечити настання ризику продовження злочинної діяльності, з чим погоджується і колегія суддів, а тому підстав для скасування ухвали слідчого судді не вбачається, наслідком чого є відмова у задоволенні апеляції.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16.09.2013 р. про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту відносно ОСОБА_2 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

М.С. Тютюник В.В. Літвіна О.Л. Булейко