Справа № 1/2506/212/11
П О С Т А Н О В А

про повернення справи прокурору

04 травня 2011 р. м. Чернігів

Суддя Деснянського районного суду м. Чернігова Розинко В.М.

при секретарі - Осовицькій А.В.

з участю прокурора - Дробнохода І.М.

потерпілого - ОСОБА_1

захисника - ОСОБА_2

здійснивши попередній розгляд справи за обвинуваченням ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, -

в с т а н о в и в :

При попередньому розгляді справи зясовано, що прокурором при перевірці справи з обвинувальним висновком були суттєво порушені вимоги ст.ст. 228-232 КПК України, без усунення яких справа не може бути призначена до судового розгляду.

Так, у списку осіб, що підлягають виклику в судове засідання зазначена ОСОБА_4, процесуальне положення якої зазначене як "представник потерпілого" (а.с. 41). В матеріалах кримінальної справи дана особа визнана як представник потерпілого, згідно постанови слідчого від 24.01.2011 р. (а.с.45), але при цьому її правовий статус, як учасника кримінального процесу чомусь слідчим визначений на підставі п.10 ст. 32 КПК України, тобто норми закону, яка визначає у дійсності таких учасників процесу, як законні представники, тобто батьки, опікуни, піклувальники даної особи або представники тих установ і організацій, під опікою чи опікуванням яких вона перебуває. Разом з тим матеріали кримінальної справи не містять жодних даних, яки б вказували саме на те, що ОСОБА_4, є кимось із вищеназваних осіб по відношенню до потерпілого.

Відповідно до вимог ст. ст. 49, 52 КПК України потерпілий ОСОБА_1 мав законне право скористуватись можливістю участі по справі його представника.

Слідчий, приймаючи 24.01.2011 р. процесуальне рішення про допуск у справі представника потерпілого, послався лише на наявність у ОСОБА_4 довіреності від ОСОБА_1, яка не містить положень відповідних статей КПК України, а взагалі перелічує ряд повноважень одночасно у цивільному, кримінальному та адміністративному судочинстві, та навпаки, проігнорував такі, що містять ст. ст. 49, 52 КПК України, де зокрема у ч. 3 ст 52 КПК України прямо зазначено, що зазначені …представники користуються процесуальними правами осіб, інтереси яких вони представляють, що відповідно потребувало розяснення їй таких прав та письмової фіксації такого розяснення.

Таким чином, у порушення беззаперечних вимог закону, у кримінальній справі відсутній будь-який процесуальний документ про те, що ОСОБА_4 слідчим були розяснені права представника потерпілого, аби вона могла у повному обсязі такими скористуватись на користь потерпілого для захисту його інтересів, як учасника процесу.

Все вищеперераховане також свідчить про те, що з названих процесуальних документів неможливо встановити статус такої особи, як учасника процесу.

Більш того, незважаючи на це, не маючи законної легалізації статусу, як учасника кримінального процесу, тим не менше, ОСОБА_4 є присутньою при ряді процесуальних дій очній ставці (а.с.46-47), відтворенні обстановки і обставин подій (а.с.53-56), оголошенні про закінчення досудового слідства та ознайомленні з матеріалами справи (а.с.132), про що фіксується у названих процесуальних документах.

Крім того, не маючи законно визначеного процесуального статусу, ОСОБА_4 посвідчує (при чому лише одним своїм підписом) ряд доказів по справі копій документів (а.с.58-61), котрі слідчим, незважаючи на те, що таке посвідчення не відповідає вимогам закону, приєднуються до кримінальної справи.

У подальшому, коли ОСОБА_1, був слідчим 07.02.2011 р. відповідно до положень ст. 50 КПК України визнаний цивільним позивачем (а.с.62), ОСОБА_4, як те передбачає ч. 1 ст. 52 КПК України, представником цивільного позивача визнана не була, оскільки передбачена кримінально-процесуальним законодавством постанова слідчого в справі відсутня.

Але, незважаючи на відсутність такого процесуального рішення та постанови, про винесення такого рішення, тобто за відсутності будь-яких законних підстав про визнання ОСОБА_4 представником цивільного позивача, слідчий 07.02.2011 р. розяснює ОСОБА_4 права такого представника (а.с.62).

Враховуючи викладене, суд позбавлений можливості призначити справу до судового розгляду, оскільки має місце порушення прав потерпілого та цивільного позивача, в тому числі і на законне представництво його інтересів, причому саме у стадії досудового слідства, усунення яких, на цій стадії процесу, не є компетенцією суду.

Прокурор, разом з тим вважав за можливе призначити справу до розгляду, з ним погодився лише потерпілий, захисник та підсудний ставили питання про повернення справи на додаткове розслідування, вважаючи, що докази по справі, отримані за участю ОСОБА_4 є такими, що не відповідають інституту їх допустимості.

Суд, приймаючи до уваги вищезазначені підстави, вважає, що встановлені порушення не є такими аби призвели до повернення кримінальної справи на додаткове розслідування, але є безумовно тими, які потребують повернення справи прокурору, виходячи з того, що виконання вимог ст. ст. 228-232 КПК України в частині встановлення таких порушень та їх усунення, за законом покладено саме на прокурора.

Керуючись ст. ст. 237, 240, 244 п. 3, 249-1 КПК України, -

п о с т а н о в и в:

Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України повернути прокурору м. Чернігова.

Запобіжним заходом щодо ОСОБА_3 залишити підписку про невиїзд.

На постанову може бути подана апеляційна скарга прокурором.

Суддя В.М. Розинко