Справа № 192/1877/15-к
Провадження № 1-в/192/523/15
Ухвала
"11" грудня 2015 р.смт.Солоне
СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в особі головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
представника СВК-21 ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 (приймає участь у режимі відеоконференції), розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду заяву засудженого ОСОБА_6 , 1984 року народження, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 судимий Томаківським районним судом Дніпропетровської області:

-29.01.2009 року за ч.3 ст.185, 75 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки з іспитовим строком 2 роки;

-22.01. 2010 року за ч. 2 та ч.3 ст.185, 71 КК України до позбавлення волі строком на 5 років. Звільнений 12.02.2013 року умовно-достроково на 1 рік 7 місяців 7 днів;

-29.10.2013 року за ч.2 ст.185, 71 КК України строком на 2 роки 6 місяців;

-12.12.2013 року за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців.

ОСОБА_5 відбуває покарання у Солонянській виправній колонії №21 з 06 лютого 2014 року.

Строк відбування покарання закінчується 10 червня 2016 року.

25 жовтня 2015 року ОСОБА_5 відбув 3/4 частини строку покарання, 30 жовтня 2015 року адміністративною комісією Солонянської ВК-21 йому відмовлено у підготовці матеріалів про умовно-дострокове звільнення.

16 листопада 2015 року засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст.81 КК України.

У судовому засіданні засуджений заяву підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на необґрунтованість відмови адміністрації установи у такому звільненні. Пояснив, що він відбув необхідну частину покарання для застосування умовно-дострокового звільнення.

Представник адміністрації Солонянської виправної колонії №21 заперечував проти умовно-дострокового звільнення засудженого. Вказав, що засуджений характеризується посередньо, не працює. За період відбування покарання стягнень та заохочень не має. Засуджений не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи, до виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість, безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, не вбачає необхідності у їх виконанні, вимог протипожежної безпеки та безпеки праці дотримується під контролем адміністрації.
ОСОБА_5 приймає участь у програмі диференційованого виховного впливу «Знай свої права та обов`язки», але робить це формально, в організації виховних заходів участі не приймає, бере участь в роботі самодіяльних організацій засуджених, але не проявляє соціально-корисну активність в організації їх роботи, не прагне до підвищення загальноосвітнього рівня. Адміністрація колонії на комісії 30.10.2015 року відмовила у направленні матеріалів до суду про умовно-дострокове звільнення.
Прокурор заперечував проти задоволення заяви засудженого ОСОБА_5 , оскільки поведінка останнього не свідчить про те, що він довів своє виправлення.
Суд, вислухавши засудженого, представника адміністрації СВК-21, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, вивчивши матеріали особової справи засудженого, приходить до наступного.

Згідно положень ст.6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої законослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Відповідно до ст.81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання після відбуття певної частини строку, зазначеної у ст.81 КК України, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Згідно довідки про стягнення та заохочення, засуджений за весь період відбування покарання не був жодного разу заохочений, стягнень не має.

Згідно характеристики, засуджений в установі виконання покарань не працевлаштований; приймає участь у програмі диференційованого виховного впливу «Знай свої права та обов`язки», та у роботі самодіяльних організацій, але робить це формально, не проявляє соціально-корисну активність в організації їх роботи, не прагне до підвищення загальноосвітнього рівня, до виконання обов`язків, передбачених ст.107 та 118 КВК України, відноситься не завжди сумлінно.
Відповідно до положень ст.81 КК України, ставлення засудженого до праці є обов`язковою підставою для його умовно-дострокового звільнення.

Як видно із щоденника індивідуальної роботи із засудженим (а.с.13), ОСОБА_5 за увесь період відбування покарання працював лише з червня по серпень 2015 року. Як пояснив засуджений у судовому засіданні, спочатку він не працював «через нерви», але інвалідом він не являється, є працездатною особою. Після того, як у серпні 2015 року комісія колонії йому відмовила у заміні покарання більш м`яким у порядку ст.82 КК України, він перестав працювати.

У своєму клопотанні засуджений не навів передбачених ст.81 КК України підстав для його умовно-дострокового звільнення, і його пояснення у судовому засіданні щодо наявності таких підстав об`єктивного підтвердження не знайшли.

Враховуючи викладене, суд уважає, що поведінка засудженого ОСОБА_5 не є такою, що може слугувати прикладом для інших засуджених, а також не свідчить про його виправлення.

Із досліджених у судовому засіданні доказів не убачається, що засуджений сумлінно ставився до праці, та мав зразкову поведінку, тому немає і підстав вважати, що він довів своє виправлення, отже, заява ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 81 КК України, ст.537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення, а ОСОБА_5 у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий