У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Селівона О.Ф.

суддів

Кузьменко О.Т., Пошви Б.М.

за участю прокурора

Гладкого О.Є.

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 4 грудня 2008
року кримінальну справу за касаційним поданням прокурора, який
брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на постановлені щодо
ОСОБА_1 судові рішення.

Вироком Новоукраїнського районного суду
Кіровоградської області від 31 жовтня 2007 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, судимості не має,

засуджено за ч.1 ст.119 КК України на чотири роки шість місяців позбавлення
волі.

На підставі п. “б” ст.1 Закону України
“Про амністію” від 11 липня 2003 року ОСОБА_1 звільнено від покарання.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на
користь потерпілої ОСОБА_2 15 000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 8 січня 2008 року
вирок залишено без змін.

ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні вбивства ОСОБА_3 через необережність за наступних
обставин.

14 серпня 2002 року о 23 год. 30 хв.
на біля бару на перехресті вулиць Леніна та Кірова в с.
Глодоси Новоукраїнського району Кіровоградської області між ОСОБА_4 та ОСОБА_1
виникла сварка, ініційована останнім, яка переросла в бійку між місцевими
жителями.

Під час бійки ОСОБА_1 із метою
погрози місцевим жителям, серед яких був ОСОБА_3, поїхав із ОСОБА_5 на мотоциклі до свого будинку, розташованого
поАДРЕСА_1, де взяв заряджену холостим патроном гладкоствольну мисливську
куркову рушницю ІЖ -5, 16-го калібру НОМЕР_1, що зберігалася ним без
відповідного дозволу, та повернувся на місце бійки. Щоб привернути увагу до
себе, ОСОБА_1 вигукнув, що буде
стріляти. У цей момент до нього підбіг ОСОБА_3, який замахнувся палицею та
наніс ОСОБА_1удар в область лівої ключиці, потім замахнувся, щоб завдати
наступний удар, але ОСОБА_1 виставив лікоть й удар прийшовся на нього. Тоді
ОСОБА_1 спробував відштовхнути ОСОБА_3 правою рукою, у якій тримав заряджену
рушницю, пролунав мимовільний постріл холостим патроном в область тулуба
ОСОБА_3, яким було смертельно поранено останнього.

У касаційному поданні прокурор, який
брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, посилаючись на
неправильну оцінку судом доказів та фактичних обставин події, що призвело до
необґрунтованої кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч.1 ст.119 КК України, тоді як
останнього на підставі зібраних доказів органи досудового слідства
обвинувачували за ч.1 ст.115 КК України, просить судові рішення скасувати й
направити справу на новий судовий розгляд. Також прокурор указує на те, що
неправильна кваліфікація дій засудженого призвела до невідповідності
призначеного покарання ступені тяжкості вчиненого та його особі внаслідок
м'якості та безпідставності звільнення ОСОБА_1 від покарання у зв'язку з актом
амністії. Крім того, посилається на порушення апеляційним судом вимог ст.377
КПК України.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора, який підтримав касаційне
подання, перевіривши матеріали справи та, обговоривши доводи касаційного
подання, заперечення на нього засудженого та його захисника ОСОБА_6, колегія
суддів уважає, що подання підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Твердження прокурора про неналежну оцінку судом обставин заподіяння
вогнепального поранення ОСОБА_3 які не відповідають дослідженим у судовому
засіданні доказам, ґрунтуються на матеріалах справи.

Як із них убачається, в основу висновків органів досудового слідства про
кваліфікацію дій ОСОБА_1 за ч.1 ст.115 КК України, а суду першої інстанції за
ч.1 ст.119 КК України покладено одні і ті ж докази, зокрема, показання свідків
ОСОБА_7, ОСОБА_8., ОСОБА_9., ОСОБА_10., ОСОБА_11

При цьому органи досудового слідства пред'явили ОСОБА_1обвинувачення у
тому, що він у стані алкогольного сп'яніння 14 серпня 2002 року,
знаходячись у с. Глодоси
Новоукраїнського району Кіровоградської області разом із ОСОБА_12 та ОСОБА_13
ініціював сварку з місцевими мешканцями, що в подальшому переросла у бійку, в
ході якої ОСОБА_1 із метою помститися місцевим мешканцям, серед яких був і
ОСОБА_3, поїхав додому, де взяв мисливську рушницю, яку зберігав без
відповідного дозволу. Повернувшись на
місце бійки, ОСОБА_1 із метою привернення до себе уваги, зробив постріл із
рушниці, на який зреагував ОСОБА_3 та повернувся до ОСОБА_1 У подальшому ОСОБА_1, маючи умисел
на позбавлення життя ОСОБА_3, зробив не менше одного пострілу з мисливської
рушниці, яку тримав у правій руці, в область тулуба ОСОБА_3, спричинивши йому тяжкі тілесні
ушкодження, небезпечні для життя в момент їх спричинення, від яких останній
помер.

Суд, ґрунтуючись на показаннях ОСОБА_1 та вказаних свідків, також визнавши,
що ініціатором конфлікту був засуджений, встановив, що після того, як останній
повернувся на місце бійки з мисливською рушницею та вигукнув, що буде стріляти,
до нього підбіг ОСОБА_3 і після удару ОСОБА_1палицею в область лівої ключиці
повторно замахнувся для наступного удару. При спробі ОСОБА_1 відштовхнути
потерпілого правою рукою, у якій він тримав заряджену рушницю, відбувся
мимовільний постріл в область тулуба
ОСОБА_3, внаслідок чого той був смертельно травмований.

Окрім того, обґрунтовуючи свої
висновки, органи досудового слідства та суд послалися на показання свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15 та
ОСОБА_16., висновки судово-балістичної та судово-медичної
експертиз.

Навівши у вироку вказані докази, суд
оцінив їх як такі, що підтверджують показання ОСОБА_1 про мимовільний
постріл із рушниці в той момент, коли він, тримаючи її спорядженою набоєм у стані бойової готовності, відштовхував від себе ОСОБА_3, який намагався повторно вдарити його палицею.

Разом із тим, із таким висновком суду
не можна погодитися, оскільки з показань свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8., ОСОБА_9.,
ОСОБА_10., ОСОБА_11 убачається, що вони не бачили ні
нанесення ОСОБА_1ударів ОСОБА_3., ні моменту
пострілу з рушниці.

Що ж стосується показань свідка ОСОБА_16., їх зміст
суперечить показанням ОСОБА_1 про обставини, що
передували пострілу.
Зокрема, свідок ОСОБА_16 не вказував, що перед пострілом ОСОБА_3
завдавав удари ОСОБА_1 і останній замахувався на нього
рушницею. З його показань убачається, що перед тим, як пролунав постріл, ОСОБА_1 направив рушницю в сторону бійки, що
відбувалася біля паркану, цілячись у натовп людей (т.1, а.с. 84, т.3, а.с.141-142 ).

За висновком судово - медичної експертизи смерть ОСОБА_3 настала в
результаті сліпого вогнепального поранення спини з пошкодженням лівої легені.
Зокрема, рана спини зліва є вхідним вогнепальним отвором і отримана в
результаті пострілу ззаду зліва з вогнепальної зброї, начиненої холостим
патроном, вчиненого з близької відстані,
можливо впритул, про що свідчать завернуті всередину краї рани, відкладення
копоті по краях рани, наявність пижів у раневому каналі (т.1, а.с. 110-111).

Таким чином, дані про характер та
локалізацію поранення ОСОБА_3 свідчать, що під час пострілу він був
повернутий спиною до ОСОБА_1, та суперечать показанням останнього про те, що
потерпілий замахувався на
нього палицею.

За висновком судово - балістичної
експертизи мимовільний постріл із рушниці можливий
лише за умови, якщо
зброя знаходитиметься у спорядженому стані (тобто з патроном у патроннику та
зведеним у крайнє бойове положення курком) і по колодці або ложе буде нанесено
удар, або ж при падінні з висоти не менше 1-1,5 м. (т.1, а.с. 115-117).

Однак по справі не встановлено, що
рушниця падала або ж по ній наносився удар. Не вказував про це і ОСОБА_1

Оцінка судом висновку цієї
експертизи як такої, що підтверджує показання ОСОБА_1 з огляду на
неможливість повторного проведення судово - балістичної експертизи та
комплексного хіміко - фізичного дослідження у зв'язку зі знищенням на час
нового розслідування справи рушниці, як речового доказу, є неспроможною,
оскільки проведеною судово - балістичною експертизою достеменно встановлено
умови, за яких міг відбутися мимовільний
постріл.

Таким чином, оцінка вказаних доказів як
таких, що підтверджують показання ОСОБА_1 про те, що смерть ОСОБА_3 настала внаслідок неналежного
поводження ним із зброєю, є необґрунтованою.

Крім того, суд першої інстанції, не
з'ясував та не усунув суперечності в показаннях самого ОСОБА_1

Так, під час допиту в якості
підозрюваного за участю захисника ОСОБА_1 вказував, що, захищаючись від ударів ОСОБА_3, він підняв праву руку, у якій тримав рушницю, і нею відштовхнув ОСОБА_3 від себе. В цей момент стався постріл, як він вважає,
від того, що рушниця до цього була
розкладена, а коли він відштовхував ОСОБА_3, вона склалася й мимовільно
вистрілила (т.1, а.с.53-55)

В подальшому ОСОБА_1 змінив свої
показання й у ході відтворення обстановки та обставин події зазначив, що ОСОБА_3 вибіг із натовпу, замахнувся на нього палицею й ударив в
область лівої ключиці, потім замахнувся для наступного удару, однак він,
захищаючись, вдарив ОСОБА_3 рушницею по
спині, від чого рушниця склалася й стався мимовільний постріл
(т.1, а.с. 139-142).

Будучи допитаним у якості обвинуваченого, ОСОБА_1 показав, що, коли ОСОБА_3 замахнувся на нього палицею, він відштовхнув його
правою рукою, в якій тримав рушницю, і в цей момент відбувся постріл.
Рушниця до пострілу не складалася, так як заважав холостий патрон
(т.1,а.с. 167-169).

В судовому засіданні при розгляді справи судом першої інстанції у 2002 році ОСОБА_1 вказував, що в момент, коли ОСОБА_3 замахнувся на нього палицею, щоб удруге вдарити його, він
хотів відштовхнути ОСОБА_3 від себе, тому схопив
останнього за руку і розвернув до себе спиною, а тоді замахнувся
на нього правою рукою, в якій тримав
рушницю, в результаті чого стався постріл. Рушниця була заряджена і не
складалася. Мимовільний постріл стався тому, що він занадто різко замахнувся
рушницею на ОСОБА_3 Рушниця при цьому була в несправному стані й не
складалася (т.1, а.с.205-208).

У судовому засіданні 15 травня 2007 року ОСОБА_1 стверджував, що постріл відбувся, коли він ударив потерпілого
рушницею (т.3, а.с 130).

Таким чином, показання ОСОБА_1 щодо стану рушниці (у складеному чи розкладеному вигляді,
справному чи не справному стані) та обставин, за яких відбувся постріл
(відштовхнув, ударив потерпілого чи замахнувся на нього), містять суттєві
суперечності, які судом не проаналізовані та не оцінені.

У поясненнях того, чому ОСОБА_3 поранено у спину, ОСОБА_1 також не був послідовним, оскільки під час відтворення
обстановки та обставин події, а також у судовому засіданні в ході розгляді
кримінальної справи судом у 2002 році зазначав, що, намагаючись відштовхнути
від себе ОСОБА_3, схопив
останнього за руку і розвернув до себе спиною. Разом із тим, про такі обставини
бійки зі ОСОБА_3. у ході останнього судового розгляду справи ОСОБА_1 не вказував.

