районний суд м. Миколаєва
________________________________________________________________________
Справа
№ 1-874/11
ПОСТАНОВА

22 липня 2013 року
м.
Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у
складі:

головуючого – судді Чернієнка С.А.

при секретарі Нофенко М.В.,

за участю прокурора Деньговського А.О.,

підсудного ОСОБА_1, його
захисників ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

підсудних ОСОБА_4 і ОСОБА_5, їх
захисника ОСОБА_6,

підсудної ОСОБА_7 та її
захисника ОСОБА_8,

під час розгляду кримінальної справи
за обвинуваченням:

ОСОБА_1 у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 2 ст. 303, ч. 3 ст. 364 КК
України;

ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 303 КК
України, -

В С Т А Н О В И В :

Під час судового слідства захисником
підсудного ОСОБА_1 – ОСОБА_3, а також
захисником підсудних ОСОБА_4 і ОСОБА_5 –
ОСОБА_6 заявлені клопотання про
повернення справи на додаткове
розслідування.

Своє клопотання захисник ОСОБА_3
обґрунтовувала тим, що під час
досудового слідства обвинуваченому
ОСОБА_1 не було забезпечено його право
дати показання на свій захист, а саме
повідомити дані, які містять державну
таємницю та виправдовують ОСОБА_1 у
пред’явленому йому обвинуваченні,
оскільки на неодноразові клопотання
захисту про розслідування справи із
забезпеченням режиму секретності
органи досудового слідства не вжили
заходів для засекречування справи.
Внаслідок таких дій органів досудового
слідства ОСОБА_1 був позбавлений
можливості дати показання, які містять
державну таємницю і можуть його
реабілітувати, а досудове слідство
перевірити ці показання матеріалами
оперативно-розшукової діяльності, що
позбавляє суд можливості всебічно і
об’єктивно розглянути справу.

Захисник ОСОБА_6 своє клопотання
обґрунтовував тим, що в ході судового
слідства підсудна ОСОБА_5 підтвердила
факт участі у період інкримінованих їй
злочинів як агента у діяльності з
розкриття злочинів, передбачених ст. 149
КК України. У цей же час в матеріалах
кримінальної справи відсутні будь-які
офіційні дані, які підтверджують такий
факт. Разом з тим, такі дані можуть мати
суттєве значення для правильності
кваліфікації її дій, у тому числі
встановлення правових підстав для
звільнення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 від
кримінальної відповідальності на
підставі ст.ст. 42, 43 КК України.

Вказане вище захисники вважають
неповнотою та однобічністю досудового
слідства, які не можливо усунути у ході
судового слідства.

Зазначені вище клопотання підтримали
підсудні та інші захисники, прокурор
проти їх задоволення заперечував.

Вислухавши думку учасників судового
розгляду, суд вважає клопотання
замісників ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що
підлягають задоволенню і при цьому
виходить з наступного.

Підсудні ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ОСОБА_1
обвинувачується у том, що у період з 2008
року по 23 березня 2011 року вони, діючи у
співучасті забезпечували зайняття
проституцією іншими особами. При цьому,
ОСОБА_1 обвинувачується у тому, що
будучи працівником правоохоронного
органу – начальником відділу з
боротьби зі злочинами, пов’язаними з
торгівлею людьми, УМВС України в
Миколаївській області, він, діючи з
корисливих мотивів, зловживаючи
наданими у зв’язку з цією посадою
повноваженнями, організував,
координував цю діяльність, а також
забезпечував її прикриття, у тому числі
шляхом надання вказівок
підпорядкованими йому працівникам
міліції не виживати передбачених
законом заходів для викриття цієї
діяльності, за що одержував від ОСОБА_5
та ОСОБА_4 грошові кошти, а також
використовував повій, що займалися
проституцією під керівництвом ОСОБА_5,
для надання сексуальних послуг його
знайомим, без внесення останніми плати
за ці послуги.

