АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/790/1893/14 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Справа № 415/3752/14-к Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: умовно-дострокове звільнення
УХВАЛА
Іменем України
13 січня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 27.10.2014р. про відмову умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою відмовлено у задоволенні подання адміністрації Брянківської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Луганській області №11 та спостережної комісії виконавчого комітету Брянківської міської ради про умовно-дострокове звільнення від покарання у порядку, визначеному ст.81 КК України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у вигляді 10(десяти) років позбавлення волі за вироком Старобільського районного суду Луганської області від 14.06.2007р.

Обґрунтовуючи прийняте рішення суд послався на те, що ОСОБА_7 є особою неодноразово засудженою за вчинення злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, які відносяться до категорії тяжких злочинів, що свідчить про схильність засудженого до антисоціальної поведінки та повернення до злочинної діяльності.

Поряд з цим суд вказав, що з характеристики засудженого (а.с.5-7) вбачається, що з 21.11.2007р. він відбуває покарання в Брянківській ВК Луганської області №11. За час відбування покарання має заохочення, винесені з 2011р., наявність яких не є доказом того, що засуджений за цей час довів своє виправлення. Відповідно до матеріалів справи, при проведенні оцінок ступеня виправлення засудженого зазначено, що особа за період відбування покарання не стає на шлях виправлення, у зв`язку з чим комісією установи тричі приймались рішення про відмову у застосуванні вимог ст.101 КВК України, ст.ст.81, 82 КК України (а.с.15, 16, 17).

Крім того, з психологічної характеристики (а.с.10) судом встановлено, що засуджений по типу центральної нервової системи сильний, не врівноважений, до критики відноситься збуджено, особливості нервової діяльності явно прослідковуються у нестриманості, імпульсивності та роздратованості, схильний до різких перепадів настрою, емоційна нестриманість, яка в основ не дає йому можливості об`єктивної оцінки поведінки людей та можливості створення конфліктної ситуації. Часом може бути схильний до раптових спалахів гніву.

Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відносно засудженого ОСОБА_7 неможливо застосувати умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, враховуючи характер тяжкості злочинів, за які неодноразово притягувався до відповідальності, а також те, що надані матеріали не свідчать про виправлення засудженого на даний час.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, засуджений подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу районного суду, у зв`язку з неправильними висновками суду щодо його виправлення та застосувати до нього положення ст.81 КК України або ж призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який просив залишити ухвалу без змін, перевіривши надані матеріали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Положення ч.ч.2, 3 ст.81 КК України передбачають дві умови для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання: засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення; засуджений фактично відбув не менше двох третин строку покарання, призначеного судом.

У той же час ч.1 вказаної норми вказує, що до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Отже зміст останньої норми підтверджує висновок суду першої інстанції про те, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду.

Запровадження вищевказаного правового інституту, згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002р. «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», має надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст.50 КК України.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у згаданій Постанові Пленуму в п.13 матеріали про умовно-дострокове звільнення, які подають органи, що відають виконанням покарання, мають відповідати вимогам, передбаченим ст.110 Виправно-трудового кодексу України, яка передбачає, що у поданні мають міститися дані, які характеризують поведінку засудженого, його ставлення до праці та навчання за весь час відбування покарання. Одночасно з поданням до суду направляється особиста справа засудженого.

З поданого подання (т.1 а.с.1), яке було предметом розгляду в суді першої інстанції вбачається, що ОСОБА_7 засуджений вироком Старобільського районного суду Луганської області від 14.06.2007р. за вчинення злочинів передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.153, ч.2 ст.152, ст.395 КК України і на підставі ч.1 ст.71 КК України йому остаточно призначено покарання у вигляді 10(десять) років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна (т.1 а.с.18-29).

При цьому, ОСОБА_7 мав чотири судимості:14.01.1988р. за ч.2 ст.140КК України; 11.04.1994р. за ч.2 ст.206 КК України; 16.08.1994р. за ч.1 ст.118, ч.2 ст.141 КК України; 14.02.2006р. за ч.2 ст.296 КК України (т.1 а.с.1, 5).

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що ОСОБА_7 є особою неодноразово засудженою за вчинення злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, що свідчить про схильність засудженого до антисоціальної поведінки та повернення до злочинної діяльності.

Доводи апелянта проте, що суд не прийняв до уваги його поведінку в місцях позбавлення волі та наявність 7 заохочень спростовуються текстом самої ухвали суду в якій ці обставини прямо зазначені (т.1 а.с.34).

Проте суд оцінив їх таким чином, що їх наявність не є доказом того, що засуджений за цей час довів своє виправлення, а разом із тим, що комісією установи тричі приймались рішення про відмову у застосуванні вимог ст.101 КВК України, ст.ст.81, 82 КК України (а.с.15, 16, 17) та приймаючи до уваги психологічну характеристику (а.с.10) та попередні судимості, справедливо прийшов до висновку, що виправлення засудженого ще не відбулось.

Сама по собі психологічна характеристика засудженого не є підставою для відмови у застосуванні ст.81 КК України, як це стверджує апелянт, а правомірно розглядається судом у сукупності з іншими доказами як доказ, який характеризує засудженого ОСОБА_7 .

Звідси, при спростованих доводів апеляції, колегією суддів, не встановлені підстави для скасування чи зміни судового рішення передбачені ст.409 КПК України, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 27.10.2014р. про відмову умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 без змін.

Ухвала апеляційного суду Харківської області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді