АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого: ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду м. Києва кримінальне провадження № 0003273 щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва,

зареєстрованого та проживаючого в

АДРЕСА_1 , раніше судимого: вироком

Святошинського районного суду м. Києва від 06.12.2011 за ч.2 ст. 186 КК

України на 5 років позбавлення волі, на підставі п. «а» ст. 4 Закону

України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 звільненого від

подальшого відбування покарання з місць позбавлення волі, судимість

не знята та не погашена у встановленому законом порядку,

по обвинуваченню за ч.2 ст. 186 КК України,

за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва ОСОБА_6 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України, ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням та покладенням на нього певних обов`язків з іспитовим строком на 3 роки.

______________________

Справа № 11-кп/796/1583/2015 Категорія: ч.2 ст. 186 КК України
Головуючий у І-й інстанції: ОСОБА_10
Доповідач: ОСОБА_1 .

Вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він, 07 квітня 2015 року приблизно о 22 год. 30 хв., знаходячись біля будинку 39-а по вул. Солом`янській в м. Києві, помітивши раніше не знайому ОСОБА_8 , вирішив відкрито викрасти її майно.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_5 підбіг ззаду до потерпілої та схопив руками її сумку, однак ОСОБА_8 міцно її тримала та почала кликати на допомогу, після чого обвинувачений з метою подолання опору до самозахисту, штовхнув потерпілу, внаслідок чого вона втратила рівновагу, а ОСОБА_5 скориставшись цим, вирвав у неї сумку, в якій знаходились кошти, косметичка, гаманець та інші речі, чим завдав ОСОБА_8 матеріальної шкоди на загальну суму 2860 грн., після чого з місця вчинення злочину зник.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Вказує, що суд першої інстанції фактично не врахував наявні у кримінальному провадженні дані про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого та вчиненого ним кримінального правопорушення. За межами уваги суду залишились дані про вчинення обвинуваченим умисного корисливого тяжкого злочину проти власності після відбування реального покарання за вчинення аналогічного кримінального правопорушення, та зазначає, що у кримінальному провадженні відсутні дані, які вказують на можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, і таке рішення суду належним чином не обґрунтовано у вироку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого, який заперечив проти апеляційної скарги, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у пред`явленому йому обвинуваченні, а саме у відкритому викраденні чужого майна, вчиненому повторно, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними у ньому доказами, які досліджені у суді в порядку, визначеному ч.3 ст. 349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорювалися раніше і не оспорюються тепер, а тому апеляційним судом у відповідності до ч.1 ст. 404 КПК України, не перевіряються.

За встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч.2 ст. 186 КК України є правильною.

Що стосується призначеного ОСОБА_5 судом першої інстанції покарання, то колегія суддів погоджується з доводами апеляції прокурора про його невідповідність ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність внаслідок м`якості.

Відповідно до положень ст. 65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, яке має бути необхідним й достатнім для виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, особу винного, який неодноразово судимий, має не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, на спеціальних обліках не перебуває, має постійне місце реєстрації і проживання, одружений, має на утриманні малолітню дитину, а також те, що його дружина є вагітною, обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття та обставину, яка обтяжує покарання.

Разом з тим, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. ст. 50, 75 КК України, без достатніх на те підстав, звільнив ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, про що правильно вказується в апеляційній скарзі прокурора.

У відповідності до вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Ці вимоги закону суд першої інстанції врахував недостатньо, а звільняючи ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, не навів для цього переконливих мотивів.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в достатній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів і те, що він раніше неодноразово судимий, у тому числі за умисні злочини проти власності, за які реально відбував покарання в місцях позбавлення волі, втім належних висновків для себе не зробив і знову вчинив корисливий злочин, а тому висновок суду про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, зі звільненням його від відбування покарання, із застосуванням ст. 75 КК України, є поспішним і таким, що свідчить про неправильне застосування кримінального закону, тобто застосування кримінального закону, який не підлягає застосуванню, а отже на підставі вимог ст. ст. 409, 413, 420 КПК України має бути виправлений судом апеляційної інстанції шляхом скасування вироку суду першої інстанції та постановленням нового вироку відносно ОСОБА_5 .

Ухвалюючи новий вирок та вирішуючи питання про вид та міру покарання, колегія суддів бере до уваги, що вчинене ОСОБА_5 кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких.

Водночас колегія суддів визнає обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 щире каяття та незадовільний стан здоров`я, що у сукупності з даними про особу ОСОБА_5 , який хоча і був раніше неодноразово судимий, але на даний час має сім`ю, постійне місце проживання, займається суспільно-корисною працею, відсутність претензій з боку потерпілої, і це дає підстави для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України шляхом призначення іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст. 186 КК України, а саме у виді обмеження волі на певний строк.

Встановлені ч.3 ст. 61 КК України обмеження для призначення такого виду покарання відсутні.

Саме таке покарання, без ізоляції ОСОБА_5 від суспільства, але в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням до праці, колегія суддів вважає таким, що буде сприяти досягненню мети покарання за скоєне, попередження вчинення нових злочинів, виправлення та перевиховання обвинуваченого.

В решті вирок суду має бути залишений без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року щодо ОСОБА_5 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання за ч.2 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 3 (трьох) років обмеження волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з часу прибуття до установи виконання покарань.

Зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_5 час перебування його під вартою у зв`язку з цим кримінальним провадженням з 07 квітня 2015 року по 02 червня 2015 року включно, з урахуванням положень ст. 72 КК України, виходячи із співвідношення: 1 (одному) дню позбавлення волі відповідає 2 (два) дні обмеження волі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Касаційна скарга може бути подана до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ ______________ _____________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3