Під час судового слідства підсудний
ОСОБА_1 у пред’явленому йому
обвинуваченні у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 2 ст. 303, ч. 3 ст. 364 КК
України, винним себе не визнав,
повідомив, що його спілкування з ОСОБА_4
і ОСОБА_5 здійснювалося з додержанням
вимог Закону України «Про
оперативно-розшукову діяльність» та
відповідних наказів МВС України,
виключно в інтересах
оперативно-розшукової діяльності,
пов’язаної з розкриттям злочинів,
передбачених ст. 149 КК України, і в
інтересах цієї ж діяльності ним не
вживалися заходи для викриття
діяльності ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з
забезпечення зайняття проституцією
іншими особами, що допускається
заданими вище законом і наказами. При
цьому, підсудний ОСОБА_1 заявив, що
бажає дати показання, в яких детально з
посиланням на конкретні документи
оперативно-розшукової діяльності
пояснити факти, викладені у
пред’явленому йому обвинуваченні, і
після таких показань та їх перевірки
відповідними документами, підстави для
пред’явлення йому обвинувачення у
вчиненні зазначених вище злочинів
будуть відсутніми. Також, підсудний
ОСОБА_1 заявив, що дати такі показання
під час судового слідства він не має
право, оскільки вони містять дані, які
законом віднесено до державної
таємниці, а також, що під час досудового
слідства він частково повідомив такі
дані, і це призвело до порушення щодо
нього кримінальної справи за ознаками
злочину, передбаченого ст. 328 КК
України.

На запитання захисника ОСОБА_3 підсудна
ОСОБА_9 підтвердила, що вона на
добровільній основі здійснювала
конфіденційне співробітництво із
правоохоронними органом, яким керував
ОСОБА_1, з розкриття злочинної
діяльності з торгівлі людьми.

У ході судового слідства, колишній
підлеглий ОСОБА_1 свідок ОСОБА_10
відмовилися відповідати на запитання з
приводу взаємовідносин ОСОБА_1, ОСОБА_5
та ОСОБА_4, пославшись на те, що це є
секретною інформацією. Разом з цим,
свідок ОСОБА_11 під час судового
слідства заявила про наявність
секретної інформації, яку вона не може
назвати та яка впливає на кваліфікацію
дій ОСОБА_1.

Згідно ч. 2 ст. 62 Конституції України,
підозрюваний, обвинувачений та
підсудний мають право на захист.

Частина 2 ст. 21 КПК України 1960 року
зобов’язує слідчого, прокурора і суд,
забезпечуючи право підозрюваного,
обвинуваченого і підсудного на захист
надати їм можливість захищатися
встановленими законом способами від
пред’явленого обвинувачення.

Як один з передбачених законом
способів захисту від пред’явленого
обвинувачення закон (ст.ст. 43 та 263 КПК
України 1960 року) передбачає право
обвинуваченого та підсудного давати
показання по суті пред’явленого їм
обвинувачення.

У той же час ч. 1 ст. 22 КПК України
зобов’язує прокурора, слідчого і
особу, яка провадить дізнання, вжити
всіх передбачених законом заходів для
всебічного, повного і об’єктивного
дослідження обставин справи, виявляти
як ті обставини, що викривають, так і ті,
що виправдовують обвинуваченого, а
також обставини, що пом’якшують і
обтяжують його відповідальність.

Як слідує з матеріалів кримінальної
справи під час досудового слідства,
органом досудового розслідування не
було забезпечено право обвинуваченого
ОСОБА_1 дати повні і детальні показання
щодо пред’явленого йому
обвинувачення. Ці показання ОСОБА_12 не
міг дати без забезпечення відповідного
режиму секретності. На це вказує та
обставина, що щодо ОСОБА_1, який, будучи
допитаним в якості свідка повідомив
секретну інформацію, було порушено
кримінальну справу за розголошення
державної таємниці, а протоколи допиту
ОСОБА_1 у якості свідка і його очної
ставки з ОСОБА_9 були вилучені з
матеріалів кримінальної справи.
Відповідно, ОСОБА_1 був позбавлений
можливості висловити доводи на свій
захист від пред’явленого
обвинувачення. Досудове ж слідство
було позбавлено можливості належним
чином, у встановленому КПК України 1960
року порядку, перевірити ці доводи.

Таким чином, в порушення ч. 1 ст. 21, ст. 43
КПК України 1960 року, органом досудового
слідства не було вжито необхідних
заходів для надання ОСОБА_1 можливості
захищатися встановленими законом
способами від пред’явленого
обвинувачення, зокрема право вільно, не
побоюючись бути притягнутим за це до
кримінальної відповідальності, дати
показання по суті пред’явленого йому
обвинувачення, та, відповідно в
порушення ч. 1 ст. 22 КПК України 1960 року,
не вижито всіх передбачених законом
заходів для всебічного, повного і
об’єктивного дослідження обставин
справи, виявляння як тих обставин, що
викривають, так і тих, що виправдовують
обвинуваченого, а також обставини, що
пом’якшують і обтяжують його
відповідальність.

Згідно ч. 1 ст. 281 КПК України 1960 року,
повернення справи на додаткове
розслідування з мотивів
неправильності досудового слідства
може мати місце лише тоді, коли ця
неправильність не може бути усунута у
судовому засіданні.

Допущену під час досудового слідства
неправильність досудового слідства
неможливо усунути у ході судового
слідства виходячи з наступного.

Оскільки в розгляді справи беруть
участь особи, які не мають спеціального
допуску до відомостей, що становлять
державну таємницю, суд позбавлений
можливості вислухати детальні доводи
підсудного ОСОБА_1 щодо
невідповідності пред’явленого йому
обвинувачення фактичним обставинам
справи, про що заявляє цей підсудний, а
також конкретні факти на підтвердження
цих доводів.

У свою чергу порушення права на захист,
виходячи зі змісту ч. 2 ст. 370 КПК України
1960 року, є істотним порушенням вимог
кримінально-процесуального
законодавства України, яке тягне за
собою безумовне скасування вироку.

Крім цього, навіть за умови
забезпечення у ході судового слідства
відповідного режиму секретності, і
надання підсудному ОСОБА_1 можливості
дати показання на свій захист, в разі,
якщо вони міститимуть відомості, що
становлять державну таємницю, суд буде
позбавлений можливості, відповідно до
вимог ст. 334 КПК України 1960 року,
навівши їх у вироку дати цим показанням
відповідну оцінку.

Враховуючи наведене вище, суд вважає
наявними підстави для повернення
справи на додаткове розслідування.

На підставі викладеного, керуючись ст.
273, ч. 1 ст. 281 КПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання захисників ОСОБА_3 та ОСОБА_6
– задовольнити.

Кримінальну справу за обвинуваченням
ОСОБА_1 у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 2 ст. 303, ч. 3 ст. 364 КК
України; ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у
вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.
303 КК України – повернути на додаткове
розслідування.

Під час додаткового розслідування
необхідно, забезпечуючи необхідний
режим секретності, надати можливість
ОСОБА_1 дати детальні показання щодо
пред’явленого йому обвинувачення, в
разі його посилання як на докази, що
підтверджують ці показання, на
конкретні документи, вжити заходів для
їх витребування і дослідження,
провести інші необхідні слідчі дії,
спрямовані на повне, всебічне і
об’єктивне встановлення всіх
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи.

Запобіжні заходи, обрані щодо
підсудних – залишити попередніми:

- щодо ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 – у
вигляді підписок про невиїзд;

- щодо ОСОБА_4 – у вигляді застави.

На постанову протягом семи днів з
моменту її проголошення до
Апеляційного суду Миколаївської
області через Центральний районний суд
м. Миколаєва може бути подано апеляцію.

Головуючий: