11/775/11/2015(м)
0541/6719/2012

Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1 Справа №11/775/11/2015
Доповідач: ОСОБА_2 ЄУН 0541/6719/2012
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 року місто Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілих ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду Донецької області апеляції прокурора, потерпілої ОСОБА_6 та захисника засудженого - адвоката ОСОБА_10 , на вирок Приморського районного суду міста Маріуполя від 10 листопада 2014 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Маріуполя Донецької області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітніх дітей, інваліда 1 групи, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1)20.11.1984 року Приморським районним судом міста Маріуполя за ст.ст. 114, 45 КК України (в ред. 1960р.) до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки;

2) 03.07.1986 року Приморським районним судом міста Маріуполя за ст.ст. 114, 43 КК України (в ред. 1960р.) до 1 року 6 місяців позбавлення волі;

3)19.07.2000 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя за ст.121, 461 КК України (в ред.1960р.) до 2 років позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 1 рік і штрафом в розмірі 680 гривень, звільнений від покарання на підставі ст.1 п. б ЗУ «Про амністію»,

визнано винним та засуджено: за ст.152 ч.4 КК України до покарання у виді 10 років позбавлення волі; за ст.152 ч.3 КК України до 9 років позбавлення волі; за ст.153 ч.3 КК України до 10 років 3 місяців позбавлення волі; за ст.153 ч.2 КК України до 7 років позбавлення волі;

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років 3 місяці.

Цим же вироком ОСОБА_9 виправдано за ст.121 КК України 1960 року, за ст.ст.152 ч.4, 156 ч.1, 156 ч.2, 154 ч.1, 154 ч.4, 302 ч.3 КК України.

В С Т А Н О В И В:

Згідно вироку, ОСОБА_9 будучи єпископом «Церкви Ісуса Христа повного Євангелія» в місті Маріуполі, вчинив злочини за таких обставин.

Так він 29.04.2012 року о 16 годині 44 хвилини, діючи умисно, повторно, знаходячись в одній з кімнат будинку АДРЕСА_1 , усвідомлюючи малолітній вік ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою задоволення своєї статевої пристрасті, використовуючи її безпорадний стан, що виразилося в малолітньому віці, внаслідок чого вона не могла розуміти характер і значення скоєних з нею дій і не могла чинити опір, вступив з нею у насильницькі статеві зносини природним шляхом.

Крім того, він 06.05.2012 року о 16 годині 17 хвилин, знаходячись в одній з кімнат того ж будинку, діючи умисно, повторно, будучи обвинуваченим у раніше вчиненому злочині передбаченому ч.3 ст.153 КК України, усвідомлюючи малолітній вік ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також те, що вона не досягла віку статевої зрілості, з метою задоволення статевої пристрасті, використовуючи безпорадний стан потерпілої, що виразилося в малолітньому віці, внаслідок чого вона не могла розуміти характер і значення скоєних з нею дій і не могла чинити опір, вступив з нею у насильницькі статеві зносини природним шляхом.

Крім того, він 22.07.2012 року приблизно о 15 годині 15 хвилин, знаходячись у тому ж приміщенні, діючи умисно, повторно, будучи обвинуваченим у раніше вчиненому злочині передбаченому ч.3 ст.153 КК України, усвідомлюючи малолітній вік ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою задоволення статевої пристрасті, використовуючи безпорадний стан потерпілої, що виразилося в малолітньому віці, внаслідок чого вона не могла розуміти характер і значення скоєних з нею дій і не могла чинити опір, вступив з нею у насильницькі статеві зносини природним шляхом.

Крім того, він 29.04.2012 року о 16 годині 52 хвилини, знаходячись в одній з кімнат орендованої ним частини будинку, будучи особою, яка раніше вчинила злочини передбачені ст.152 ч.ч.3,4 КК України, усвідомлюючи малолітній вік ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , використовуючи її безпорадний стан, що виразилося в малолітньому віці, внаслідок чого вона не могла розуміти характер і значення скоєних з нею дій і не могла чинити опір, задовольнив статеву пристрасть неприродним способом.

Крім того, він 06.05.2012 року о 16 годині 15 хвилин, знаходячись у тій же будівлі, діючи умисно, повторно, будучи особою, яка раніше вчинила злочини передбачені ст.152 ч.ч.3,4 КК України, усвідомлюючи малолітній вік ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , використовуючи безпорадний стан потерпілої, що виразилося в малолітньому віці, внаслідок чого вона не могла розуміти характер і значення скоєних з нею дій і не могла чинити опір, задовольнив статеву пристрасть неприродним способом.

Крім того, 22.07.2012 року о 15 годині 17 хвилин, знаходячись в одній з кімнат вищезазначеного будинку, діючи умисно, повторно, будучи особою, яка раніше вчинила злочини передбачені ст.152 ч.ч.3,4 КК України, усвідомлюючи малолітній вік ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , використовуючи безпорадний стан потерпілої, що виразилося в малолітньому віці, внаслідок чого вона не могла розуміти характер і значення скоєних з нею дій і не могла чинити опір, задовольнив статеву пристрасть неприродним способом.

Крім того, 29.04.2012 року о 15 годині 58 хвилин, знаходячись в одній з кімнат орендованої ним частини будинку АДРЕСА_1 , діючи умисно, повторно, усвідомлюючи неповнолітній вік ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою задоволення статевої пристрасті, використовуючи безпорадний стан потерпілої, що виразилося у фізичній та психічній безпомічності, внаслідок чого вона не в повній мірі розуміла характер і значення скоєних з нею дій і не могла чинити опір, вступив з нею у насильницькі статеві зносини природним шляхом.

Крім того, 06.05.2012 року о 15 годині 35 хвилин та о 15 годині 57 хвилин, знаходячись в одній з кімнат вищезазначеного будинку, будучи особою, яка раніше вчинила злочин передбачений ст.153 ч.3 КК України, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи неповнолітній вік ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою задоволення статевої пристрасті, використовуючи безпорадний стан потерпілої, що виразилося у фізичній та психічній безпомічності, внаслідок чого вона не в повній мірі розуміла характер і значення скоєних з нею дій і не могла чинити опір, вступив з нею у насильницькі статеві зносини природним шляхом.

Крім того, 13.05.2012 року о 16 годині, знаходячись в тому ж будинку, будучи особою, яка раніше вчинила злочин передбачений ст.153 ч.3 КК України, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи неповнолітній вік ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою задоволення статевої пристрасті, використовуючи безпорадний стан потерпілої, що виразилося у фізичній та психічній безпомічності, внаслідок чого вона не в повній мірі розуміла характер і значення скоєних з нею дій і не могла чинити опір, вступив з нею у насильницькі статеві зносини природним шляхом.

Крім того, 13.05.2012 року о 16 годині 39 хвилин, знаходячись в одній з кімнат вищезазначеного будинку, будучи особою, яка раніше вчинила злочин передбачений ст.153 ч.3 КК України, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи неповнолітній вік ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з метою задоволення статевої пристрасті, використовуючи безпорадний стан потерпілої, що виразилося у фізичній та психічній безпомічності, внаслідок чого вона не в повній мірі розуміла характер і значення скоєних з нею дій і не могла чинити опір, вступив з нею у насильницькі статеві зносини природним шляхом.

Крім того, 06.05.2012 року о 16 годині 30 хвилин, знаходячись в одній з кімнат вищезазначеного будинку, будучи особою, яка раніше вчинила злочин передбачений ст.152 ч.ч.3, 4 КК України, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи неповнолітній вік ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , використовуючи безпорадний стан потерпілої, що виразилося у фізичній та психічній безпомічності, внаслідок чого вона розуміла характер і значення скоєних з нею дій, про те не могла чинити опір через пригнічення вольового контролю над ситуацією, задовольнив статеву пристрасть неприродним способом.

Крім того, 13.05.2012 року о 16 годині 50 хвилин, знаходячись в одній з кімнат орендованої ним частини вищевказаного будинку, будучи особою, яка раніше вчинила злочин передбачений ст.152 ч.ч.3,4 КК України, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи неповнолітній вік ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , використовуючи безпорадний стан потерпілої, що виразилося у фізичній та психічній безпомічності, внаслідок чого вона не в повній мірі розуміла характер і значення скоєних з нею дій і не могла чинити опір, задовольнив статеву пристрасть неприродним способом.

Крім того, 11.06.2012 року о 12 годині 17 хвилин, знаходячись в одній з кімнат того ж будинку, будучи особою, яка раніше вчинила злочин передбачений ст.152 ч.ч.3,4 КК України, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи неповнолітній вік ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , використовуючи безпорадний стан потерпілої, що виразилося у фізичній та психічній безпомічності, внаслідок чого вона не в повній мірі розуміла характер і значення скоєних з нею дій і не могла чинити опір, задовольнив статеву пристрасть неприродним способом.

Згідно цього ж вироку, ОСОБА_9 виправдано:

за ст.121 КК України в редакції 1960 року за епізодом з потерпілою ОСОБА_15 ;

за ст.152 ч.4 КК України за епізодами з потерпілою ОСОБА_16 , потерпілою ОСОБА_17 ;

за ст.156 ч.1 КК України по епізоду з потерпілою ОСОБА_18 ;

за ст.156 ч.2 КК України за епізодом з потерпілою ОСОБА_19 , з потерпілою ОСОБА_20 , з потерпілою ОСОБА_17 ;

за ст.154 ч.1 КК України за епізодом з потерпілою ОСОБА_16 , з потерпілою ОСОБА_19 , з потерпілою ОСОБА_21 , з потерпілою ОСОБА_18 , з потерпілою ОСОБА_22 ;

за ст.154 ч.4 КК України за епізодом з потерпілою ОСОБА_23 ;

за ст.302 ч.3 КК України за епізодами у період з початку 2002 року до середини 2010 року з потерпілими: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ; за епізодами у період з 14 січня 2005 року до середини 2010 року з потерпілими: ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , ОСОБА_22 ; за епізодами у період з 2009 року по 22 липня 2012 року з потерпілими: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ;

З вироком не погодились прокурор, потерпіла ОСОБА_6 , захисник засудженого.

В апеляції прокурора ставиться питання про скасування оскаржуваного вироку з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Серед доводів апеляції, прокурор вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосуванням кримінального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину і особі засудженого. При цьому зауважує, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст.334 КПК України 1960 року, в мотивувальній частині вироку не навів мотивів, з яких, виправдовуючи ОСОБА_9 за низкою статей, не бере до уваги показання потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_15 , які викривають засудженого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих злочинів. Таке ж порушення суд допустив і при оцінці показань свідків.

Крім того, в порушення вимог діючого кримінально-процесуального законодавства, суд першої інстанції не прийняв рішення про винність або невинуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину передбаченого ст.155 ч.1 КК України, який було йому інкриміновано органом досудового розслідування.

Також, в апеляції прокурор вказує на надм`яке покарання призначене ОСОБА_9 судом першої інстанції, яке явно не відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі винного.

В апеляції потерпілої ОСОБА_19 ставиться питання про скасування вироку суду в частині виправдання ОСОБА_9 за ст.ст.156 ч.2, 302 ч.3 КК України за фактами вчинених відносно неї злочинів. В цій частині просить постановити новий вирок, яким визнати винним та засудити ОСОБА_9 за ст. 152 ч.3 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років, за ст.302 ч.3 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років. За сукупністю злочинів остаточно ухвалити покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років.

Доводами апеляції є не відповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Потерпіла зауважує, що суд не обґрунтовано виправдав ОСОБА_9 по епізодах вчинених відносно неї злочинів, оскільки не навів докази, які виправдовують ОСОБА_24 , та не мотивував, чому не взяв до уваги показання свідків: ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та інші докази, які викривають ОСОБА_24 .

Крім того, ОСОБА_9 , окрім іншого, пред`явлено обвинувачення у вчиненні відносно ОСОБА_19 злочину передбаченого ст.152 ч.3 КК України. Проте суд в резолютивній частині оскаржуваного вироку не прийняв рішення про виправдання або засудження ОСОБА_9 за цим епізодом злочину.

В апеляції захисника та доповненнях до неї, ставиться питання про скасування оскаржуваного вироку та направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Доводами апеляції є однобічність і неповнота судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування кримінального закону, порушення вимог кримінально-процесуального законодавства.

В обґрунтуванні доводів захисник вказує, що суд першої інстанції не дав оцінки законності та допустимості кожного доказу за всіма епізодами та не проаналізував їх у сукупності. Зокрема, суд безпідставно взяв до уваги відеозаписи отримані в результаті оперативної діяльності, не перевіривши законність їх отримання та відповідність дійсності. Не дав суд й оцінки показанням засудженого та потерпілих, що ці відеозаписи є результатом монтажу, тобто не відповідають дійсності. Поза увагою суду залишились й висновки судово-медичної експертизи, згідно якої потерпіла ОСОБА_11 є незайманою. Не перевірив суд першої інстанції і фактичну можливість ОСОБА_24 вчинити інкриміновані злочини, з огляду на наявність інвалідності, хронічних тяжких захворювань та загальний поганий стан його здоров`я, для чого мав провести відповідну експертизу.

Крім того, в порушення вимог кримінально-процесуального законодавства, суд не навів мотивів, з яких відкинув показання потерпілих та свідків, які виправдовують ОСОБА_9 . Окрім іншого, суд в оскаржуваному вироку не мотивував свої висновки стосовно перебування потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в безпорадному стані, оскільки вони, з огляду на висновки судових експертиз, в силу свого віку та інтелектуального розвитку, могли усвідомлювати дії статевого характеру та у разі необхідності могли відмовитися від статевих стосунків та чинити опір.

Також суд першої інстанції не зазначив кваліфікацію кожного епізоду злочинів, та не обґрунтував обвинувачення конкретними доказами по кожному епізоду злочинів, у вчиненні яких визнав ОСОБА_24 винним.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав свою апеляцію та наполягав на її задоволенні. Апеляції захисника та потерпілої просив задовольнити частково.

Потерпіла ОСОБА_19 та її представник ОСОБА_7 підтримали апеляцію потерпілої та наполягали на її задоволенні. Апеляції захисника та прокурора просили задовольнити частково. Вважали, що підстав для повернення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відсутні. Потерпіла заявила клопотання про зміну засудженому ОСОБА_9 запобіжного заходу на тримання під вартою.

Представник потерпілих ОСОБА_8 просив задовольнити апеляцію захисника, проти задоволення інших апеляцій заперечував.

Засуджений та його захисник просили задовольнити апеляцію захисника. Проти задоволення апеляцій потерпілої та прокурора заперечували.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, промови в судових дебатах учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінальної справи, перевіривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляції підлягають частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок підлягає скасуванню в повному обсязі.

Згідно вимог ч.ч.1,7 ст. 334 КПК України, мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину. В цій частині вироку наводяться обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, та докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо кожного підсудного, з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази.

Мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене підсудному і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудного з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Не допускається включення у вирок формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого.

Як роз`яснюється у п.15 та п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року, в цій частині вироку потрібно викласти весь обсяг обвинувачення, визнаного доведеним, а також обставини, які визначають ступінь винності кожного з підсудних, їх роль у вчиненні злочину, а після цього - докази, покладені судом в обґрунтування своїх висновків. Формулювання недоведеної частини пред`явленого підсудному обвинувачення з наведенням підстав, з яких воно визнається недоведеним, повинно бути викладено після доказів, якими обґрунтовано доведену частину обвинувачення.

Судам необхідно точно виконувати вимоги ст.334 КПК України про обґрунтування обвинувачення конкретними доказами не лише кожному підсудному, а й по кожному епізоду обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, не обмежуючись лише зазначенням прізвища свідка, потерпілого або назви проведеної експертизи тощо.

З показань підсудного, потерпілого, свідка у вироку слід наводити лише ті, в яких йде мова про фактичні дані, що стосуються доказуваної обставини.

Також, у п.17 зазначеної Постанови Пленуму, звертається увага судів на те, що згідно з вимогами ст.323 КПК України в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені у судовому засіданні. При постановленні вироку суд, в умовах, що виключають будь-яке втручання у вирішення конкретних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності для вирішення питань, зазначених у ст.324 КПК України. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Проте, суд першої інстанції порушив вимоги зазначених норм процесуального права та не врахував роз`яснення Пленуму ВСУ.

Так, викладаючи обвинувачення визнане судом доведеним, за двома епізодами злочинів, що мали місце 29 квітня 2012 року, чотирма 06 травня 2012 року, трьома 13 травня 2012 року, за одним 11 червня 2012 року, двома 22 липня 2012 року та двома 29 липня 2012 року, суд не вказав місце вчинення ОСОБА_9 злочинів, що вказує на не встановлення судом обставин, які підлягають доказуванню відповідно до ст.64 КПК України 1960 року.

По епізодам злочинів з потерпілою ОСОБА_11 , яки мали місце 06 травня 2012 року о 16 годині 17 хвилин та 22 липня 2012 року о 15 годині 15 хвилин, суд першої інстанції вказав спотворив кваліфікуючу ознаку «зґвалтування вчинене особою, яка раніше вчинила злочин передбачений ч.3 ст.153 КК України» та зазначив її як «обвинувачуючись в раніше скоєному злочині передбаченому ч.3 ст.153 КК України», що ставить під сумнів однозначність висновків суду про доведеність попередніх епізодів злочинів, які утворюють цю кваліфікуючу ознаку.

Не обґрунтував суд першої інстанції й кваліфікуючу ознаку «зґвалтування вчинене повторно» за епізодом з потерпілою ОСОБА_11 , яке мало місце 29 квітня 2012 року о 16 годині 44 хвилині.

Крім того, в мотивувальній частині вироку, суд першої інстанції, після викладення обвинувачення, визнаного судом доведеним, виклав показання засудженого, всіх потерпілих та всіх свідків не навівши аналізу фактичних даних, які містяться у цих показаннях. Серед них, показання потерпілих: ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , які стосуються епізодів злочинів, у вчиненні яких ОСОБА_24 виправдано. Показання свідків ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_31 , які не містять фактичних даних по епізодах злочинів, у вчиненні яких ОСОБА_24 визнано винним. Показання свідків ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 взагалі виправдовують ОСОБА_24 . Таким чином, оскаржуваний вирок не містить висновків суду, які з цих показань суд приймає, а які відкидає, а тому залишились не усунутими протиріччя в доказах досліджених судом.

Окрім іншого, суд першої інстанції не оцінив та не перевірив допустимість і достовірність відеозаписів отриманих в результаті оперативно-технічних заходів, які полягли в основу доказування.

Як роз`яснено у п. 18 наведеної Постанови Пленуму, мотивування у вироку висновків, щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.

Однак, суд першої інстанції у вироку не навів мотивування своїх висновків, про правильність кваліфікації дій ОСОБА_24 , а висновки, щодо правильності кваліфікації його дій за ст.152 ч.3 КК України, які мали місце 06 травня 2012 року з потерпілою ОСОБА_12 , взагалі відсутні.

При цьому, суд визнав правильною кваліфікацію дій за ст.153 ч.3 КК України з потерпілою ОСОБА_11 , які начебто мали місце 13 травня 2012 року, хоча викладене у вироку обвинувачення, визнане судом доведеним, такого епізоду не містить.

Чисельні істотні порушення вимог Закону містить і виправдувальна частина оскаржуваного вироку.

Так згідно вимог ч.4 ст.327 КПК України 1960 року, виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.

Конкретна підстава виправдання, з числа передбачених ст.327 КПК, має бути чітко сформульована та мотивована судом у вироку за кожним епізодом.

Проте, суд першої інстанції допустив суперечливість та неоднозначність тверджень щодо цих підстав.

Так в оскаржуваному вироку суд за одними й тими ж епізодами зазначає, що ОСОБА_24 підлягає виправданню відповідно до ст.6 п.2 КПК України, тобто за відсутністю в діянні складу злочину. Потім, за цими ж епізодами суд мотивує виправдання недоведеністю події злочину та недоведеністю перебування ОСОБА_24 в місці скоєння злочину, чим вказує на недоведеність його участі у вчиненні злочину.

Як роз`яснюється у п.25 вищенаведеної Постанови Пленуму, резолютивна частина виправдувального вироку повинна містити рішення суду про визнання підсудного невинним у вчиненні злочину, передбаченого статтею (пунктом, частиною статті) кримінального закону, за якою його було віддано до суду, із зазначенням передбаченої законом підстави виправдання.

Проте, суд першої інстанції і в резолютивній частині вироку не зазначив за яким злочином з якої саме підстави виправдано ОСОБА_24 .

Крім того, викладаючи свої висновки щодо виправдання ОСОБА_24 за епізодами з потерпілими ОСОБА_29 та ОСОБА_53 суд першої інстанції не прийняв показання свідків ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_42 , ОСОБА_37 , ОСОБА_43 . Проте, самі показання у цій частині вироку не навів та не проаналізував їх у сукупності з іншими доказами.

Також, суд у вироку виправдав ОСОБА_24 за ст.152 ч.4 КК України за епізодом з потерпілою ОСОБА_29 та за ст.152 ч.3 КК України за епізодом з потерпілою ОСОБА_56 . Цим же вироком суд засудив ОСОБА_24 за цими статтями за епізодами з іншими потерпілими.

Також, щодо виправдання за ст.156 ч.2 КК України, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки відсутністю в діях ОСОБА_24 складу цього злочину, тільки з тих підстав, що він не доводився потерпілим ОСОБА_29 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 та ОСОБА_59 батьком, вітчимом, опікуном чи піклувальником. Разом з тим, як вбачається з обвинувального висновку (т.7 а.с.85-88), органами досудового слідства дії ОСОБА_24 кваліфікувалися як вчинення розпусних дій щодо малолітньої особи, що само по собі утворює склад злочину передбаченого ст.156 ч.2 КК України. Висновки суду, щодо доведеності обставин за цими епізодами, як їх встановив орган досудового слідства, у вироку відсутні.

Крім того, в мотивувальній частині вироку, суд першої інстанції дійшов висновків про необхідність виключення з обвинувачення кваліфікації дій ОСОБА_9 за ст.155 ч.1 КК України, однак це рішення не знайшло свого відображення в резолютивній частині вироку.

Наведені порушення кримінально-процесуального законодавства є істотними та такими, що позбавляють суд апеляційної інстанції можливості ухвалити свій вирок, а тому справа підлягає поверненню на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Що стосується покарання призначеного ОСОБА_9 за обвинуваченням визнаним судом доведеним, колегія апеляційного суду вважає його надм`яким, що має бути враховано при новому розгляді справи судом першої інстанції.

При новому розгляді суд має повно та всебічно розглянути кримінальну справу з суворим дотриманням вимог кримінально-процесуального законодавства, безпосередньо дослідити докази по справі, перевірити та оцінити їх з точки зору стосовності, допустимості, достовірності і достатності, перевірити доводи сторони обвинувачення та захисту. Крім того, суд першої інстанції має встановити всі обставини, що підлягають доказуванню у кримінальній справі, відповідно до ст.64 КПК України 1960 року. За результатами розгляду справи, суд має винести законне та мотивоване судове рішення.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що оскаржуваний вирок складено російською мовою, що суперечить вимогам кримінально-процесуального закону, за яким розглянуто справу.

Відповідно до ст. 19 КПК України 1960 року (із змінами внесеними ЗУ від 03.07.2012р.), мова, якою здійснюється провадження в кримінальних справах, визначається Законом України "Про засади державної мовної політики".

Відповідно до ч.5 ст.14 Закону України "Про засади державної мовної політики" від 3 липня 2012 року № 5029-VI, слідчі і судові документи складаються державною мовою.

Згідно ст. 10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова.

Вирішуючи клопотання потерпілої ОСОБА_19 про зміну засудженому ОСОБА_9 запобіжного заходу на тримання під вартою, колегія суддів приходить до висновку про відсутність для того законних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_9 обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Від явки до апеляційного суду ОСОБА_9 не ухилявся і з`явився у судове засідання. На підтвердження доводів потерпілої, що ОСОБА_24 продовжує злочинну діяльність, перешкоджає встановленню істини у справі, залякує потерпілих, свідків та перешкоджає їх явці у судові засідання, суду апеляційної інстанції будь-яких доказів не надано.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає достатніх підстав вважати, що запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд є недостатнім і ОСОБА_24 буде намагатися ухилитися від суду, перешкоджати встановленню істини у справі, або продовжувати злочинну діяльність.

Керуючись ст.ст.365, 366 КПК України 1960 року, апеляційний суд -

У Х В А Л И В :

Апеляції прокурора, захисника та потерпілої задовольнити частково.

Вирок Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2014 року відносно ОСОБА_9 скасувати та повернути справу до суду першої інстанції на новий судовий розгляд зі стадії судового слідства в іншому складі суду.

Запобіжний захід ОСОБА_9 у вигляді підписки про невиїзд залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: