У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2010 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Галина В.П.

суддів Калиняк О.М., Партики І.В.

з участю прокурора Максимчука А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляцією ОСОБА_1 на постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2009 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської обл. від 22 серпня 2008 року ОСОБА_1 засуджений за ч.2 ст. 153, ч.2 ст. 296, ст. 70 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі.

Адміністрація Личаківської виправної колонії № 30 ДДУПВП у Львівській області за місцем відбування засудженим покарання та спостережна комісія при Шевченківській районній адміністрації Львівської міської ради в порядку ст. 82 КК України звернулися до Шевченківського районного суду м. Львова з поданням про заміну ОСОБА_1 невідбутої частини покарання у вигляді позбавлення волі більш мяким у вигляді виправних робіт, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 відбув ? частину призначеного покарання, до праці відноситься сумлінно, режиму утримання не порушує і став на шлях виправлення.

Початок строку відбуття засудженим покарання 22 серпня 2008 року; кінець строку відбуття покарання 20 вересня 2011 року.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2009 року в поданні про заміну ОСОБА_1 невідбутої частини покарання більш м'яким у вигляді виправних робіт відмовлено.

ОСОБА_1 подав апеляцію, в якій просить постанову суду скасувати, та розглянути справу іншим складом суду. Вважає, що постанова суду є необґрунтованою й винесена з порушенням матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляції ОСОБА_1 наводить такі доводи:

- ст. 82 КК України не передбачає обмежень, на які покликався суд у своєму рішенні, а саме, що засуджений раніше відбував покарання у виді позбавлення волі та неодноразово звільнявся на підставі акту амністії та умовно-достроково, і маючи непогашену судимість, знову вчинив тяжкий злочин; - інкриміновані йому злочини є злочинами середньої тяжкості; - вчинення злочину за наявності непогашеної судимості впливає на обрання міри покарання, а не при вирішенні питань, пов'язаних із виконанням вироку; - до праці він не залучався в зв'язку із скороченням обсягів виробництва; - вимога суду про представлення адміністрацією доказів суперечить ст. 62 Конституції України; - суд не врахував, що у нього немає стягнень і порушень режиму; - наявність одного заохочення суд вважає недостатнім, що суперечить ст.ст. 7, 8, 9, 102, 118 КВК України; - судом не враховано те, що до засудження він працював на тій же роботі у м. Червонограді, яку йому пропонують на даний час; - суд обмежив його права, передбачені ст.ст. 33, 43 Конституції України.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про задоволення апеляції та скасування судового рішення; дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляція задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м'яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

За змістом ст. 82 КК України заміна особам, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш мяким після фактичного відбуття певної частини строку покарання є правом, а не обовязком суду.

Відмовляючи в задоволенні подання щодо ОСОБА_1, суд першої інстанції врахував особу засудженого, який вп'яте притягнутий до кримінальної відповідальності; його поведінку за весь час відбуття покарання; тяжкість вчинених ним злочинів (злочин, передбачений ч.2 ст. 153 КК України, є тяжким) та прийшов до правильного висновку про відсутність підстав вважати, що засуджений став на шлях виправлення, й відповідно про недоцільність заміни йому невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі на виправні роботи.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляції засудженого, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та протоколів судових засідань (а.с.10, 12, 14), дані про особу засудженого, застосування до останнього одного заохочення за весь час відбуття покарання та відсутність стягнень, можливість працевлаштування засудженого досліджувались в ході судового розгляду і при прийнятті остаточного рішення були враховані судом в сукупності з іншими обставинами справи.

Вказівки суду на те, що засуджений раніше відбував покарання у виді позбавлення волі, звільнявся на підставі акту амністії та умовно-достроково; маючи непогашену судимість, знову вчинив тяжкий злочин, наведені як дані про особу засудженого, що правильно враховано судом при вирішенні питання про можливість застосування ст. 82 КК України.

Покликання в апеляції на невідповідність висновків суду ст. 62 Конституції України (яка закріплює презумпцію невинуватості особи), ст.ст. ст.ст. 7, 8, 9, 102, 118 КВК України (які регулюють питання правового статусу засуджених, режиму у колоніях, залучення засуджених до праці) є голослівними й безпідставними.

Щодо твердження апелянта про обмеження судом його права на свободу пересування та права на працю, гарантованих ст.ст. 33, 43 Конституції України, то відмова суду в заміні засудженому невідбутої частини покарання більш м'яким в жодному разі не може бути розцінена як порушення зазначених конституційних прав людини.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування та задоволення апеляції немає.

Керуючись ст.ст. 365, 366, 367, 382 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2009 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а апеляцію ОСОБА_1 - без задоволення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4