№ 336/3313/15-к
Пр. 1-кп/336/354/2015
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 серпня 2015 року Шевченківський районний суд м. Запорожжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гуляйполе Запорізької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, батька неповнолітньої доньки, ІНФОРМАЦІЯ_2 , солдата третьої гаубичної артилерійської батареї першого гаубичного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 (польова пошта В НОМЕР_2 ) який зареєстрований і мешкає в АДРЕСА_1 , несудимого,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 , який проходить військову службу відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 454 від 06.05.2014 року і входить до складу військової частини НОМЕР_1 (польова пошта В НОМЕР_2 ), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на посаді номера обслуги третьої гаубичної артилерійської батареї першого гаубичного артилерійського дивізіону, відмовився виконати наказ командира військової частини за таких обставин.

О 20-00 годині 3 січня 2015 року за місцем проходження обвинуваченим військової служби, за адресою: АДРЕСА_2 , при оголошенні наказу командира військової частини НОМЕР_1 (польова пошта В НОМЕР_2 ) від 2 січня 2015 року № 2-Б3 про здійснення маршу третьої гаубичної артилерійської батареї першого гаубичного артилерійського дивізіону за маршрутом « АДРЕСА_3 » для подальшого проходження військової служби, відкрито відмовився виконувати зазначений наказ, заявивши про це після його оголошення.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений повністю визнав винність у вчиненні кримінально караного посягання проти встановленого порядку несення військової служби і дав детальні показання про мотиви і фактичні обставини вчинення описаних дій.

Пояснив, що в день, до якого відноситься подія злочину, він після проголошення наказу командира військової частини дійсно заявив про небажання виконувати цей наказ. Його відмова була зумовлена тим, що в той період часто хворіла на простудні захворювання його чотирнадцятирічна донька, а дружина у зв`язку з роботою в іншому населеному пункті і вимушеному проживанні за межами м. Гуляйполе під час робочих змін не мала можливості надавати доньці належний догляд. Ці обставини обумовили його відмову, оскільки він сподівався, що на час здійснення зазначеного відрядження до місць проведення антитерористичних заходів він буде прикомандирований до роти матеріального забезпечення військової частини, служба в якій дала б йому можливість відвідувати родину, що мешкає в м. Гуляйполе Запорізької області. Про такий свій намір ще за кілька днів до очікуваного маршу він повідомив командиру роти майнового забезпечення ОСОБА_6 і отримав згоду останнього за умови узгодження такого переведення з командуванням частини. Проте його сподівання не виправдалися, він був зазначений в наказі командира серед військовослужбовців, які мали здійснити цей марш, тому з наведених причин відмовився виконувати наказ командира.

У вчиненні злочину щиро розкаявся. Пояснив, що повністю усвідомив протиправність вчиненого та щиро жалкує про скоєне.

Зі згоди учасників кримінального провадження в силу ч. 3 ст. 349 КПК України інші докази щодо обставин, які ніким не оспорюються, при з`ясуванні обставин справи не досліджувалися.

Суд погоджується з кваліфікацією дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 402 КК України як непокори, тобто відкритої відмови виконати наказ начальника.

При призначенні покарання суд виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Обвинувачений вперше скоїв кримінально каране діяння середньої тяжкості.

У вчиненому він щиро покаявся, активно сприяв суду у встановленні істини, що суд визнає як обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого.

Крім наведених пом`якшуючих обставин, суд вважає за можливе за клопотанням захисту визнати обставиною, що пом`якшує покарання винної особи, і вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, оскільки обвинувачений довів, що перебування його хворобливої доньки без батьківського піклування в період, до якого відноситься подія злочину, знаходиться у причинному зв`язку з вчиненням ним кримінально караних дій.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

З урахуванням перелічених пом`якшуючих обставин, а також позитивних даних про винного, який має постійне місце проживання, сім`ю, де виховується неповнолітня дитина, що доводиться донькою ОСОБА_5 , відсутності у нього судимостей, суд вважає можливим при призначенні покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції частини статті звинувачення, але в мінімальному розмірі, що передбачений для цього виду покарання, звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, що, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання.

Дійшовши висновку про можливість застосування згаданого виду покарання, суд не погоджується з думкою прокурора про доцільність призначення покарання у вигляді тримання обвинуваченого у дисциплінарному батальйоні, виходячи з таких міркувань.

Обвинуваченому інкриміновано вчинення військового злочину, суб`єктом якого є військовослужбовець, а тримання в дисциплінарному батальйоні є спеціальним покаранням, що прямо витікає як із змісту положень відповідного розділу Особливої частини Кримінального кодексу, так і зі статей 51, 62 КК України, в яких цей вид покарання сформульований як тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців.

Пропонуючи призначити покарання у вигляді тримання у дисциплінарному батальйоні тривалістю в один рік, прокурор виходив з міркувань доцільності спеціального покарання саме для військовослужбовця, яким є обвинувачений.

Разом з тим судом встановлено, що ОСОБА_5 , який проходить військову службу, як вже зазначено, на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 454 від 06.05.2014 року, згідно з Указом Президента України № 254 від 06.05.2015 року «Про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 6 травня 2014 року № 454 «Про часткову мобілізацію» підлягає звільненню в запас у травні - липні 2015 року, і зазначений Указ не містить посилання на інші строки для звільнення військовослужбовців в запас, тобто розповсюджується і на осіб, які піддані кримінальному переслідуванню.

У зв`язку з викладеним суд вважає, що призначення покарання особі, яка безумовно втрачає статус спеціального суб`єкта цього виду покарань у зв`язку з демобілізацієй у вказані строки на підставі Указу Президента, було б таким, що не ґрунтується на законі.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Відомостей про речові докази, як і про судові витрати, суду не надано.

У зв`язку з належною процесуальною поведінкою обвинуваченого суд вважає за можливе не застосовувати до нього до набрання вироком законної сили запобіжний захід, який на стадії досудового розслідування не обирався.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

З А С У Д И В:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, що передбачений ч. 1 ст. 402 КК України, та призначити покарання у вигляді одного року позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнити, якщо обвинувачений протягом іспитового строку тривалістю в один рік не скоїть нового злочину і виконає покладені на нього в силу ст. 76 КК України обов`язки з`являтися до кримінально-виконавчої інспекції для реєстрації; повідомляти кримінально-виконавчій інспекції про зміни в місці проживання та роботи.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили відносно обвинуваченого не обирати.

На вирок суду може бути подана апеляція до апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1