АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11/490/1997/12 Справа № 1/422/57/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Косенко Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2012 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Косенка Л.М.

суддів Капелюхи В.М., Стуковенкової Т.Г.

за участю прокурора Заворотної О.В.

захисника ОСОБА_2

засудженого ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську кримінальну справу за апеляціями адвоката ОСОБА_4 та засудженого ОСОБА_3 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2012 року.

Цим вироком

ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1,

відповідно до ст.89 КК не судимий,-

засуджений за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_3 остаточно визначено 4 роки 6 місяців позбавлення волі.

Згідно з вироком ОСОБА_3 визнано винним та засуджено за те, що 15 вересня 2011 року на території станції Горяїново Придніпровсьої залізниці він таємно викрав належне Дніпродзержинському вагонному депо майно вартістю 1568 грн 94 коп, а 18 вересня 2011 р. у парку поблизу будинку культури імені ОСОБА_4 на проспекту Петровського у м. Дніпропетровську він перебуваючи у стані алкогольного спяніння відкрито із застосуванням фізичного насильства, яке не було небезпечним для життя і здоровя потерпілої, викрав у ОСОБА_5 мобільний телефон «Нокіа 1112» та інше майно, всього на суму 2501 грн.

Адвокат ОСОБА_4 в апеляції зазначає, що суд необгрунтовано дійшов висновку про застосування засудженим насильства відносно потерпілої ОСОБА_5, посилається на обставини, що помякшують покарання, тому просить, як це видно з апеляції, визначити засудженому покарання, не повязане з позбавленням волі.

Засуджений ОСОБА_3 в апеляційній скарзі та доповненнях до неї посилається на неповноту судового розгляду справи, на допущені на його думку судом порушення вимог кримінально-процесуального закону, зокрема його права на захист. Тому засуджений вважає, як убачається з доповнення до апеляції, що вирок за ч.2 ст.186 КК України є незаконним.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, пояснення засудженого ОСОБА_3 та доводи його захисника ОСОБА_2, які просили помякшити покарання, міркування прокурора Заворотної О.В. про залишення апеляцій без задоволення, а вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляції засудженого та його захисника задоволенню не підлягає на таких підставах.

Посилання в апеляційних скаргах засудженого на те, що досудове і судове слідство у справі проведено неповно, необєктивно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені зібраними у ній доказами, є необгрунтованими, оскільки вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необєктивність дослідження слідчими органами та судом обставин справи. Висновки суду про винність ОСОБА_3 у вчиненні ним злочинів, за які його засуджено, підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами, яким судом дана належна оцінка.

З викладеними в апеляційних скаргах засудженого доводами про те, що він не учиняв грабіж відносно потерпілої ОСОБА_5, колегія суддів не може погодитися.

Засуджений ОСОБА_3 в своїх скаргах хоч і твердить про те, що він не викрадав належне ОСОБА_5 майно із застосуванням насильства, але водночас він взагалі не оцінює власні дії та аналіз доказів, які суд поклав в основу обвинувального вироку.

Так, на досудовому слідстві ОСОБА_3 визнав, що увечері 18 вересня 2011 р. уживав спиртні напої, після чого поблизу будинку культури імені ОСОБА_4 у м. Дніпропетровську він із застосуванням фізичної сили заволодів мобільним телефоном і жіночою сумкою раніше незнайомої ОСОБА_5 По дорозі його було затримано і доставлено до відділу міліції. Під час затримання у нього було вилучене викрадене в потерпілої майно.

В судовому засіданні ОСОБА_3 визнав свою вину повністю і розповів, коли, де і за яких обставин він учинив цей злочин, чим підтвердив свої визнання у вчиненні грабіжу відносно потерпілої ОСОБА_5. При цьому посилався на те, що не памятає обставин учинення цього злочину, оскільки перебував у стані алкогольного спяніння. Разом з тим стверджував, що не завдавав ударів потерпілій, посилаючись на те, що ніколи не застосовував фізичну силу щодо жінок.

На цих обставинах ОСОБА_3 наголошував і у своїх апеляційних скаргах, висловлював слова про своє щире каяття з приводу учиненого.

Отже, поясненнями самого засудженого на стадії досудового слідства підтверджено, що увечері 18 вересня 2011 року він викрав належне ОСОБА_5 майно із застосуванням до неї фізичного насильства, а показаннями в судовому засіданні визнано, що в зазначений у вироку час він знаходився на місці учинення злочину.

Про достовірність цих зізнань ОСОБА_3 на стадії досудового слідства та в суді, а, отже, про доведеність його вини в зазначеному злочину свідчать й такі наведені у вироку докази.

Потерпіла ОСОБА_5 показала, що у вечірній час 18 вересня 2011 р. вона дійсно перебувала у парку біля будинку культури імені ОСОБА_4 на пр. Петровського у м. Дніпропетровську, коли до неї підійшов незнайомий ОСОБА_3, який перебував у сильному стані алкогольного спяніння. Як стверджувала потерпіла, засуджений завдав їй удар кулаком в область голови та заволодів належним їй майном: мобільним телефоном, жіночою сумкою й іншим вказаним у вироку майном, всього на суму 2501 грн. Зі слів потерпілої ОСОБА_3 затримав чоловік, який проходив неподалік. Після затримання у засудженого було вилучено належне їй майно, а його самого доставлено до відділу міліції.

Показання ОСОБА_3 про викрадення ним чужого майна за обставин, викладених у вироку, крім показань потерпілої ОСОБА_5, підтверджуються даними протоколів огляду місця події та вилучення у засудженого викраденого майна, а також показаннями співробітників міліції ОСОБА_6 і ОСОБА_7, які затримували ОСОБА_3 та доставляли його до райвідділу міліції.

Про те, що показання ОСОБА_5 відповідають дійсності та є обєктивними, свідчать її однакові пояснення відносно даних щодо часу, місця і конкретних обставин викрадення в неї мобільного телефону та іншого майна. Крім того, показання потерпілої та названих свідків з цього приводу узгоджуються з поясненнями самого засудженого на стадії досудового слідства і в судовому засіданні.

Суд згідно з матеріалами справи та вироком ретельно перевірив показання ОСОБА_3 на стадії досудового слідства і в судовому засіданні, зясував причини зміни ним показань щодо обставин пограбування потерпілої ОСОБА_5, зокрема його твердження про те, що під час заволодіння чужим майном він не застосовував насильство відносно потерпілої. В результаті їх дослідження у сукупності з іншими доказами, зібраними у справі, суд обгрунтовано визнав достовірними показання засудженого ОСОБА_3, в яких він визнав свою вину в учиненні названого злочину та розповів, за яких обставин його було вчинено.

Оскільки показання потерпілої та названих свідків, в яких вони викривали ОСОБА_3 у вчиненні злочину під час розслідування і судового розгляду справи істотних суперечностей не містили і відповідали іншим доказам у справі, в суду не було підстав сумніватися в їх достовірності, а тому він правильно обгрунтував ними свої висновки у вироку.

З цих підстав посилання засудженого на те, що показання потерпілої ОСОБА_5 та свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 відносно вказаної події з участю засудженого ОСОБА_3 не відповідають дійсності, тому вони є безпідставними.

Те ж саме стосується і тверджень ОСОБА_3 про те, що потерпіла та свідки обмовили його в злочині, оскільки вони спростовуються запереченнями названих осіб відносно заяв засудженого щодо його обмови. Під час вивчення матеріалів справи також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпіла і свідки з будь-яких причин давали неправдиві показання та обмовили чи могли обмовити засудженого у цьому злочину.

При оцінці доводів апеляційних скарг щодо винуватості в названому злочині саме ОСОБА_3 колегія суддів звертає увагу і на те, що на стадії досудового слідства та в суді він, як убачається з матеріалів справи, хоча і визнав себе винуватим у грабіжу та заявив про своє каяття, водночас до кінця не був щирим, постійно змінював свої показання. Все це вказує на те, що заяви засудженого про те, що він не застосовував насильство відносно потерпілої спрямовані, як це правильно вказав суд, на намагання уникнути відповідальності за вчинений злочин або на зменшення відповідальності для покращення свого становища.

З цих підстав заява ОСОБА_3 про неправильну кваліфікацію його дій в цій частині та про свою непричетність до злочину щодо ОСОБА_5 є необгрунтованою.

Проявів упередженості щодо ОСОБА_3 як з боку слідчих органів, так і суду вивченням матеріалів справи не виявлено. Тому не можна погодитися з твердженнями засудженого стосовно того, що розгляд справи і досудове слідство відносно нього велися упереджено, з обвинувальним ухилом. Так, з матеріалів справи видно, що як органами досудового слідства, так і судом були досліджені всі докази, як ті, що підтверджували вину засудженого, так і ті, що його виправдовували, і кожному з цих доказів дана належна оцінка.

Та обставина, що слідство та суд по-іншому оцінюють докази, зокрема, показання потерпілої та свідків порівняно з оцінкою їх засудженим, не свідчить про необєктивність чи упередженість слідчих органів і суду, на що є необгрунтовані посилання в апеляційних скаргах ОСОБА_3

Виходячи з наведеного є необгрунтованими також доводи в апеляціях засудженого про те, що висновки суду про доведеність його вини у названому злочині грунтуються лише на суперечливих доказах та припущеннях. З цих підстав не можна погодитися і з доводами захисника ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_3 під час заволодіння майном потерпілої ОСОБА_5 не застосовував щодо неї насильство.

Таким чином, твердження засудженого ОСОБА_3 про непричетність його до вчинення названого у вироку злочину, а також його твердження про відсутність у справі достовірних доказів про доведеність вини у злочину відносно потерпілої ОСОБА_5, за який його було засуджено, належно перевірялися в судовому засіданні й обгрунтовано визнані безпідставними, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються зібраними у справі та покладеними в основу вироку доказами.

Виходячи з цього не має підстав вважати, що у справі допущена суттєва неповнота досудового або судового слідства, яка викликає необхідність скасування вироку, на чому наполягає в своїх апеляціях засуджений. З цих же підстав необгрунтованими є й доводи засудженого про наявність у справі даних про закриття справи щодо нього.

Таким чином, на підставі оцінки й аналізу наведених доказів, які повно і всебічно перевірялися в судовому засіданні, суд обгрунтовано визнав винним ОСОБА_3 у грабежі, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоровя потерпілої ОСОБА_5, вчиненого повторно.

Суд дійшов такого висновку, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого діяння і правильно кваліфікував дії засудженого за ч.2 ст.186 КК України. За таких обставин вважати, що ОСОБА_3 необгрунтовано засуджено за вказані злочинні дії, немає підстав.

Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_3 у вчиненні крадіжки чужого майна на станції Горяїново Придніпровської залізниці та щодо кваліфікації його дій за ч.1 ст.185 КК України є також законними й обгрунтованими і в апеляціях ОСОБА_3 та його захисника не заперечуються.

На досудовому слідстві і в судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні зазначеної крадіжки визнав повністю.

Про доведеність вини ОСОБА_3 у цьому злочину свідчать й інші докази, які зібрані в установленому законом порядку, досліджені в судовому засіданні та належно оцінені судом. Зокрема висновок суду зроблено на підставі даних протоколу огляду місця події, даних про затримання ОСОБА_3 і вилучення у нього викраденого майна.

Вивченням матеріалів справи не виявлено порушень вимог кримінально-процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів. Тому твердження засудженого та його захисника у скаргах про те, що зазначену справу сфабриковано, є необгрунтованими.

Посилання в доповненнях до апеляції ОСОБА_3 на те, що дав показання на досудовому слідстві, в яких обмовив себе під впливом незаконних методів слідства, є такими, що не відповідають дійсності.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 визнав свою вину не тільки під час досудового слідства, але і в судовому засіданні в присутності свого захисника, і тільки в доповненні до апеляції на вирок він почав посилатися на застосування незаконних методів. У судовому засіданні він неодноразово змінював показання нічим не мотивуючи таку зміну, а в кінці засідання заявив про визнання вини у злочинах. Перевіркою матеріалів справи не встановлено жодних доказів про недозволені методи слідства і таких доводів в апеляційних скаргах також не наведено.

Все це вказує на те, що заяви ОСОБА_3 про обмову себе внаслідок нібито фізичного і психологічного тиску на нього працівників міліції та слідчого за переконанням колегії суддів не грунтуються на матеріалах справи, тому є необгрунтованими.

Не можна погодитися і з твердженням засудженого в апеляційній скарзі про порушення його права на захист під час досудового слідства.

Згідно з матеріалами справи ОСОБА_3 після затримання неодноразово розяснювалось право мати захисника, від чого він, будучи підозрюваним, а потім і обвинуваченим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186 і ч.1 ст.185 КК України, відмовився, і дав показання, в яких визнав свою вину, даючи цим обставинам особисту оцінку.

Оскільки згідно зі ст.45 КПК у зазначеному випадку участь захисника не є обовязковою, то порушень права на захист засудженого не було.

Надалі під час судового розгляду справи він був реально забезпечений захисником з числа адвокатів, у присутності якого він також давав показання, при цьому визнавав себе винуватим у названих злочинах та підтверджував свої показання на досудовому слідстві.

Немає підстав вважати, що призначений ОСОБА_3 в суді адвокат ОСОБА_4 несумлінно ставився до виконання своїх обовязків, оскільки це з матеріалів справи не убачається. З огляду на матеріали справи цей адвокат захищав інтереси ОСОБА_3 під час судового розгляду справи і дослідженні доказів, ставив з цього приводу питання. Не погоджуючись з вироком суду захисник подав апеляцію. Все це свідчить про належне виконання названого захисника обовязків по захисту ОСОБА_3 З цих підстав доводи в апеляції ОСОБА_3 про те, що на стадії досудового слідства йому не були розяснені його процесуальні права, в тому числі й право на захист, є необгрунтованими.

Теж саме стосується і тверджень ОСОБА_3 про те, що у звязку з погіршенням зору він не мав можливості належним чином здійснювати свій захист. Вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про наявність у ОСОБА_3 фізичних або психічних вад, які відповідно до вимог ст.45 КПК України заважали або могли зважати йому реалізовувати своє право на захист.

З огляду на матеріали справи суд у встановленому законом порядку розглянув зауваження засудженого на протокол судового засідання й ухвалив з цього приводу рішення. Не встановлено також й істотних порушень кримінально-процесуального законодавства під час розгляду зауважень на протокол судового засідання, на що посилається в апеляції засуджений.

Покарання ОСОБА_3 призначено відповідно до вимог ст.65 КК з урахуванням тяжкості вчинених злочинів, даних про особу винного та всіх обставин справи.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_3 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, не працював, систематично вживав спиртні напої, учиняв адміністративні правопорушення, за що на протязі 2010-2011 років притягувався до відповідальності. Нові злочини, один з яких згідно зі ст.12 КК визнається тяжким, він учинив умисно. Суд обгрунтовано визнав обставиною, що обтяжує покарання, те, що ОСОБА_3 учинив грабіж у стані алкогольного спяніння.

Колегія суддів вважає, що в зазначеному випадку покарання засудженому визначено саме таке, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

З огляду на це наведені в апеляціях засудженого та його захисника доводи про те, що призначене ОСОБА_3 покарання не відповідає ступені тяжкості злочину та його особі й за своїм видом є явно несправедливим внаслідок суворості, не грунтуються на матеріалах справи, тому не підлягають задоволенню.

Виходячи з наведеного, керуючись статтями 365, 366 КПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляції захисника ОСОБА_4 та засудженого ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2012 року щодо ОСОБА_3 залишити без зміни.

Судді