АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Категорія: ч.2 ст. 286 КК України

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 січня 2015 року м.Харків

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Харківської області справу за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні і потерпілої ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 1 вересня 2015 року щодо

ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Харкові, громадянина України, одруженого, із середньою освітою, не працюючого, не судимого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 ,

В С Т А Н О В И Л А:
8 жовтня 2014 року до Орджонікідзевського районного суду м.Харкова надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України (а.с.1-7).

Орджонікідзевський районний суду м.Харкова своїм вироком від 1 вересня 2015 року визнав ОСОБА_10 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України, і виправдав за відсутністю в його діях складу злочину.

Цим же вироком районний суд залишив без розгляду цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди (а.с.154-165).

Прокурор у кримінальному провадженні та потерпіла ОСОБА_8 оскаржили зазначений вирок Орджонікідзевського районного суду м.Харкова.
Прокурор у своїй апеляційній скарзі, посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону і невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просив вирок суду першої інстанції скасувати і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України, і призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор зазначив, що підстави для виправдання ОСОБА_10 є необґрунтованими та немотивованими. Суд першої інстанції безпідставно визнав частину доказів недопустимими, неправильно визначив момент виникнення небезпеки для водія ОСОБА_10 , який на думку прокурора настав з моменту видимості водієм ОСОБА_10 пішохода, а не з моменту початку руху пішохода, як встановив суд першої інстанції. При цьому ОСОБА_10 продовжував рух зі швидкістю 58км/год, яка перевищувала допустиму швидкість на цій ділянці (40км/год) та не вжив заходів щодо недопущення наїзду на пішохода.
Вимагаючи скасування судового рішення, прокурор також зазначив, що на підставі одних і тих фактичних обставин дорожньо-транспортної події, за виключенням даних щодо моменту виникнення небезпеки для водія, було отримано два протилежних експертних висновків. Одну експертизу суд взяв до уваги, а іншу необгрунтовано визнав недопустимим доказом, чим порушив вимоги ст.ст.22,86,89 Кримінального процесуального кодексу (а.с 175-179).

Потерпіла ОСОБА_8 , посилаючись на однобічність та необ`єктивність судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила вирок Орджонікідзевського районного суду м.Харкова скасувати і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України, і призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, а також задовольнити цивільний позов і стягнути на її користь з обвинуваченого ОСОБА_10 компенсацію завданої матеріальної шкоди в розмірі 18.029 гривень 87 копійок та 200.000 гривень за завдану моральну шкоду.
Обгрунтовуючи свої вимоги, потерпіла зазначила, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки тому факту, що ОСОБА_10 , керуючи автомобілем, порушуючи вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху України, перевищив дозволену швидкість, рухався зі швидкістю 58 км/ч замість 40 км/ч., що і призвело, на її думку, до тяжких наслідків, оскільки, побачивши пішохода у неналежному місті, він не знизив швидкість і не вжив заходів щодо недопущення наїзду на нього.
До того ж, призначаючи автотехнічну експертизу, суд не поцікавився думкою потерпілої, а висновки автотехнічної експертизи №858/14 від 24 вересня 2014 року необґрунтовано визнав недопустимим доказом (а.с.170-173).
Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи прокурора і потерпілої, які підтримали вимоги, що викладені в апеляційних скаргах, пояснення обвинуваченого і його захисника, які проти задоволення апеляційних скарг заперечували, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги прокурора і потерпілої є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Положення статей 62,129 Конституції України та статей 7,17,22 Кримінального процесуального кодексу України визначають основними засадами судочинства у кримінальних справах, зокрема, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін, свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Обвинувачення не може ґрунтуватися на на припущеннях. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Відповідно до ст.337 Кримінального процесуального кодексу України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Відповідно до приписів статей 370,373,374 Кримінального процесуального кодексу України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. У разі визнання особи виправданою, суд в мотивувальній частині вироку має викласти підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає доводи обвинувачення. Виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

З матеріалів справи вбачається, що під час судового розгляду 6 квітня 2015 року прокурор змінив обвинувачення, виклавши його таким чином: 9 серпня 2014 року близько 22 години 30 хвилин ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-2109 № НОМЕР_1 , рухався по проспекту Московському у місті Харкові на території Орджонікідзевського району зі сторони вулиці 12-го Квітня у напрямку вулиці Роганської зі швидкістю близько 50 км/год. Під час руху по вказаній автодорозі, в районі станції метро «Пролетарська» ОСОБА_10 не врахував дорожню обстановку і при виникненні небезпеки для руху, яку він об`єктивно виявляв, а саме знаходження пішохода в небезпечній близькості від полоси руху транспортного засобу, яким він керував, не вжив заходів для зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_12 , чим порушив вимоги п. п. 1.5, 2.3 б), 12.3 Правил дорожнього руху України згідно з якими:

- п. 1.5 «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, заподіювати матеріальний збиток»;

- п. 2.3 б) «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення і кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування їм у дорозі»;

- п. 12.3 "у випадку виникнення небезпеки для руху чи перешкоди, яку водій об`єктивно здатний був виявити, він повинний негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;"

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від отриманих тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_3 помер у лікарні. Згідно висновку судово-медичної експертизи №263-Ат/14 від 1 вересня 2014 року, смерть ОСОБА_12 настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми, що ускладнилася в своїй течії набряком-набуханням головного мозку.
Порушення п.12.3 Правил безпеки дорожнього руху України водієм ОСОБА_10 , відповідно до висновку автотехнічної експертизи №858/14 від 24 вересня 2014 року, знаходяться у причинному зв`язку з подією та її наслідками дорожньо-транспортної пригоди, і виразилися в тому, що він, рухаючись у темний час доби, проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку і при виникненні небезпеки для руху, яку він об`єктивно виявляв, а саме знаходження пішохода в небезпечній близькості від полоси руху транспортного засобу, яким він керував, не вжив заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу та скоїв наїзд на пішохода, що спричинило вищевказані наслідки (а.с.109-111).

Отже, за пред`явленим ОСОБА_10 обвинуваченням йому інкримінувалося, що він під час руху керованим ним автомобілем не врахував дорожню обстановку і при виникненні небезпеки для руху, що об`єктивно виявляв, а саме знаходження пішохода в небезпечній близькості від полоси руху транспортного засобу, яким він керував, не вжив заходів для зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_12 , чим порушив вимоги п. п. 1.5, 2.3 б), 12.3 Правил дорожнього руху України.
На доведення висунутого ОСОБА_10 обвинувачення прокурором для дослідження під час судового розгляду були надані такі докази:
- протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 10 серпня 2014 року і схеми дорожньо-транспортної пригоди від 9 серпня 2014 року, згідно якої після наїзду до зупинки автомобіль долав 11,2м в загальмованому стані (а.с.39-42);
- висновок судово-медичної експертизи №263-АТ/14 від 1 вересня 2014 року, згідно з яким причиною смерті ОСОБА_12 стала відкрита черепно-мозкова травма, що ускладнилась набряком-набуханням головного мозку. В крові потерпілого ОСОБА_12 було виявлено етиловий спирт в кількості 2,240‰, що відповідає алкогольному сп`янінню середнього ступеню (а.с.44,45);
- протокол проведення слідчого експерименту від 11 вересня 2014 року, в ході якого встановлено що пішохід ОСОБА_12 стояв на зустрічній смузі на відстані 0,3м від подвійної суцільної лінії дорожньої розмітки. З моменту початку руху до місця наїзду пішохід долав відстань 1,8м, з урахуванням відстані між подвійними лініями дорожньої розмітки 0,3 м, за час 1,3 секунди з урахуванням часу на розворот в місці наїзду. Пішохід контактував передньою частиною тіла з переднім правим габаритом автомобіля. Після наїзду до зупинки автомобіль долав 13,2м в загальмованому стані (а.с.46-48);
- висновки проведеної в ході досудового розслідування автотехнічної експертизи №858/14 від 24 вересня 2014 року, відповідно до яких порушення п.12.3 Правил безпеки дорожнього руху України водієм ОСОБА_10 , знаходяться у причинному зв`язку з подією та її наслідками дорожньо-транспортної пригоди, і полягало в тому, що він, рухаючись у темний час доби, проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку і при виникненні небезпеки для руху, яку він об`єктивно виявляв, а саме знаходження пішохода в небезпечній близькості від полоси руху транспортного засобу, яким він керував, не вжив заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу та скоїв наїзд на пішохода, що спричинило тяжкі наслідки (а.с.51-53).

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України, не визнав та пояснив, що Правил дорожнього руху він не порушував, а в конкретній дорожній ситуації вжив всі необхідні дії для запобігання наїзду на пішохода, прийняв екстрені заходи до гальмування автомобіля. ОСОБА_10 не погодився з висновком автотехнічної експертизи № 858/14 від 24 вересня 2014 року, в частині використання експертом в якості вихідних даних моменту виникнення небезпеки для його руху, який співпадає з моментом видимості пішохода на проїзній частині зустрічної смуги руху, де стояв пішохід до початку перетинання дороги. Обвинувачений пояснив, що пішохода він побачив приблизно за 100-150 метрів. Пішохід в цей час стояв на смузі зустрічного руху на відстані 0,3м від осьової подвійної смуги дорожньої розмітки. Зустрічних автомобілів в цей час не було. Автомобіль обвинуваченого рухався з ближнім світлом фар по своїй смузі руху, протилежній тій, де стояв пішохід, який не створював йому небезпечну обстановку, тому що не перешкоджав його руху в прямому напрямку. Пішохід стояв і дивився по сторонам, по зовнішньому виду неможливо було передбачити, що пішохід знаходився в нетверезому стані. Пішохід бачив його автомобіль і мотоцикл, який рухався попереду автомобіля ВАЗ-2109 в попутному напрямку. Коли мотоцикл проїхав мимо стоячого пішохода, останній раптово почав перетинати дорогу зліва направо по ходу руху автомобіля ВАЗ на відстані 10-15 метрів від автомобіля і вийшов на його смугу руху. ОСОБА_10 застосував екстрене гальмування, проте вжитими заходами не мав можливості запобігти наїзду на пішохода.
Перевіряючи свідчення обвинуваченого, дотримуючись принципів повноти, всебічності, об`єктивності судового розгляду та змагальності сторін, суд першої інстанції за клопотанням сторони захисту призначив автотехнічну експертизу, якою доручив експертам встановити технічну можливість водія ОСОБА_10 уникнути наїзду на пішохода, якщо моментом виникнення небезпеки вважати початок руху пішохода ОСОБА_12 , який стояв на зустрічній смузі на відстані 0,3м від подвійної суцільної лінії дорожньої розмітки (а.с.73,74).
За результатами експертного дослідження №12466 від 27 січня 2015 року, в тому числі, з урахуванням зазначеного в ухвалі суду моменту виникнення небезпеки, а саме з моменту початку руху пішохода, експерт дійшов висновків, що водій ОСОБА_10 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода та в його діях не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв`язку з пригодою (а.с.89-91).
В подальшому, у зв`язку зі зміною прокурором обвинувачення, за клопотанням сторони захисту, судом першої інстанції було призначено додаткову автотехнічну експертизу. Відповідно до висновків додаткової судової технічної експертизи №4967 від 20 травня 2015 року в даній дорожній ситуації перевагу на рух мав водій автомобіля ВАЗ-2109 ОСОБА_10 , а пішохід ОСОБА_12 знаходився на безпечному інтервалі від смуги руху автомобіля (згідно п.1.10 Правил дорожнього руху України безпечний інтервал - це відстань між боковою частиною автомобіля, що рухається, та іншим об`єктом, за якої гарантована безпека дорожнього руху) (а.с.122-124,130-134).
З урахуванням встановлених, як під час досудового розслідування, так і в судовому засіданні, конкретних обставин дорожньої обстановки, що передували події дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що доки пішохід знаходився без руху біля полоси руху транспортного засобу, яким керував ОСОБА_10 , в місці де відсутній пішохідний перехід при наявності суцільної осьової лінії горизонтальної розмітки, тобто поза межами його смуги руху - він не створював небезпеки для руху водію ОСОБА_10 , а як наслідок неспроможними є посилання обвинувачення при визначенні виникнення моменту небезпеки про наявність загрози для безпеки руху для водія ОСОБА_10 , а саме з моменту попадання потерпілого ОСОБА_12 в поле зору водія ОСОБА_10 адже попадання в поле зору водія відповідно до абзацу 14 п.1.10 Правил дорожнього руху України це видимість у напрямку руху, тобто максимальна відстань, на якій з місця водія можна чітко розпізнати межі елементів дороги та розміщення учасників руху, що дає змогу водієві орієнтуватися під час керування транспортним засобом, зокрема для вибору безпечної швидкості руху та здійснення безпечного маневру.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо встановлення моменту виникнення небезпеки для руху водія ОСОБА_10 , оскільки він цілком відповідає фактичним обставинам справи і положенням Правил дорожнього руху України. При цьому суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до п.1.10 Правил дорожнього руху України термін «зміна дорожньої обстановки» означає існування у водія в даній дорожній обстановці небезпеки для руху, яку він об`єктивно виявляв, тобто існування обставини зміни дорожньої обстановки, а саме перебування пішохода у небезпечній близькості від полоси руху транспортного засобу, що загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися. Моментом виникнення небезпеки визначається початок необхідних дій водія, щодо попередження наслідків.
Згідно з п.1.4 Правил дорожнього руху України кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що і інші учасники дорожнього руху виконують вимоги Правил дорожнього руху.
Водій ОСОБА_10 в даній дорожній обстановці мав перевагу для руху порівняно з пішоходом і правомірно розраховував, що пішохід, який стоїть, буде дотримуватися Правил дорожнього руху України, пропустить його і не буде перетинати дорогу в безпосередній близькості від автомобіля в місці, де відсутній пішохідний перехід, при наявності осьової подвійної смуги дорожньої розмітки, яку перетинати заборонено, після того, як пішохід пропустив мотоцикліста, який рухався попереду автомобіля ОСОБА_10 .
Пішохід і водій ОСОБА_10 завчасно перебували у взаємному полі зору - на досить великій відстані - приблизно 150 метрів і така відстань не вимагала від водія негайно вживати засоби гальмування, оскільки пішохід стояв поза смугою руху автомобіля, пропускаючи транспортні засоби, і вони не перешкоджали рух один одному до того моменту, коли пішохід почав перетинати дорогу в безпосередній близькості від автомобіля ВАЗ-2109. Саме з цього моменту об`єктивно виникає небезпека для руху автомобіля, про яку йдеться мова у тексті пункту 12.3 Правил дорожнього руху України. Під час проведення на досудовому слідстві на місці пригоди слідчого експерименту цей момент виникнення небезпеки також встановлювався слідчим, і як зазначено в протоколі експерименту від 11 вересня 2014 року «з моменту початку руху до моменту наїзду пішохід здолав відстань 1,8м за 1,3 секунди».
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції цілком обгрунтовано встановив, що небезпека для руху для водія ОСОБА_10 виникла з моменту несподіваного, з грубим порушенням п.п.4.7,4.8 Правил дорожнього руху України, початку руху пішохода ОСОБА_12 через дорогу в безпосередній близькості від автомобіля ВАЗ-2109, а не з моменту, коли водій ОСОБА_10 побачив пішохода, який стояв. При цьому необережні дії пішохода зробили невідворотною дорожньо-транспортну пригоду, оскільки обвинувачений, який керував автомобілем з безпечним боковим інтервалом 1,3м, та який не передбачав і не міг передбачити виникнення аварійної обстановки, не зважаючи на гальмування, не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України, обгрунтовано визнав його невинуватим і залишив позов потерпілої без розгляду.
Доводи прокурора і потерпілої ОСОБА_8 , викладені в їх апеляційних скаргах, зазначений висновок не спростовують.
Судовий розгляд в суді першої інстанції проведено з дотриманням засадничих принципів, передбачених статтями 62,129 Конституції України та статтями 7,17,22 Кримінального процесуального кодексу України, а виправдувальний вирок Орджонікідзевського районного суду м.Харкова цілком відповідає приписам статей 370,373,374 Кримінального процесуального кодексу України. Він є законним, обґрунтованим і вмотивованим. В мотивувальній частині вироку належним чином викладені підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням переконливих мотивів, з яких відкинув доводи обвинувачення, зокрема, щодо визнання доказів недопустимими.
Посилання апелянтів на наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між перевищенням максимально дозволеної швидкості водієм ОСОБА_10 і тяжкими наслідками у вигляді наїзду на пішохода є безпідставними, оскільки суд першої інстанції, відповідно до ст.337 Кримінального процесуального кодексу України, проводив судовий розгляд виключно в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, в якому відсутні будь-які посилання на порушення обвинуваченим відповідних положень Правил дорожнього руху України, що регулюють швидкісний режим руху транспортних засобів.
Твердження потерпілої ОСОБА_8 про порушення судом першої інстанції її прав при призначенні автотехнічних експертиз не відповідає фактичним обставинам справи. З матеріалів судового провадження вбачається, що питання про необхідність проведення експертних досліджень за клопотання сторони захисту було обговорено сторонами у судовому засіданні за участю потерпілої ОСОБА_8 , яка повною мірою скористалася правом на висловлювання своєї думки щодо доцільності проведення експертних досліджень та отримала копії ухвал про призначення експертиз, а також висновків експертів. При цьому будь-яких клопотань щодо повноти і об`єктивності проведених під час судового розгляду експертиз потерпілою заявлено не було (а.с.72,76,99,121,125,141).
З огляду на вищевикладене суд апеляційної інстанції не вбачає законних підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора і потерпілої ОСОБА_8 та скасування вироку Орджонікідзевського районного суду м.Харкова.

Беручи до уваги наведене, керуючись статтями 404,405,407,419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні і потерпілої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 1 вересня 2015 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4