Справа № 11 -701 -2007
Головуючий у 1 -й інстанції:
ст. 187 ч.2 КК України
Доповідач: Пустовар М. Л.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду
Миколаївської області

у складі:

головуючого Ржепецкого О.П.,

суддів
Гулого В.П., Пустовара М. Л.,

за участю прокурора Буца Г.О.,

потерпілого
ОСОБА_1,

представника
потерпілого ОСОБА_2,

засудженого
ОСОБА_3,

захисника
ОСОБА_4,

18 вересня
2007 року розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві кримінальну справу за апеляціями
засудженого ОСОБА_3 і в його інтересах захисника ОСОБА_4 на вирок
Вознесенського міськрайсуду Миколаївської області від 20 липня 2007 року, яким:

· ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженець м. Вознесенська
Миколаївської області, громадянин
України, не судимий;

· засуджений
за ст. 187 ч.2 КК України на 7 років
позбавлення волі з конфіскацією майна;

- ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2,

уродженець м. Вознесенська
Миколаївської області, громадянин
України, не

судимий;

- засуджений за ст. 187 ч.2 КК
України, із застосуванням ст. 69 КК України,

на 5 років позбавлення волі.

Відповідно
до ст.
ст. 75, 76 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим
строком на 3 роки та зобов'язаний повідомляти

органи
кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання і періодично
з'являтися на реєстрацію у ці органи.

Постановлено
стягнути із засуджених солідарно на користь потерпілого ОСОБА_1 відшкодування
майнової шкоди у розмірі 1034 грн. 20 коп.,
з кожного з них тому ж потерпілому відшкодування витрат на послуги
адвоката по 100 грн. та по 250 грн. відшкодування моральної шкоди.

За
вироком ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_5
визнано винними у тому, що 28
лютого 2007 року, близько 18 год. 30 хв., вони,
знаходячись на вул. Жовтневої
Революції у м. Вознесенську
Миколаївської області та перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, за попередньою змовою між собою вчинити
заволодіння чужим майном із застосуванням насильства, напали на ОСОБА_1, завдавши йому удари руками і ногами по
тулубу, спричинивши легкі тілесні
ушкодження, що потягли короткочасний
розлад здоров'я, та заволоділи майном
потерпілого: грошима у сумі 25 грн. і мобільним телефоном „Нокіа 6230
А", чим завдали майнової шкоди
загальною вартістю 1250 грн.

В
апеляції засуджений ОСОБА_3, не
оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію ним скоєного, просить вирок районного суду змінити, застосувавши до призначеного покарання ст. 75 КК України.

Посилається
на те, що раніше не судимий, характеризується позитивно, щиро розкаявся та зрозумів свою помилку.

Захисник
ОСОБА_4 у своїй
апеляції, не оспорюючи факт побиття
ОСОБА_3 потерпілого та спричинення внаслідок цього останньому тілесних ушкоджень, просить вирок стосовно нього змінити, перекваліфікувати ним скоєне на ч.2 ст. 296 КК України, застосувати до покарання ст.
ст. 69, 75 КК України і зменшити відшкодування майнової шкоди до 67, 1
грн. і немайнової шкоди до 250 грн.

Посилається
на відсутність доказів інкримінованого обвинувачення, ознак розбійного нападу, заволодіння майном потерпілого, неправильну оцінку судом пояснень
потерпілого, підсудних та свідків
ОСОБА_6 і ОСОБА_7, як на досудовому
слідстві, так і при судовому розгляді
справи.

На думку
апелянта, скоєне засудженим слід
кваліфікувати як співучасть у хуліганських діях.

При
призначенні покарання суд формально зважив на те, що ОСОБА_3 раніше не судимий, до кримінальної та адміністративної
відповідальності не притягувався,
ініціатором злочину не був, до
вчинення його мав бездоганну репутацію,
на обліку у нарколога не перебував.

Іншими
учасниками процесу апеляцій на вирок не подано.

У
запереченнях на апеляцію захисника потерпілий ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення за безпідставністю
наведених доводів.

Заслухавши
доповідача, пояснення захисника та
засудженого на підтримку обох апеляцій,
думку прокурора, потерпілого і
його представника про залишення вироку без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши
доводи апеляцій, колегія суддів визнає
їх такими, що не підлягають
задоволенню, виходячи з таких підстав.

Оцінивши
перевірені докази у їх сукупності,
надані по справі стороною обвинувачення,
районний суд обґрунтовано прийшов висновку про доведеність вини
засудженого ОСОБА_3 у скоєні злочину,
передбаченого ст. 187 ч.2 КК
України, тобто розбійного нападу, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

Так, сам ОСОБА_3 як на досудовому слідстві, у суді 1-ї інстанції та у апеляційному
розгляді справи не заперечував, що разом
із ОСОБА_5 побив потерпілого, спричинивши йому зазначені у вироку тілесні
ушкодження.

Не оспорював цей
факт протягом розгляду справи і ОСОБА_5

Потерпілий
ОСОБА_1 у
суді, підтвердивши зазначене, надав пояснення про те, що при його зустрічі з підсудними
останні, з якими від до того не був
знайомий, брутально запропонували йому
дати гроші на пиво. Відмовивши, він
пішов далі, але вони його
наздогнали, збили з ніг, натягнули куртку на голову, потім почали бити та питали про гроші і
мобільний телефон.

Надалі
вибили у нього з руки мобільний телефон „Нокіа", а потім хтось витягнув з кишені його сорочки
25 грн.

Побиття
припинили, коли підійшли двоє
незнайомців.

Свідок
ОСОБА_8 у судовому засіданні підтвердив,
що в лютому 2007 року, у вечірній
час, разом з із ОСОБА_9 , проходячи по вул. Жовтневої Революції у м. Вознесенську,
побачили як двоє хлопців били третього.

З
ОСОБА_9 вони завадили продовженню
побиття, після чого потерпілий підвівся
і сказав, що в нього вкрали мобільний
телефон. Намагався його шукати, але не
знайшов. Скаржився на головний біль, не
міг згадати номер свого мобільного. Один з невідомих показав якийсь мобільний
телефон, але потерпілий його не
упізнав, як свій.

З
ОСОБА_9 відвели потерпілого до автовокзалу, де викликали „швидку допомогу".
Потерпілий казав, що не знає
нападників, сам був дуже побитий, у крові та забруднений.

Аналогічні
свідчення були надані свідком ОСОБА_9 на
досудовому слідстві, які перевірені
судом.

ОСОБА_9 також пояснював, що внаслідок побиття потерпілий не зміг навіть
згадати свого ім'я та номер викраденого телефону. Останнього вони втрьох шукали
у снігу на місці події, але не знайшли.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що близько 21 години 28 лютого 2007 року у
лікарні розмовляв із сином - потерпілим ОСОБА_1, який розповів, що його побили двоє незнайомців та викрали
гроші і мобільний телефон.

Того ж
вечора він з дочкою та їх знайомим обшукали місце події, але мобільний сина не знайшли. Вранці він
знову шукав телефон, але безрезультатно.

За
висновком судово-медичного експерта № 76 від 22.03.2007 року, потерпілому ОСОБА_1 спричинені легкі тілесні
ушкодження, які потягли за собою
короткочасний розлад здоров'я.

Цей
висновок є підтвердженням того, що
застосоване ОСОБА_3 насильство, було
небезпечним для здоров'я особи, яка
зазнала нападу.

Обидва
засуджені, потерпілий та свідки -
очевидці події вказали, що ОСОБА_1
ОСОБА_3 і ОСОБА_5 били обидва, що свідчить про узгодженість їх дій та
злочинну змову між собою.

Надавши
належну оцінку зазначеним та іншим доказам,
дослідженим у судовому розгляді справи,
суд 1-ї інстанції дійшов вірного висновку про доведеність
інкримінованого засудженому ОСОБА_3 обвинувачення.

Колегія суддів з
цим висновком згодна.

Безпідставними
з цих мотивів є доводи захисника про однобічність та упередженість досудового і
судового слідства по справі, оскільки
слідчими органами розслідування проведено повно і об'єктивно, надані докази визнані судом достатніми для
встановлення винуватості засудженого і,
на думку колегії суддів, не
потребують будь-якого доповнення, а
кваліфікація дій ОСОБА_3 -уточнення чи зміни.

Посилання
на необ'єктивність висновків суду та недостатність доказів вини засудженого не
є суттєвими, бо не знайшли свого
підтвердження ні на судовому слідстві,
ні в апеляційному розгляді справи.

Навпаки, його вина доведена насамперед поясненнями
обох підсудних, частково визнавших
обвинувачення, потерпілого, який неодноразово, послідовно та детально пояснював і
настоював, що саме підсудні у процесі
побиття заволоділи його грошима та мобільним телефоном, показами очевидців події, яким потерпілий безпосередньо після злочину
казав, що в нього викрадено мобільний
телефон.

Об'єктивність
та достовірність свідчень потерпілого та свідків фактичним обставинам справи не
викликає у колегії суддів сумніву.

Крім
того, по справі не встановлено жодних
підстав для обмови засудженого вказаними особами.

