АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1272/15 Справа № 183/6970/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2015 року м. Дніпропетровськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченої - ОСОБА_7

потерпілої - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0006430 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2015 року, стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у м.Новомосковськ Дніпропетровської області, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2015 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України і призначено їй покарання штраф на користь держави 850 грн.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 просила вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким її виправдати.

Вимоги своєї апеляційної скарги обґрунтовує неповнотою та однобічністю судового розгляду та дослідження обставин кримінального правопорушення, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначила, що вона не мала наміру наносити тілесні ушкодження ОСОБА_8 , що вона була у стані необхідної оборони і тому в її діях відсутній склад злочину, передбачений ч.1 ст.125 КК України.

ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України за наступних обставин.

07 жовтня 2013 року близько 23.00 години ОСОБА_7 знаходилася за місцем проживання по АДРЕСА_1 , де намагалася покласти спати свою онуку.

У вказаний час ОСОБА_7 почула стукіт у вікно будинку та вирішила відкрити вхідні двері, щоб подивитися, хто міг прийти в такий пізній час. Відкривши вхідні двері, ОСОБА_7 побачила на порозі сватів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , після чого між ОСОБА_7 та подружжям ОСОБА_10 виникла словесна сварка, в ході якої ОСОБА_7 нігтями пальців правої руки вчепилася в праву половину обличчя ОСОБА_8 , після чого з метою доведення до кінця свого умислу, направленого на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 , схопила її за передпліччя та нанесла декілька ударів руками в область грудної клітини останньої. Своїми умисними діями обвинувачена ОСОБА_7 спричинила потерпілій ОСОБА_8 тілесні ушкодження, які у своїй сукупності та кожне окремо відносяться до легкого ступеню тяжкості.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи обвинуваченої, яка вимоги своєї апеляційної скарги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, думку прокурора ОСОБА_6 , яка вважала, що підстави для задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченої відсутні і просила вирок суду першої інстанції залишити без змін, думку потерпілої ОСОБА_8 , яка просила вирок суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважала, що підстави для його зміни чи скасування відсутні, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги обвинуваченої не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Нормами ч. 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі стверджує, що не мала наміру наносити тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_8 , що вона перебувала в стані необхідної оборони, а тому в її діях відсутній склад злочину, передбачений ч.1 ст.125 КК України.

В суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 вину у скоєному не визнала.

Однак, невизнання вини обвинуваченою ОСОБА_7 повністю спростовується дослідженими судом першої інстанції доказами.

Зокрема, у судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції потерпіла ОСОБА_8 показала, що 07 жовтня 2013 року, коли вони приїхали до будинку ОСОБА_7 , яка відчинивши двері, на руках з дитиною почала кричати і одпихати її лівою рукою від себе, почала хапати цією ж рукою за обличчя та наносити удари по голові і обличчю, а вона в свою чергу відпихала ОСОБА_7 від себе, вдарила ногами їй по ногам та зачинила двері.

Показаннями свідка ОСОБА_9 про те, що 07 жовтня 2013 року, коли вони приїхали до будинку ОСОБА_7 , остання відчинила двері і тримаючи дитину на руках нанесла ОСОБА_8 один удар ногою в живіт та один удар лівою рукою по обличчю і зачинила двері. Вони відійшли подалі від дверей будинку, як раптом з інших дверей вискочила ОСОБА_7 та між нею та ОСОБА_8 почалася бійка, під час якої вони один одному наносили удари руками по обличчю.

Із висновку експерта від 17 жовтня 2014 року № 927/Е вбачається, що у потерпілої ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження, які у своїй сукупності та кожне окремо, відносяться до легкого ступеню тяжкості та виникли від дії тупих твердих предметів, з обмеженою контактуючою поверхнею та за давністю утворення можуть відповідати даті події. Враховуючи характер та локалізацію виявлених тілесних ушкоджень, можливо вважати, що потерпілій було заподіяно не менше п`яти травматичних дій, що знайдені у потерпілої тілесні ушкодження могли утворитися при механізмі, вказаному останньою під час проведення слідчого експерименту від 16.10.2014 року.

На підставі викладеного, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, дослідивши вказані вище докази та надавши їм оцінку у їх сукупності, обгрунтовано дійшов висновку про те, що вина обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, є доведеною.

Вважаючи вирок суду першої інстанції стосовно себе незаконним та необгрунтованим, обвинувачена ОСОБА_7 вимоги своєї апеляційної скарги обґрунтовує нормами ст.36 КК України, яка передбачає звільнення особи від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення у стані необхідної оборони.

Як вбачається із досліджених судом першої інстанції доказів, 07 жовтня 2013 року близько 23 год., тобто у нічний час, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 прибули до житлового будинку за місцем проживання потерпілої ОСОБА_7 . На стук подружжя ОСОБА_10 вхідні двері відкрила потерпіла ОСОБА_7 , яка тримала на руках малолітню дитину. Між потерпілою ОСОБА_7 та подуржжям ОСОБА_10 виникла словесна сварка, яка переросла в бійку вже на подвір`ї, куди ОСОБА_7 вийшла з других дверей будинку та без дитини на руках.

За викладених обставин, на думку колегії суддів, в діях ОСОБА_7 відсутня необхідна оборона, адже відповідно до вимог ст.36 КК України, п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Крім того, право на необхідну оборону виникає не при будь-якому суспільно небезпечному посяганні, а лише при такому, яке відповідно до ч.1 ст.36 КК України, викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відтворення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Матеріали провадження не містять даних, які свідчили би про те, що обстановка, яка виникла між обвинуваченою та потерпілою становила загрозу життю й здоров`ю ОСОБА_7 .

Окрім того, судом не встановлено, які саме охоронювані законом права та інтереси захищала за викладених вище обставин обвинувачена ОСОБА_7 шляхом спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 , а тому колегія суддів дійшла висновку про те, що дії обвинуваченої ОСОБА_7 судом першої інстанції правильно кваліфіковані за ч.1 ст. 125 КК України.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, суд врахував тяжкість вчиненого злочину, дані про особу, всі обставини по справі, в тому числі і ті, на які посилається в своїй апеляційній скарзі обвинувачена і правильно прийшов до висновку стосовно призначення їй покарання у виді штрафу.

За викладених обставин колегія суддів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшла висновку про те, що підстав для скасування чи зміни вироку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2015 року - залишити без задоволення, а вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2015 року стосовнообвинуваченої ОСОБА_7 без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.
Судді: