Провадження № 11-кп/792/313/15
Справа № 675/74/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: на ухвалу Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06.08.2015 Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Хмельницького області в складі :
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Ізяславського районного від 13 лютого 2015 року,

у с т а н о в и л а :
Вироком судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області від 18 липня 2002 року ОСОБА_8 засуджений за п.7 ч.2 ст.115, ч.4 ст.185, ч.1 ст.263, ч.2 ст.146, ч.2 ст.125, ст.70 КК України до довічного позбавлення волі.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 15 жовтня 2002 року вирок щодо ОСОБА_8 в частині засудження за ч.2 ст.125 КК України скасовано і справу в цій частині закрито; визнано його засудженим за п.7 ч.2 ст.115, ч.4 ст.185, ч.1 ст.263, ч.2 ст.146, ст.70 КК України до довічного позбавлення волі.

У січні 2015 року ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням про приведення вироку щодо нього у відповідність з нормами діючого законодавства та заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді 15 років позбавлення волі. Уважав призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі незаконним та таким, що порушує ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки не має умовно-дострокового звільнення та будь-якої обмеженості у часі. На його думку, максимальне покарання в Україні не може перевищувати 15 років позбавлення волі.

Ухвалою Ізяславського районного суду від 13 лютого 2015 року ОСОБА_8 відмовлено у задоволенні його клопотання. При цьому місцевий суд керувався тим, що призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі ґрунтується на вимогах закону, відповідає міжнародному законодавству, а тому відсутні законні підстави для задоволення його вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просив ухвалу суду скасувати. Уважав, що суд незаконно і необґрунтовано, без належної оцінки наявних у справі доказів та даних постановив рішення про відмову в заміні йому покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі. Зазначав, що таке рішення суду суперечить практиці Європейського суду з прав людини, рішення якого є обов`язковими для виконання на території України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів, пояснення його захисника ОСОБА_7 , думку прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги і просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без зміни, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Установлено, що вироком судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області від 18 липня 2002 року ОСОБА_8 засуджений за п.7 ч.2 ст.115, ч.4 ст.185, ч.1 ст.263, ч.2 ст.146, ч.2 ст.125, ст.70 КК України до довічного позбавлення волі.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 15 жовтня 2002 року вирок щодо ОСОБА_8 в частині засудження за ч.2 ст.125 КК України скасовано і справу в цій частині закрито; визнано його засудженим за п.7 ч.2 ст.115, ч.4 ст.185, ч.1 ст.263, ч.2 ст.146, ст.70 КК України до довічного позбавлення волі.

На обґрунтування свого клопотання про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі ОСОБА_8 указував, що рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99 такий вид кримінального покарання як смертна кара визнано неконституційним, що має зворотну дію в часі. До введення нового виду покарання довічного позбавлення волі, максимальне покарання, яке могло бути призначене засудженим за вчинення аналогічних злочинів було 15 років позбавлення волі. Оскільки відповідно до Конституції України усі громадяни є рівними перед законом, то уважав, що таке ж максимальне покарання повинно було бути призначене і йому.

Однак, з таким висновком засудженого ОСОБА_8 колегія суддів погодитися не може, оскільки він не ґрунтується на вимогах закону.

Так, із вироку апеляційного суду видно, що злочини ОСОБА_8 були вчинені 28 вересня 2001 року, в лютому 2002 року, тобто вже на момент дії Кримінального Кодексу України 2001 року, яким за вчинення злочину, передбаченого п.7 ч.2 ст.115 КК України визначено покарання у виді позбавлення волі строком від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті.

Як зазначав Конституційний Суд України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року) Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі „Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року).

Твердження ОСОБА_8 в апеляційній скарзі про те, що рішення Конституційного суду України від 29 грудня 1999 року пом`якшує його відповідальність, не заслуговує на увагу з огляду на наступне.

Так, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом України „Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України від 22 лютого 2000 року № 1483 (далі Закон № 1483), яким введений новий вид покарання довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це, на переконання колегії суддів, підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин, колегія суддів уважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дає підстав для призначення ОСОБА_8 покарання у виді 15 років позбавлення волі, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення та не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, в частині ч.4 ст.5 КК України 2001 року, який діяв на момент вчинення ОСОБА_8 злочинів, за які його засуджено, йдеться про можливість заміни покарання тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Тобто, виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

За таких обставин колегія суддів уважає, що рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, у чому намагається переконати суд ОСОБА_8 .

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на чому наполягає ОСОБА_8 (рішення у справах „Алакрам Хумматов проти Азербайджану від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, „Ткачов проти України від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Відмовляючи в задоволенні клопотання ОСОБА_8 , місцевий суд також правильно зазначив, що діючим кримінальним законом, зокрема ст.82 КК України передбачено лише можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання як довічне позбавлення волі не передбачена.

З огляду на положення ст.63 Конституції України при призначенні покарання у виді позбавлення волі визначається певний строк покарання від одного до п`ятнадцяти років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною цього Кодексу, а покарання ж у виді довічного позбавлення волі, яке було призначене ОСОБА_8 відповідно до статті 64 КК України, не має строкового виміру, а тому не може бути замінено на більш м`яке. Тобто, чинним законодавством передбачена можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання як довічне позбавлення волі не передбачена.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 про те, що довічне позбавлення волі як таке, що не має строкового виміру, позбавляє його можливості отримати пільги та в подальшому бути звільненим від відбування покарання. Так, стаття 151 Кримінально-виконавчого Кодексу України містить норми, які надають засудженим до довічного позбавлення волі право на пільги за умов відбуття певного строку покарання та дотримання відповідної моделі поведінки, а також право на помилування за умови відбуття певного строку покарання, про що було вказано ОСОБА_8 і в ухвалі місцевого суду.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки суду першої інстанції та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Посилання ОСОБА_8 на неправильне застосування судом норм матеріального права є надуманими та повністю спростовуються матеріалами провадження.

Порушуючи питання про скасування ухвали місцевого суду, засуджений ОСОБА_8 не навів конкретних фактів порушення судом його прав та законних інтересів, а виключно обмежився перерахунком та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому підлягають відхиленню.

Місцевим судом були встановлені дійсні обставини провадження, дана належна оцінка особі ОСОБА_8 , правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права та зроблено обґрунтований висновок про відсутність законних підстав для заміни йому покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :
Ухвалу Ізяславського районного від 13 лютого 2015 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

.
Судді /підписи/

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду ОСОБА_2