Справа № 675/2854/14-к
Провадження № 1-в/675/766/2014
У Х В А Л А
"18" грудня 2014 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючої судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
представника установи ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Ізяславі клопотання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця,
громадянина України, уродженця с. Жоржівка Шишицького району Полтавської
області, освіта повна загальна середня, який до засудження проживав в

АДРЕСА_1 ,
засудженого 02 грудня 2004 року вироком Судової колегії з кримінальних справ
апеляційного суду Полтавської області за ст. ст. 115 ч. 1, 115 ч. 2 п. п. 9, 13, 162 ч. 1, 70
КК України до довічного позбавлення волі про заміну покарання у вигляді довічного
позбавлення волі на покарання у вигляді 15 років позбавлення волі,

в с т а н о в и в :

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на покарання у вигляді 15 років позбавлення волі, мотивуючи це тим, що 02 грудня 2004 року він був засуджений вироком Судової колегії з кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області за навмисне вбивство до довічного позбавлення волі. ОСОБА_5 вважає, що призначення йому покарання, яке не має строку обрахування, є цинічним порушенням державою Україна щодо нього статті 3 Європейської Конвенції з прав людини. Засуджений вважає, що призначення йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі є незаконним, оскільки він засуджений за Кримінальним Кодексом України в редакції 2001 року, однак Рішенням Конституційного суду України № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнані неконституційними. ОСОБА_5 вважає, що цим фактично змінено закон про кримінальну відповідальність за вчинення навмисного вбивства за обтяжуючих обставин, а новий Кримінальний Кодекс України 2001 року, за яким його було засуджено до довічного позбавлення волі, не відповідає положенням Конституції України та Європейської Конвенції з прав людини, нормам міжнародного права, визнаного Україною, зокрема через те, що строк його покарання є невизначеним, внаслідок чого відносно нього відсутні механізми можливого звільнення. Крім того, ОСОБА_5 вважає, що Рішення Конституційного суду України № 1-рп/2011 від 26 січня 2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) суперечить попередньо прийняти рішенням Конституційного суду України, положенням Конституції України та Європейської Конвенції з прав людини, нормам міжнародного права, визнаного Україною. На підставі цього засуджений робить висновок про те, що йому незаконно призначили покарання у вигляді довічного позбавлення волі, максимальне покарання в Україні не може перевищувати 15 років позбавлення волі, а тому ОСОБА_5 просить замінити йому невідбуту частину покарання у вигляді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі.
Допитавши засудженого, представника установи, перевіривши документи, додані до клопотання, вислухавши висновок прокурора, суд знаходить, що клопотання задоволенню не підлягає з таких підстав.
ОСОБА_5 засуджений 02 грудня 2004 року вироком Судової колегії з кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області за ст. ст. 115 ч. 1, 115 ч. 2 п. п. 9, 13, 162 ч. 1, 70 КК України до довічного позбавлення волі за вчинення злочинів протягом 1-2 червня 2004 року.
Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 10 березня 2005 року вирок залишено без змін.
Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 3 Кримінального кодексу України в редакції 2001 року законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.
Частиною 1 статті 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання у Загальній частині (статті 24, 25, 48, 49, 521) та в санкціях статей Особливої частини, що передбачали відповідальність за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин (статті 58, 59, 60, 93, 1901), а також у санкціях статей, що встановлювали покарання за деякі військові злочини, які були вчинені у бойовий час або у бойовій обстановці. При цьому зазначені санкції статей Особливої частини Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року мали альтернативний характер: поряд із смертною карою як видом покарання вони передбачали і позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.
Конституційний Суд України у Рішенні № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання. Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України положення Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року, що визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення про їх неконституційність. Резолютивна частина зазначеного Рішення містить вимогу, адресовану Верховній Раді України, привести Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України. Крім того, в абзаці 4 пункту 6 мотивувальної частини вищезазначеного Рішення Конституційний Суд України зауважив, що «стосовно положення статті 25 Кримінального кодексу України щодо заміни смертної кари іншим видом покарання, то це питання підлягає вирішенню у законодавчому порядку (пункт 14 частини першої статті 92 Конституції України)».
Верховна Рада України шляхом прийняття Закону № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» привела Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року. Згідно з пунктом 1 розділу І Закону № 1483 із Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року виключено статтю 24, що передбачала смертну кару як виняткову міру покарання; Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року доповнено новою статтею 252, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі, що «встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк»; слова «смертна кара» в усіх випадках їх застосування у тексті Кодексу 1960 року замінено на слова «довічне позбавлення волі» у відповідних відмінках. Положеннями пунктів 2, 3 розділу І Закону № 1483 внесено зміни до Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України, якими врегульовано питання, що випливали із зазначених змін у Кримінальному Кодексі України в редакції 1960 року. У розділі II Закону № 1483 передбачено, що «перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок». У розділі III Закону № 1483 встановлено, що «цей Закон набирає чинності з дня його опублікування». Закон № 1483 був опублікований у газеті «Голос України» 29 березня 2000 року.
26 січня 2011 року Конституційний Суд України прийняв Рішення № 1-рп/2011 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України та за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 про офіційне тлумачення положень Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року

№ 1483ІІІ, щодо їх дії в часі у взаємозв`язку із положеннями статті 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152, пункту 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», частини другої статті 4, частин першої, третьої, четвертої статті 5, частини третьої статті 74 Кримінального кодексу України 2001 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі), у п. 1 резолютивної частини якого зазначив, що в аспекті конституційного подання та конституційного звернення положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483ІІІ, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у взаємозв`язку з положеннями статей 3, 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152 Конституції України, статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», частини другої статті 6 Кримінального кодексу України 1960 року, частини другої статті 4, частини першої статті 5 Кримінального кодексу України 2001 року треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.
У Рішенні № 1-рп/2011 Конституційний Суд України зробив висновок, що у Законі № 1483 комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання таким видом покарання, як довічне позбавлення волі.
Згідно пункту 4 мотивувальної частини Рішення № 1-рп/2011 Конституційний Суд України виходив з того, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кримінального кодексу України в редакції 1960 року щодо смертної кари. Однак наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року). За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві. Як зазначив Конституційний Суд України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).
Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29 грудня 1999 року Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів. Конституційний Суд України виходив з того, що в частині четвертій статті 5 Кримінального Кодексу України в редакції 2001 року йдеться про можливість його зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.
Офіційне тлумачення положень пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України наведене у Рішенні Конституційного Суду № 7-рп/2001 від 30 травня 2001 року, згідно пункту 1.1 резолютивної частини якого зазначено, що положення пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України треба розуміти так, що ним безпосередньо не встановлюються види юридичної відповідальності. За цим положенням виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, а також діяння, що є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями як підстави кримінальної, адміністративної, дисциплінарної відповідальності, та відповідальність за такі діяння. Зазначені питання не можуть бути предметом регулювання підзаконними нормативно-правовими актами.
Закон України № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», прийнятий Верховною Радою України 22 лютого 2000 року, визначив, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Стаття 7 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, опублікованої в газеті «Голос України» № 3 (2503) від 10 січня 2001 року, «Ніякого покарання без закону» декларує, що нікого не може бути визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії або бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення за національними законами або міжнародним правом. Не може також призначатись покарання, тяжче від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення. Ця стаття не стоїть на перешкоді судовому розглядові і покаранню будь-якої особи за будь-які дії чи бездіяльність, які на час їх вчинення становили кримінальне правопорушення згідно із загальними принципами права, визнаними цивілізованими націями.
У рішенні у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03, Європейський Суд з прав людини зазначив, що передбачені ст. 7 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантії, будучи важливими елементами принципу верховенства права, займають визначне місце у конвенційній системі захисту прав людини. Це підтверджується, зокрема, тим фактом, що відповідно до ст. 15 Конвенції про захист прав людини та основних свобод відступ від зобов`язань, що випливають зі ст. 7, не допускається навіть під час війни або іншої суспільної небезпеки. Ця стаття повинна тлумачитись і застосовуватись як це випливає з її об`єкта та мети у такий спосіб, аби забезпечити ефективні гарантії проти свавільного судового переслідування, обвинувачення та покарання. Частина 1 ст. 7 Конвенції про захист прав людини та основних свобод поширюється не лише на заборону ретроспективного застосування кримінального права на шкоду обвинуваченому; у ній також закріплюється той принцип, що лише закон може встановлювати та передбачати покарання. Крім того, у ній не тільки міститься заборона кваліфікації як правопорушення такої поведінки, котра на момент її вчинення не вважалась кримінально-караною, але й фіксується принцип, згідно якого кримінальний закон не повинен тлумачитись поширювально на шкоду обвинуваченого (наприклад, за аналогією). З цього випливає, що порушення та відповідальність за його вчинення повинні бути чітко визначеними у законі. Ця вимога задовольняється у тому випадку, коли особа із формулювання відповідного положення та, у разі необхідності, з допомогою тлумачення судом цього положення може дізнатися, які дії та упущення будуть кримінально-караними.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, «Ткачов проти України» від 13 грудня

2007 року, заява № 39458/02).
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що доводи ОСОБА_5 про незаконність призначення йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі є необґрунтованими.
Посилання засудженого на те, що довічне позбавлення волі позбавляє його можливості отримати пільги та в подальшому бути звільненим від відбування покарання не відповідає дійсності, оскільки ст. 151 Кримінально-виконавчого Кодексу України містить норми, які надають засудженим до довічного позбавлення волі право на пільги за умов відбуття певного строку покарання та дотримання відповідної моделі поведінки, а також право на помилування за умови відбуття певного строку покарання:
відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 151 Кримінально-виконавчого Кодексу України при сумлінній поведінці і ставленні до праці після відбуття п`яти років строку покарання засудженому може бути дозволено додатково витрачати на місяць гроші в сумі двадцяти відсотків мінімального розміру заробітної плати, а після відбуття п`ятнадцяти років строку покарання брати участь у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру. Засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання.
Вказана норма узгоджується з вимогами ст. 87 Кримінального Кодексу України в редакції 2001 року, згідно якої помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення клопотання ОСОБА_5 відсутні.
Керуючись ст. ст. 3, 8, 55, 58, 85, 92, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 3, 5, 64, 87 Кримінального Кодексу України в редакції 2001 року, Законом України № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року, ст. ст. 537, 539 КПК України, ст. ст. 151, 151-1 КВК України, Конвенцією про захист прав людини та основних свобод, рішеннями Європейського Суду з прав людини у справах «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03; «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02, рішеннями Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року (справа про смертну кару); № 6-рп/2000 від 19 квітня 2000 року (справа про зворотну дію кримінального закону в часі); № 15-рп/2000 від 14 грудня 2000 року (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України); № 7-рп/2001 від 30 травня 2001 року (справа про відповідальність юридичних осіб); № 15-рп/2004 від 2 листопада 2004 року (справа про призначення судом більш м`якого покарання); № 1-рп/2011 від 26 січня 2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі),

п о с т а н о в и в :

В задоволенні заяви ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду на протязі семи діб з дня її проголошення.

Суддя: підпис ОСОБА_1

З оригіналом згідно: суддя ОСОБА_1

Секретар