Твердження
захисника про суттєві протиріччя у поясненнях потерпілого про обставини
вчиненого ОСОБА_3 не відповідають дійсності,
оскільки

наданні
потерпілим свідчення, як на досудовому
слідстві, так і у суді 1-ї і 2-ї
інстанції не мають суперечностей.

У вироку
пояснення ОСОБА_1 викладені відповідно до їх змісту, зафіксованому у протоколі судового засідання.

Неістотні
посилання захисника і на відсутність у первинних поясненнях потерпілого
свідчень про викрадення в нього майна (а.с. 8),
що начебто спростовує обвинувачення у розбійному нападі.

Потерпілий
1 березня 2007 року опитаний працівником міліції у лікарні, де йому лікарем-невропатологом був
встановлений діагноз: закрита черепно-мозкова травма та струс головного мозку
(а.с. 16), що вказує на незадовільний
фізичний стан потерпілого під час опитування,
відповідно до чого він і не виклав усі подробиці вчиненого щодо нього
злочину.

Проте, вже при першому допиті ОСОБА_1 у якості
потерпілого (а.с. 21) він надав детальні пояснення про обставини нападу, які надалі підтверджував протягом усього
розгляду справи.

Суперечать
дійсності посилання апелянта і на перекручення судом у вироку пояснень свідка
ОСОБА_11, який нібито не казав про факт
крадіжки, тому як вони спростовані
змістом протоколу судового засідання, де
у цих поясненнях очевидець події сказав наступне: „Потерпілий почав шукати свій
мобільний телефон і сказав, що
телефон, чи забрали, чи вкрали" (а.с. 170).

Відповідно
до викладеного є безпідставними доводи,
що скоєне засудженим слід кваліфікувати як хуліганство.

По
справі встановлено і виписано у вироку,
що ОСОБА_3 разом з іншою особою вчинили напад на потерпілого, побили його,
застосувавши насильство,
небезпечне для здоров'я і відкрито заволоділи його майном

Ці дії містять
склад злочину, передбаченого ч.2 ст. 178 КК України

Жодних
підстав для перекваліфікації їх на ч.2
ст. 296 КК України колегія суддів не вбачає.

Що
стосується міри покарання засудженого,
то районний суд обрав її ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.
ст. 65-67 КК України, в межах
санкції ч.2 ст. 178 КК України, з урахуванням скоєння тяжкого злочину, даних про особу та обставини, пом'якшуючої покарання - першого
засудження, позитивної характеристики з
місця проживання, обтяжуючої покарання
обставини - вчинення злочину у стані алкогольного сп'яніння.

Таким
чином, обране засудженому покарання з
ізоляцією його від суспільства і на визначений у вироку строк є
справедливим, необхідним і достатнім для
виправлення ОСОБА_3 та попередження нових злочинів.

Підстав для
пом'якшення цього покарання колегія суддів не вбачає.

Доводи
засудженого про те, що він раніше не
судимий і позитивно характеризується є зайвими,
оскільки ці обставини враховані судом у вироку і

саме
зважаючи на них покарання ОСОБА_3 визначене у нижчій межі санкції кримінального
закону.

Посилання
на щире каяття не відповідає фактичним обставинам поведінки апелянта після
вчинення ним злочину як щодо самого потерпілого, так і до виправлення наслідків скоєного.

Те що
ОСОБА_3 раніше не притягувався до адміністративної відповідальності, не перебував на обліку у нарколога та не був
ініціатором злочину, на переконання
колегії суддів не є достатнім для застосування положень ст.
ст. 69, 75 КК України, оскільки
істотно не знижує суспільну небезпеку їм скоєного та його особи.

Що
стосується доводів захисника про невірне вирішення цивільного позову, то,
зважаючи на визнання доведеності вини ОСОБА_3 у викраденні грошей та
мобільного телефону, загальною вартістю
1250 грн., та доведеність витрат
потерпілого на лікування тілесних ушкоджень,
завданих злочином (134 грн. 20 коп.),
суд 1-ї інстанції прийшов належного висновку, керуючись
ст. ст. 1166, 1190 ЦК України
і ст. 328 КПК України, про стягнення із ОСОБА_3 у солідарному
порядку відшкодування завданої його злочинними діями потерпілому майнової
шкоди.

Тому
оскаржуваний вирок і у цій частині зміні не підлягає.

З урахуванням
наведеного, керуючись ст.
ст. 365, 366 КПК України, колегія

суддів

ухвалила:

Апеляції
засудженого ОСОБА_3 і в його інтересах захисника ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а вирок Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської області від 20 липня 2007 року у відношенні
засудженого ОСОБА_3 - без зміни.