Справа № 755/9039/14-к
Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2014 р. Дніпровськийрайонний суд м. Києва в складі:

головуючогослідчогосудді ОСОБА_1 ,
при секретарі судових засідань ОСОБА_2
за участю сторін:
особа, що подала скарга ОСОБА_3 ,
прокурора ОСОБА_4
розглянувши в приміщенні суду в м. Києві скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві ОСОБА_5 від 11.01.2014 року про закриття кримінального провадження, унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002449 від 11.02.2013 року, -
в с т а н о в и в:
ОСОБА_3 звернувся зі скаргою до слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва, в порядку ст. 303 КПК України, на постанову старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві ОСОБА_5 від 11.01.2014 року про закриття кримінального провадження, унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002449 від 11.02.2013 року, посилаючись на те, що вона винесена без належної перевірки обставин, які зазначалися у заяві про вчинення кримінального правопорушення, а тому просить постанову скасувати та направити матеріали для проведення досудового розслідування в загальному порядку.
У судовому засіданні особа, що подала скаргу її підтримав, просив задовольнити, додатково зазначивши, що кримінальна справа № 54-1485 була порушена 10.02.2006 року, в подальшому 11.02.2013 року відомості по ній було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002449, однак органом досудового розслідування починаючи з 11.02.2013 року будь-які слідчі дії не проводилися, а було лише винесено постанову про закриття провадження.
Прокурор у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі, оскільки викладені у ній відомості не ґрунтуються на положеннях КПК України, а процесуальні доводи особи, що подала скаргу зводяться до емоційної незгоди з прийнятим процесуальним рішенням та не містять жодного належного та допустимого доказу на своє підтвердження.
У судове засідання старший слідчий СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленим про розгляд скарги не з`явився, про поважні причини неявки, визначені ст. 138 КПК України, не повідомив, у зв`язку з чим, суд враховуючи положення ч. 3 ст. 306 КПК України, вважає за можливе провести її розгляд у його відсутність.
Слідчий суддя, вивчивши скаргу, заслухавши доводи особи, що її подала, прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження, унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002449 від 11.02.2013 року приходить до наступного.
Згідно ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи без діяльності прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Як убачається з матеріалів провадження прокуратурою Дніпровського району м. Києва 10.02.2006 року було порушено кримінальну справу № 54-1485 за фактом зловживання службовим становищем службовими особами ВАТ «АКБ «Гарант», тобто за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, яка у подальшому, 11.02.2013 року, була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002449 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.
За результатами досудового розслідування постановою старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві ОСОБА_5 від 11.01.2014 рокукримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002449 від 11.02.2013 року закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.
Частиною 2 статті 9 КПК України визначено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Згідно ст. ст. 2, 284 КПК України, закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження має закриватися після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.
Тобто, повнота дослідження кримінального провадження означає встановлення всього кола фактичних обставин, що можуть суттєво вплинути на рішення у кримінальному провадженні; використання такої сукупності доказів, яка обґрунтовує зроблені висновки як такі, що не залишають місця сумнівам.
Неупередженість означає пізнання органами, що ведуть процес, обставин кримінального провадження у точній відповідності з дійсністю, неупередженість їх у збиранні, перевірці та оцінці доказів, безсторонність щодо всіх учасників процесу та інших осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, оскільки на прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого покладається обов`язок надати доказам належну правову оцінку за правилами ч. 1 ст. 94 КПК України, та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
У відповідності до положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
З норм ст. 26 КПК України випливає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
З положень ст. 83 КПК України слідує, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Слідчий СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві ОСОБА_5 та прокурор, як учасники процесу у даному провадженні, станом на 15.04.2014 року, будучи вільнимиу використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений КПК України, правом на надання письмових заперечень до суду, з зазначенням належних та допустимих доказів, у розумінні ст.ст. 84-86 КПК України, які б в той чи інший спосіб спростовували або ж підтверджували доводи особи, що подала скаргу, не скористалися.
В той же час, відповідно до вимог ст. 110 КПК України, постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема, в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття,що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.
Відповідно до положень ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
У свою чергу, слідчий, під час досудового розслідування, зобов`язаний детально та всебічно перевірити доводи особи, що подала таку заяву. Зокрема, якщо слідчим закрито провадження за відсутністю в діях особи складу злочину, то він має звернути увагу на те, що б така постанова у обов`язковому порядку містила детальний виклад обставин, за яких заявник вважав, що особою (особами) вчинено злочин, а у разі, якщо особі (особам) ставилося в вину декілька протиправних діянь, які підпадають під ознаки різних статей кримінального закону, то чи містить вона висновки щодо відсутності вини особи (осіб) у вчиненні кожного з них.
В той же час, із наданих до суду матеріалів провадження слідує, що первинно справа була порушена за ст.ст. 209, 219, 364 КК України (а.п. 7, 12), однак оскаржуване процесуальне рішення органу досудового розслідування не містить жодних відомостей стосовно порушення справи за ст.ст. 209, 219 КК України та його результати.
Згідно ч. 2 ст. 91 КПК України, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Проте, обставини, які слугували передумовою порушення кримінальної справи № 54-1485 10.02.2006 року, не в повній мірі стали предметом контролю слідчого про проведенні досудового розслідування, оскільки постанова слідчого про закриття кримінального провадження вказаним нормам КПК України не відповідає, являється по суті не вмотивованою, оскільки її зміст не відповідає фактичним обставинам справи, зокрема, в ній не надано обґрунтовані відповіді на поставлені питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу, не надано оцінку сукупності зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, більше того постанова взагалі не містить належного аналізу доказів із зазначенням підстав та мотивів, з яких слідчий відкидає або ж бере до уваги той чи інший доказ з точки зору їх належності та допустимості.
Серед іншого суд враховує, що відповідно до норм Глави 20 КПК України, проведення допиту потерпілого є імперативною нормою при здійсненні досудового розслідування, з метою отримання (збирання) доказів, перевіркою вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.
При цьому, ч. 3 ст. 224 КПК України регламентовано, що у разі допиту потерпілий попереджається за давання завідомо неправдивих показань.
При цьому суд бере до уваги той факт, що ОСОБА_3 не може перебувати у статусі заявника, оскільки з положень ст.ст. 55, 60 КПК України слідує, що фізична особа-заявник людина, яка є дієздатною особою, досягла 16 років, тобто віку, з якого настає кримінальна відповідальність згідно зі ст. 383 КК України за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, і не є потерпілим, тобто особою яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення, але це кримінальне правопорушення скоєне не стосовно неї, а іншої особи.
Тож, не здійснення слідчим під час досудового розслідування допиту потерпілого, його не попередження за ст. 384 КПК України про давання завідомо неправдивих показань, прямо суперечить вище вказаним нормам КПК України.
Однак, з оскаржуваної постанови слідує, що допит потерпілих у провадженні взагалі проведений не був, а оскаржуване процесуальне рішення не містить відомостей про їх показання та аналізу підстав, з яких слідчих прийшов до висновку про їх необґрунтованість безпосередньо в частині повідомлення про саму подію кримінального правопорушення.
Крім того, слідчий суддя звертає увагу на той факт, що до суду матеріали кримінального провадження, унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002449 від 11.02.2013 року надійшли належним чином не пронумеровані потомово, не прошнуровані в повній мірі, не скріплені печаткою.
Тобто, з оскаржуваної постанови слідує, що вона не містить достатніх відомостей, які б свідчили про те, що вимоги КПК України було виконано належним чином та надано необхідну правову оцінку усім обставинам в сукупності, що свідчить про те, що встановлена, на даний час, органом досудового розслідування сукупність доказів, якою обґрунтовуються зроблені ним висновки, не може вважатися такою, що не залишає місце сумнівам, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. theUnitedKingdom), п. 161, SeriesA заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України).
За таких обставин, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга підлягає задоволенню, а постанова старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві ОСОБА_5 від 11.01.2014 року про закриття кримінального провадження, унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002449 від 11.02.2013 рокускасуванню для відновлення досудового розслідування та проведення його у загальному порядку.
Керуючись ст. ст. 1-3, 7-29, 84-86, 91-94, 110, 303-307, 309, 310, 369-372 КПК Українислідчийсуддя, -

у х в а л и в:
Скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві ОСОБА_5 від 11.01.2014 року про закриття кримінального провадження, унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002449 від 11.02.2013 року, - задовольнити.
Постанову старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві ОСОБА_5 від 11.01.2014 року про закриття кримінального провадження, унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002449 від 11.02.2013 року, - скасувати для проведення досудового розслідування в загальному порядку.

Ухвала оскарження не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1