Справа № 161/8230/15-к Провадження №11-кп/773/397/15 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 3 ст. 187 КК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 жовтня 2015 року місто Луцьк
Апеляційний суд Волинської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Волинської області ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , а також обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду від 24 липня 2015 року, яким,-

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, освіта середня-спеціальна, неодружений, непрацюючий, в порядку ст.89 КК України не судимий,

засуджений за ч. 3 ст. 187 КК України на 7 (сім) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець та мешканець АДРЕСА_2 , українець, громадянин України, освіта середня-спеціальна, неодружений, непрацюючий, раніше судимий:

- 26.08.1999 року Луцьким міським судом Волинської області за ст.140 ч.2 КК України (в ред.1960 року) на 2 роки позбавлення волі з конфіскацією майна; звільнений 04.08.2000 року на підставі ст.4 Закону України «Про амністію» від 11.05.2000 року невідбута частина покарання 9 місяців 13 днів;

- 16.03.2001року Луцьким міським судом Волинської області за ст.140 ч.2 КК України (в ред. від 1960 року) на 4 роки позбавлення волі з конфіскацією майна; звільнений 02.10.2003 року на підставі постанови Сарненського районного суду Рівненської області від 25.09.2003 р. умовно-достроково на 1 рік 2 місяці 7 днів;

- 09.12.2004 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ст.185 ч.3, 71 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі, згідно постанови Сарненського районного суду Рівненської області від 23.08.2007 року невідбуту частину покарання 1 рік 4 місяці 14 днів замінено на обмеження волі (дані про звільнення відсутні);

- 22.10.2010 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ст.185 ч.3 КК України на 3 роки позбавлення волі;

- 14.01.2011 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ст.186 ч.3, 70 ч.4 КК України на 5 років позбавлення волі; звільненого 11.09.2013 року Коростенським районним судом Житомирської області від 03.09.2013 року умовно-достроково на 1 рік 7 місяців 4 дні;

- засуджений за ч. 3 ст. 187 КК України на 8 (вісім) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом приєднання до покарання, призначеного за даним вироком, частково невідбутого покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.01.2011 року 6 (шість) місяців позбавлення волі, остаточно ОСОБА_7 визначено до відбуття 8 (вісім) років та 6 (шість) місяців позбавлення волі, з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна.

Строк відбуття покарання обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 постановлено рахувати з 23.07.2015 року.

Запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишити попередній тримання під вартою.

Зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_6 термін перебування під вартою з 06 березня 2015 року по 23 липня 2015 року.

Зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_7 термін перебування під вартою з 06 березня 2015 року по 23 липня 2015 року.

Стягнуто з обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в доход держави по 634 (шістсот тридцять чотири) грн. 26 (двадцять шість) коп. судових витрат за проведення трасологічних та дактилоскопічної експертиз.

Вироком вирішено долю речових доказів.

Цим же вироком за ч. 3 ст. 187 КК України засуджений ОСОБА_11 рішення щодо якого апеляційним судом прийнято іншим судовим документом.

Переглядаючи справу в порядку апеляційного провадження, апеляційний суд ,-

В С Т А Н О В И В :

За вироком суду обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , визнані винними і засуджені за те, що 22 лютого 2015 року близько 04.00 год., за попередньою змовою між собою, перебуваючи по вул. Володимирській, 1Б, с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області, з корисливих мотивів, вчинили розбійний напад на оператора автозаправної станції ПП «Торгівельна компанія Укр-Петроль» ОСОБА_12 , поєднаний із насильством, небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, що виразився у нанесенні ударів ОСОБА_6 та ОСОБА_11 руками та ногами у ділянку голови, чим спричинили тілесні ушкодження, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, після чого незаконно проникли у приміщення вищевказаної станції, де відкрито заволоділи грошовими коштами в сумі 1890, 72 грн. та картками поповнення операторів мобільного зв`язку на загальну суму 1644 грн., спричинивши ПП «Торгівельна компанія Укр-Петроль» майнову шкоду на загальну суму 3534, 72 грн., після чого, за допомогою ОСОБА_7 , залишили місце події, розподіливши викрадене майно між собою.

Обвинувачений ОСОБА_6 у поданій апеляції, не оспорюючи правильності кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 187 КК України вказує, що призначаючи йому покарання, суд першої інстанції не врахував пом`якшуючих покарання обставин, а саме щирого каяття та добровільного відшкодування збитків. Просить вирок змінити, Застосувати ст. 69 КК України та призначити за ч. 3 ст. 187 КК України покарання нижче найнижчої межі санкції даної статті.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_9 вважає вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 незаконним. Зазначає, що у справі відсутні докази доведеності вини її підзахисного за ч. 3 ст. 187 КК України. ОСОБА_7 протягом усього досудового слідства та у суді заперечував свою причетність до злочину. Суд першої інстанції в основу обвинувального вироку безпідставно поклав протокол обшуку від 06.03.2015 року в ході якого було виявлено та вилучено ваучер поповнення за № 29. Вважає, що даний огляд був проведений з порушенням вимог ст. 233, 234, 237 КПК України, а тому цей доказ є недопустимий.

Свідок ОСОБА_13 , який залучався при обшуку житла 06.03.2015 року в якості понятого в суді першої інстанції показав, що дана слідча дія була проведена у його присутності, однак по його приходу у житлі вже перебували працівники міліції. Свідок ОСОБА_14 вказав, що огляд житла проводився до його приходу.

Суд першої інстанції не врахував показань обвинуваченого ОСОБА_15 , який в суді пояснив, що він сам особисто на Старому ринку в м. Луцьку реалізував всі ваучери поповнення мобільного зв`язку, які 22.02.2015 року були викрадені з приміщення АЗС. Вважає, що отримані щодо ОСОБА_7 докази є сумнівними і відповідно до ст. 17 КПК України та ст. 62 Конституції України мають тлумачитись на його користь. Просить вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_7 скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Обвинувачений ОСОБА_7 в поданій апеляційній скарзі та доповненні до неї посилається на те, що протокол огляду місця події 06.03.2015 року був проведений без дозволу суду, а суд першої інстанції при ухваленні вироку цих обставин не врахував. Вказаний протокол підписаний господарем помешкання ОСОБА_16 , який нібито був присутній при проведенні даної слідчої дії. Однак поняті ОСОБА_17 та ОСОБА_14 в суді ствердили, що ОСОБА_16 під час огляду не було і протокол огляду він не підписував. Про це також у судовому засіданні вказала донька ОСОБА_16 ОСОБА_18 . Після встановлення цих обставин суд незаконно відхилив його клопотання про повторний виклик до суду і повторний допит господаря будинку ОСОБА_16 . Вважає, що протокол є сфальсифікований.

В матеріалах провадження відсутній додаток до протоколу одночасного допиту між ним і ОСОБА_11 у якому його захисник ОСОБА_9 зазначала про порушення закону, які мали місце під час допиту, що також свідчить про фальсифікацію доказів.

Висновки суду першої інстанції в тій частині, що перебуваючи неподалік магазину «ПАККО» він забезпечував собі «алібі» також не відповідає дійсності, оскільки він чекав там свого знайомого, на що наголошував на досудовому слідстві та у суді. Цей факт можливо було підтвердити, якби суд першої інстанції дослідив вхідні і вихідні дзвінки його телефону.

Не відповідає дійсності і те, що ОСОБА_11 наніс потерпілому удар шматком глини, оскільки такий удар був нанесений бетонним куском бордюру.

В матеріалах провадження немає жодних доказів його вини крім показань ОСОБА_11 , які він постійно змінював, а тому ці показання є сумнівними.

Просить дослідити у справі усі докази. Вирок скасувати та постановити новий виправдувальний вирок.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст вироку суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які подані ними скарги підтримали, прокурора, який апеляційні скарги заперечив, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і цим обставинам дав правильну юридичну оцінку. Дії обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кваліфікував за ч. 3 ст. 187 КК України, як розбійний напад, вчинений за попередньою змовою групою осіб, з проникнення в інше приміщення і така кваліфікація є правильною і обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не оспорюється.

Винуватість обвинувачених у вчинених кримінальних правопорушеннях повністю стверджується зібраними і перевіреними у суді першої інстанції доказами.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , що ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_6 та ОСОБА_11 розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_12 не вчиняв є необгрунтовами і повністю спростовуються рядом наведених у вироку доказів, а саме:

Показаннями обвинуваченого ОСОБА_11 , який у суді першої інстанції ствердив, що 22 лютого 2015 року, перебуваючи у нього на квартирі, він, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з метою заволодіння чужим майном домовились вчинити розбійний напад на оператора автозаправочної станції по вул. Володимирській у с. Великий Омеляник. Згідно досягнутої домовленості, він та ОСОБА_6 мали вчинити розбійний напад на оператора АЗС та заволодіти чужим майном, а ОСОБА_7 мав підшукати автомобіль і після вчиненого злочину забрати їх з місця події. З цією метою ввечері 22.02.2015 року вони всі разом на таксі поїхали на вул. Володимирська до зазначеної АЗС. Він та ОСОБА_6 пішли у сторону автозаправної станції, а ОСОБА_7 в сторону гуртівні «ПАККО». Приблизно о 04-00 годині, коли оператор АЗС вийшов з приміщення на перекур він наніс йому удар шматком глини по голові, після чого, вдвох з ОСОБА_6 , стали наносити йому удари по різних частинах тіла. Поваливши оператора на землю він став утримувати його, а ОСОБА_19 побіг всередину АЗС за грошима. Через деякий час ОСОБА_6 вибіг з приміщення і наказав йому тікати. Вони вдвох побігли на місце де їх чекав ОСОБА_7 на автомобілі таксі, яким поїхали на вул. Коперніка. Там ОСОБА_6 розділив між ними гроші. Йому дісталось біля 600 гривень.

Такі ж показання у суді першої інстанції щодо обставин вчинення розбійного нападу на оператора АЗС дав обвинувачений ОСОБА_6 . Не заперечував у суді, що тілесні ушкодження потерпілому наносили вдвох зі ОСОБА_11 , а коли потерпілий впав на землю, то ОСОБА_11 став утримувати його. Він в цей час забіг у приміщення АЗС викрав гроші та ваучери поповнення. Також не заперечує і того факту, що знаходячись у приміщенні АЗС телефонував ОСОБА_7 , оскільки останній мав забрати їх з місця події, що ОСОБА_7 і зробив. В той же час заперечує факт змови з ОСОБА_7 на вчинення розбійного нападу. Стверджує, що після вчинення розбійного нападу, перебуваючи по вул. Коперніка у м. Луцьку розподілив викрадені кошти між ОСОБА_11 і ОСОБА_7 .

Обвинувачений ОСОБА_7 вини не визнав та показав, що інкримінованого йому злочину він не вчиняв, а в ніч з 21 на 22 лютого 2015 року перебував поблизу супермаркету »ПАККО» по вул. Володимирській у м. Луцьку, де чекав свого знайомого. Однак, не заперечує і того, що після 04-00 години ночі на автомобілі таксі забрав ОСОБА_6 та ОСОБА_11 від вказаного магазину, як не заперечує отримання в той же вечір від ОСОБА_6 грошових коштів.

Такі показання ОСОБА_7 , щодо непричетності його до інкримінованого кримінального правопорушення суд першої інстанції визнав недостовірними і до уваги не взяв, навівши у вироку докази, які свідчать про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Зокрема, винуватість ОСОБА_7 у розбійному нападі на оператора АЗС ОСОБА_12 , вчиненого за попередньою змовою у групі осіб з ОСОБА_6 та ОСОБА_11 з проникненням в інше приміщення об`єктивно підтверджується показаннями обвинуваченого ОСОБА_11 , які він дав на досудовому слідстві та у суді першої інстанції, в яких він детально розповів про підготовку та вчинення злочину. З показань обвинуваченого випливає, що розбійний напад на оператора АЗС був вчинений за попередньою змовою з ОСОБА_6 та ОСОБА_20 . Відповідно до розробленого плану він та ОСОБА_6 здійснили напад на потерпілого та заволодіти грошовими коштами, а роль ОСОБА_7 зводилась до забезпечення групи транспортом з метою безперешкодного залишення групою місця вчинення злочину.

Винуватість ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 187 КК України також частково підтверджується показаннями обвинуваченого ОСОБА_6 , який у суді першої інстанції пояснив, що після вчинення розбійного нападу і заволодіння чужим майном він телефонував ОСОБА_7 і просив забрати їх з місця злочину, що останній і зробив, а по приїзду таксі на вул. Коверника у м. Луцьку провів розподіл коштів викрадених з АЗС, частину яких передав ОСОБА_7 .

Правдивість показань ОСОБА_6 в цій частині підтверджується протоколом огляду предметів від 14.03.2015 року диску з інформацією про вхідні і вихідні дзвінки, отриманої на підставі ухвали слідчого судді від 24.02 2015 року, відповідно до якого, в період часу з 01.22 год. до 04.11 год. абонент № ( ОСОБА_6 ) перебував в зоні дії антени, що розташована в м. Луцьку по вул. Володимирська 100, тобто в районі де був вчинений злочин. Останній дзвінок з даної зони він здійснив о 04.11 годині.

З протоколу огляду предметів лазерного диску з відеозаписом з камер відео спостереження гуртівні «ПАККО» № 1808, що за адресою м. Луцьк, вул. Ковельська, 68»А», який оглянутий судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 22 лютого 2015 року в період з 02.46 год. до 04.03.35 год. перебував поблизу та у приміщенні супермаркету. О 04.03.35 год. розмовляв по мобільному телефону після чого швидкою ходою пішов на вихід до автомобіля таксі. Помітивши, що в автомобілі немає водія побіг за в іншу сторону.

Та обставина, що саме обвинувачений ОСОБА_7 22 лютого 2015 року на автомобілі таксі забрав ОСОБА_6 та ОСОБА_11 від супермаркету «ПАККО» і перевіз до вул. Коперніка у м. Луцьку не заперечується і самим обвинуваченим ОСОБА_7 , як і не заперечується отримання ним в той вечір від ОСОБА_6 частини грошових коштів.

Про наявність попередньої домовленості ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_11 на вчинення розбійного нападу стверджується і показаннями потерпілого ОСОБА_12 , який у суді ствердив, що після заволодіння ОСОБА_6 грошовими коштами та картками поповненнями до мобільних телефонів останній вибіг з приміщення АЗС і сказав ОСОБА_11 «побігли, нас чекають» після чого останні з місця вчинення злочину зникли.

Про попередню домовленість ОСОБА_11 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вчинення розбійного нападу на оператора АЗС свідчать і протоколи слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_11 від 06.03.2015 року та 30.04.2015 року проведених у присутності його захисника, в ході яких, останній підтвердив, що вказаний злочин був вчинений за попередньої змови з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Аналогічні показання в ході слідчого експерименту в присутності свого захисника також дав підозрюваний ОСОБА_6 .

Показання вказаних осіб під час слідчого експерименту повністю співпадають між собою, відповідають показанням, які дав ОСОБА_11 у судовому засіданні, а тому суд першої інстанції правильно визнав їх об`єктивними і правдивими та поклав в основу обвинувального вироку.

Суд першої інстанції також правильно не взяв до уваги посилання ОСОБА_7 , що гроші він 22.02.2015 року брав у ОСОБА_6 в борг, оскільки такі показання суперечать зібраним у справі доказам.

Матеріалами кримінального провадження з достовірністю встановлено, що в ході розбійного нападу обвинувачені окрім грошових коштів незаконно заволоділи картками поповнення до мобільних телефонів, в тому числі картками поповнення «Київстар» 100 за № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .

Представник ПП « Торгівельна компанія «Укр-Петроль» ОСОБА_21 в суді першої інстанції ствердив, що після вчиненого злочину в ході проведеної інвентаризації було встановлено, що на час розбійного нападу зазначені картки поповнення реалізовані не були.

06.03.2015 року картка поповнення за № НОМЕР_2 органом досудового розслідування була виявлена та вилучена в квартирі АДРЕСА_1 де проживає ОСОБА_6 , а картка поповнення № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_3 , де проживає ОСОБА_7 , що також підтверджує винуватість ОСОБА_7 у вчиненні даного злочину, а також спростовує показання обвинуваченого ОСОБА_6 , що усі ваучери він продав на ринку у м. Луцьку.

Огляд житлового будинку в АДРЕСА_3 ( а.с. 103, 104-107 ) проводився з добровільної згоди та письмового дозволу власника будинку ОСОБА_16 , що узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 233 КПК України, а тому посилання обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, що такий огляд був проведений з порушенням вимог кримінального-процесуального закону є необґрунтованими.

Те, що ОСОБА_16 давав згоду на огляд будинку в суді першої інстанції підтвердила співмешканка ОСОБА_7 - свідок ОСОБА_18 .

Допитані як свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_14 , які в ході огляду були понятими показали, що огляд приміщення був проведений у їх присутності, а ваучер поповнення № 29 був виявлений у сумці, яка належала обвинуваченому ОСОБА_7 . Огляд місця події був проведений уповноваженою особою та у відповідності до вимог ст. 223 та 237 КПК України.

При його проведенні істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які би давали підстави для визнання протоколу огляду місця події від 06.03.2015 року недопустимим доказом у матеріалах провадження немає. Таких доказів не навів обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник у апеляційній скарзі, а також не надали суду апеляційної інстанції при розгляді справи. Тому посилання обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 на порушення встановленого законом порядку проведення огляду місця події ніякими доками не підтверджується, а тому ці доводи колегією суддів до уваги також не приймаються.

Давши аналіз усім зібраним у справі доказам, суд першої інстанції прийшов до висновку, що дії ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_11 по вчиненню розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном були узгодженими та охоплювались єдиним умислом всіх учасників групи, з розподілом ролей. Зокрема, згідно досягнутої домовленості вчинення розбійного нападу та заволодіння чужим майно покладалось на ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , а ОСОБА_7 з метою швидкого зникнення з місця злочину мав забезпечити групу транспортом, що кожним із них і було виконано. Про спільність умислу свідчить і подальші дії учасників групи, які після вчинення злочину всі разом на автомобілі таксі приїхали на вул. Коперніка, де і розподілили викрадене майно між всіма учасниками групи.

Тому дії обвинувачених суд першої інстанції правильно кваліфікував за ч. 3 ст. 187 КК України.

Посилання ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_9 про непричетність ОСОБА_7 до вчинення вказаного злочину повністю спростовані наведеними вище доказами.

Призначаючи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 65 КК України врахував суспільну небезпечність і тяжкість чиненого злочину, який відноситься до особливо тяжких, відсутність щодо обох обвинувачених пом`якшуючих покарання обставин, обтяжуючої ОСОБА_7 покарання обставини рецидиву злочину та конкретні обставини кримінального правопорушення.

По відношенню до ОСОБА_7 також врахував, що він неодноразово засуджувався за умисні злочини, вказаний злочин вчинив у період умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, що вказує на підвищену суспільну небезпечність його особи.

З матеріалів кримінального провадження та вироку суду вбачається, що ініціатором злочину був ОСОБА_6 , останній вину у вчиненому визнав частково, в ході судового розгляду справи всіляко намагався вигородити співучасника злочину ОСОБА_7 . За таких обставин підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 у вчиненому щиро розкаявся у суду першої інстанції не було.

Потерпілий ОСОБА_12 ствердив, що завдані злочином збитки йому відшкодував лише обвинувачений ОСОБА_11 . В матеріалах провадження відсутні докази про відшкодування збитків ОСОБА_6 . Таких доказів ОСОБА_6 не навів у апеляційній скарзі, а також не надав їх суду апеляційної інстанції при перегляді справи. Тому посилання ОСОБА_6 про добровільне відшкодування ним завданих злочином збитків ніякими доказами не підтверджується.

Відповідно до ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд може за винятком корупційних злочинів призначити покарання нижче від найнижчої межі санкції статті Особливої частини цього Кодексу.

Будь-яких пом`якшуючих покарання обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину ОСОБА_6 у матеріалах провадження немає. Тому відсутні підстави для застосування щодо нього зазначеної статті.

Призначене ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України, принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарань, є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів.

Вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є умотивованим, а тому підстав для його зміни і пом`якшення покарання ОСОБА_6 , а також скасування вироку і закриття провадження у справі щодо ОСОБА_7 з обставин, наведених у апеляціях, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2015 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ всіма учасниками судового розгляду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4