Обгрунтовуючи висновок про вбивство ОСОБА_1 ОСОБА_3 через необережність,
суд послався на показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 у судовому засіданні
про те, що в процесі бійки,
після того, як ОСОБА_1 повернувся з рушницею й вимагав
припинити побиття його брата, на нього кинувся натовп людей, серед яких, як
стверджував ОСОБА_14, був і ОСОБА_8., який
ударив ОСОБА_1, а останній, намагаючись захиститися, закривався рукою, у якій тримав рушницю, після чого пролунав постріл.

При цьому суд не звернув увагу на те, що такі їх
свідчення не узгоджуються з показаннями ОСОБА_1, який не вказував, що на нього
хтось інший, окрім ОСОБА_3, нападав.

Крім того, у ході досудового слідства та в судовому
засіданні у 2002 році зазначені свідки показали, що після того, як ОСОБА_1 повернувся на місце бійки з рушницею, він сам побіг до
натовпу, після чого вони почули постріл і побачили, що ОСОБА_3 поранено (т.1,
а.с.135-136, 218-220).

Суд заходів для усунення суперечностей у показаннях
зазначених свідків не вжив.

Також суд не оцінив показання ОСОБА_1 у судовому засіданні про те, що він спеціально поїхав
додому, взяв рушницю, підходячи до натовпу, спорядив її набоєм та звів курок у
бойове положення.

Відповідно до ст.323 КПК України та роз'яснень, що містяться в
п.п.16,17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня
1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму
Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ та
постановленння вироку», суду при
постановленні вироку належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто
фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у
висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують
обвинувачення. При цьому в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні
докази, досліджені в судовому засіданні, яким суд, керуючись законом, повинен
дати остаточну оцінку з точки зору їх допустимості, достовірності й
допустимості для вирішення питань,
зазначених у ст. 324 КПК України.

Усупереч указаному, висновок про те,
що смерть ОСОБА_3 сталася внаслідок необережного поводження ОСОБА_1 із зброєю, суд першої інстанції
зробив без належного аналізу та оцінки всіх зібраних по справі доказів, що є
порушенням вимог кримінально - процесуального закону.

На зазначені порушення закону та неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_1 за
ч.1 ст.119 КК України звертав увагу прокурор в апеляції, в якій він ставив
питання про скасування вироку суду першої інстанції та постановлення
апеляційним судом нового вироку, вважаючи наявність підстав для кваліфікації
дій засудженого за ч.1 ст.115 КК України.

Однак апеляційний суд усупереч вимогам ч.3 ст. 358 КПК України не вжив
шляхом проведення судового слідства заходів для усунення неповноти та
однобічності, допущених судом першої інстанції, і свої висновки щодо
правильності кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч.1 ст.119 КК України належно, в
порушення вимог ст.377 КПК України, не аргументував.

Таким чином, по справі як судом першої, так і апеляційної інстанцій, допущено
істотні порушення вимог кримінально - процесуального закону, які перешкодили
повно, всебічно та об'єктивно розглянути справу й постановити законні,
обґрунтовані і справедливі судові рішення. Такі порушення відповідно до статей 398, 370 КПК України є підставою для їх
скасування.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що з метою сприяння якнайшвидшому
виконанню завдань кримінального судочинства й установлення істини в даній
кримінальній справі, а також економії процесуальних засобів, справу слід направити
не на новий судовий, а на новий апеляційний розгляд, під час якого необхідно
шляхом проведення судового слідства ретельно дослідити докази по справі, дати
належну оцінку висновкам суду першої інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_1 та
з урахуванням наведеного прийняти законне й обґрунтоване рішення.

У разі
доведеності винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому
злочину, апеляційному суду слід врахувати доводи касаційного подання про
м'якість призначеного засудженому покарання та безпідставність звільнення його
від покарання у зв'язку з актом амністії.

На підставі викладеного та, керуючись статтями 394 і 395 КПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

касаційне подання прокурора, який брав участь у розгляді справи судом
апеляційної інстанції,
задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 8 січня 2008 року щодо
ОСОБА_1скасувати й справу направити на новий апеляційний розгляд.

СУДДІ:

О.Ф.СЕЛІВОН О.Т.КУЗЬМЕНКО Б.М.ПОШВА