Справа №487/4279/15-к 24.12.2015 24.12.2015 24.12.2015
Провадження: № 11-кп/784/873/15 Головуючий суду першої інстанції:
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України ОСОБА_1
Доповідач апеляційного суду:
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2015 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши за матеріалами кримінального провадження №0001996 апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2015 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неповнолітнього, уродженця м. Миколаєва, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше судимого 05.08.2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва за ст. 198 КК України на 1 рік позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75, 104 КК України з іспитовим строком на 1 рік, 22.09.2014 року цим же судом за ст. 186 ч.2 , ч. 4 ст. 70 КК України на 4 роки 1 місяць позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75, 104 КК України з іспитовим строком на 2 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України

учасники судового провадження
прокурор: ОСОБА_8

обвинувачений: ОСОБА_7

захисник: ОСОБА_6

законний представник неповнолітнього потерпілого: ОСОБА_9

В с т а н о в и в :
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції та вимог апеляційної скарги.
Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироку шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.09.2014 року ОСОБА_7 остаточно призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

В апеляційній скаргзі захисник ОСОБА_6 просить вирок змінити та перекваліфікувати дії ОСОБА_7 на ч. 1 ст. 125 КК України.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скару.
В апеляційній скарзі захисник вказує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, не підтверджуються дослідженими під час судового розгляду доказами.

Зазначає, що суд не надав значення показанням свідків, які свідчили про відсутність в діях ОСОБА_7 корисного мотиву. Однак письмові докази, на які суд послався на підтвердження вини обвинуваченого, також не підтверджують те, що ОСОБА_7 мав корисний умисел на відкрите заволодіння майном ОСОБА_10 .

Посилається на те, що показання потерпілого містять суперечності з показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Захисник вважає, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки обвинувачений фактично скоїв злочин, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом першої інстанції встановлено, що 11 квітня 2015 року близько 15.00 години (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку № 9 по провул. Кур`єрському в м. Миколаєві, побачив ОСОБА_10 , після чого у ОСОБА_7 виник корисливий умисел, спрямований на відкрите заволодіння майном ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите заволодіння чужим майном, ОСОБА_7 наніс ОСОБА_10 декілька ударів в область ніг та обличчя, від яких останній впав на землю. Після цього, ОСОБА_7 забрав у ОСОБА_10 його мобільний телефон марки «Престіжіон» модель РОР3500, імеі НОМЕР_1 , імеі НОМЕР_2 вартістю 1 000 грн. та, не реагуючи на крики ОСОБА_11 , який знаходився поряд з місцем вчинення злочину, залишив місце вчинення злочину та розпорядився викраденим на власний розсуд, чим заподіяв ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 1 000 грн.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), яке поєднано з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_6 на підтримку апеляційної скарги захисника, думку представника потерпілого ОСОБА_9 та прокурора про залишення вироку без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, тобто у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджені дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, є обґрунтованими.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину не визнав та пояснив, що 11 квітня 2015 року вдень перебував в гостях у знайомого ОСОБА_13 , який проживає в АДРЕСА_2 . Приблизно о 15.00-16.00 годині він разом з ОСОБА_14 вийшов на вулицю прогулятися, де побачив, як йому здалось, знайомого хлопця із яким мав неприязні стосунки.
Підійшовши до хлопця збоку, не бачивши його обличчя, з метою помсти наніс потерпілому один удар лівою ногою в верхню частину ніг, а також один удар рукою в обличчя. Мірза ОСОБА_15 знаходився поруч, але участі у побитті потерпілого не приймав.
Хлопець впав, з кишені його кофти на землю випав мобільний телефон, розлетівся на частини. Він підібрав телефон і пішов в бік вул. Пушкінської.
Ввечері цього ж дня зустрів ОСОБА_16 , який був разом із потерпілим. Спілкувався із потерпілим, проте телефон не віддав, оскільки злякався. Дізнався у потерпілого номер домашнього телефона, пообіцяв телефон віддати пізніше.
Пояснив, що наносячи потерпілому удари, не мав наміру заволодіти його мобільним телефоном, а коли телефон забрав, то не мав наміру його продати.
Цивільний позов визнав не в повному обсязі, а на суму 1 000 грн.
Разом з тим, допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 спростував показання обвинуваченого ОСОБА_7 в тій частині, що обвинувачений напав на нього не з метою викрадення майна.
При цьому, потерпілий ОСОБА_10 , пояснив, що 11 квітня 2015 року приблизно о 19.00 годині проходив по провул. Кур`єрському. Назустріч йшли два незнайомих хлопця. Коли вони наблизились, один з хлопців, а саме обвинувачений ОСОБА_7 , нічого не кажучи, несподівано вдарив його ногою в груди, а потім один раз кулаком в підборіддя. Він впав, прикрив голову руками. Відчув ще близько 10 ударів.
Обвинувачений ОСОБА_7 наказав віддати йому мобільний телефон. Після чого, побачивши телефон в передньому кармані джинсових штанів, дістав його самостійно, викинув сім-картку та флеш-картку, забрав телефон і пішов з місця події.
Другий хлопець, який весь час стояв поруч, допоміг йому піднятися, завів в один з будинків по провул. Кур`єрському. Пояснив, що ОСОБА_7 викрав у нього телефон, оскільки не має власного.
Разом з цим хлопцем, якого, як він потім дізнався, звати ОСОБА_17 , пішли шукати ОСОБА_7 в бік вул. Пушкінської. Коли вони його зустріли, обвинувачений відмовився повернути мобільний телефон і сказав, що йому потрібні гроші. Хлопці спитали його адресу та домашній номер телефону. Погрожували, що знайдуть його, якщо він звернеться до міліції. Змусили на камеру мобільного телефону ОСОБА_13 сказати, що він добровільно віддав їм свій мобільний телефон та претензій до них не має. Після цього відпустили додому.
Ці показання потерпілого ОСОБА_10 є послідовними та в деталях узгоджуються з іншими доказами по справі, а саме: даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 29.04.2015 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_10 впізнав за характерними рисами зовнішності обвинуваченого, як особу на ім`я « ОСОБА_15 », який 11.04.2015 року приблизно о 19.00 годині по провул. Кур`єрському із застосуванням сили відкрито заволодів його мобільним телефоном, а також саме як ту особу, яка нанесла йому удари в обличчя, що підтверджується висновком експерта № 725 від 28.05.2015 року, згідно якого у потерпілого ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді забиття м`яких тканин носа, забиття нижньої губи (арк. 39-40, 49-50).
Не довіряти показанням потерпілого ОСОБА_10 у суду не було підстав, тим більш, що, як обвинувачений ОСОБА_7 , так і потерпілий ОСОБА_10 підтвердили, що до скоєння кримінального правопорушення не були знайомі між собою, неприязних стосунків не мали. Таким чином, у потерпілого ОСОБА_10 причин обмовляти обвинуваченого ОСОБА_7 не було.

Натомість, показання обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції правильно розцінені як спроба уникнути відповідальності за скоєний злочин.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , пояснив, що 11 квітня 2015 року зранку до нього додому за адресою АДРЕСА_2 прийшов ОСОБА_18 . Спочатку вони сиділи вдома, алкогольні напої не вживали. В другій половині дня вийшли на вулицю прогулятися, стояли біля воріт і вирішували в який бік піти.
В цей час ОСОБА_7 побачив хлопця, який йшов по провулку зі сторони вул. Пушкінської, та пішов йому назустріч. Свідок залишився сидіти біля будинку на відстані приблизно 20 м. ОСОБА_7 вдарив хлопця один раз ногою в груди та один раз кулаком по голові. Він хотів їх розборонити, проте не встиг підійти. ОСОБА_7 одразу пішов в бік вул. Пушкінської.
Він допоміг потерпілому піднятися з землі, привів до себе додому, на його обличчі була кров. Хлопець, який назвався ОСОБА_19 , повідомив, що ОСОБА_7 забрав його мобільний телефон. Запропонував потерпілому шукати ОСОБА_7 .
Зустріли ОСОБА_7 , втрьох повернулись до будинку. Він запропонував ОСОБА_7 віддати телефон, на що той відповів, що віддасть пізніше. Потерпілий сказав номер домашнього телефону та пішов.
Після цього ОСОБА_7 віддав йому телефон потерпілого. Він подзвонив на домашній номер телефону потерпілому, розмовляв з чоловіком, який ставив багато запитань. Він злякався. Зателефонував знайомому ОСОБА_20 , попросив повернути хлопцю телефон. Мнацаканян ОСОБА_21 прийшов до нього додому, взяв телефон потерпілого і в цей же день повернув його матері хлопця.
Свідок ОСОБА_12 під час допиту в суді першої інстанції пояснив, що в квітні 2015 року приблизно о 21.00 годині йому зателефонував ОСОБА_17 і попросив прийти до нього додому. При зустрічі також був присутній ОСОБА_18 .
Мірза передав йому мобільний телефон, який попросив віддати матері хлопця, із яким він та ОСОБА_18 , за його словами, погано вчинили. Більш детально ситуацію не пояснював.
Він увімкнув телефон, зателефонував матері хлопця. Повідомив, що знайшов телефон її сина, запропонував повернути. Зустрівся із жінкою та віддав телефон.
Показання свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 з приводу відомих їм обставин у кримінальному провадженні, судом першої інстанції оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності та викладені у мотивувальній частині вироку.
У зв`язку із цим позбавлене підстав твердження апелянта про те, що суд не надав значення показанням вказаних свідків.
Суд 1 інстанції правильно дійшов висновку про те , що метою застосування насильства ОСОБА_7 було саме вилучення майна, а не помста, як твердить обвинувачений, оскільки в подальшому він заволодів телефоном потерпілого, якому виказав вимогу передати йому телефон, а потім побачивши телефон в кишені джинсів, дістав його сам.

Слід визнати необґрунтованими й посилання апелянта на письмові докази, які начебто не доводять наявність корисливого мотиву в діях обвинуваченого. Саме ці докази (дані протоколів огляду місця події, впізнання, заява потерпілого ОСОБА_10 та інші) у сукупності з показаннями потерпілого та свідків й спростовують показання обвинуваченого про наявність в його діях іншого складу злочину.
Таким чином, аналізуючи досліджені судом докази, апеляційний суд приходить до висновку, що суд всебічно і повно дослідив обставини справи, зокрема і ті, на які є посилання у скарзі, та обґрунтовано визнав ОСОБА_7 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України. Наведені віще докази спростовують посилання захисника про те, що винність ОСОБА_7 у вчинені грабежу не доведено.

З урахуванням викладеного, доводи апелянта про перекваліфікацію дій обвинуваченого з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України є безпідставними.

Порушень закону, які б могли бути підставою для зміни чи скасування ухваленого відносно ОСОБА_7 вироку, не виявлено.
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 405, 407, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

У х в а л и в :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2015 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Головуючий:
Судді: