Провадження № 274/493/15-к
ВИРОК Провадження № 1-кп/0274/172/15
І м е н е м У к р а ї н и
15.04.2015 року м. Бердичів
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі:
головуючого - судді . . . . . . . . . . . . . ОСОБА_1
за участі секретаря . . . . . . . . . . . . . . ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 274/493/15-к про обвинувачення
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Леонівка Житомирського району Житомирської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, непрацюючого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
за ч. 3 ст. 407 КК України,
за участі прокурора . . . . . . . . . . . . . . ОСОБА_4 ,
обвинуваченого . . . . . . . . . . . . . . . . . ОСОБА_3 ,
21 березня 2014 року солдата запасу ОСОБА_3 було призвано ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу у Збройних Силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період та направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ).
21 березня 2014 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) № 61 солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу вказаної військової частини та того ж дня наказом № 3 командира призначено на посаду старшого механіка відділення технічної діагностики та регулювальних робіт ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти, тобто відповідно до статей 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» останній вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Відповідно до статей 19, 65, 68 Конституції України, статей 11, 16, 30, 35, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України ОСОБА_3 зобов`язаний свято і непорушно додержуватися вимог Конституції України, законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), знати та виконувати свої службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України.
Відповідно до вимог статей 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів, умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників до підлеглих без приниження їх особистої гідності, та зобов`язує додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів.
Однак рядовий ОСОБА_3 під час проходження військової служби в Збройних Силах України за призовом під час мобілізації на особливий період вирішив стати на злочинний шлях та, діючи умисно, самовільно залишив місце служби без поважних причин з метою ухилення від військової служби тривалістю понад один місяць.
Так, 29 березня 2014 року у невстановлений слідством час військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) солдат ОСОБА_3 , перебуваючи на території вказаної військової частини, дислокованої в АДРЕСА_3 , в порушення вимог статей 19, 65, 68 Конституції України, статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом та з метою ухилитися від військової служби строком понад один місяць, без дозволу командирів та поважних причин незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України і самовільно залишив територію військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), після чого проводив час на власний розсуд до 27 травня 2014 року, коли солдат ОСОБА_3 повернувся до місця служби та приступив до виконання обов`язків з несення військової служби.
Кримінальна відповідальність за злочин, у вчиненні якого ОСОБА_3 визнається винним, передбачена ч. 3 ст. 407 КК України.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, однак на початку судового розгляду показав, що 21 березня його призвали на військову службу. У військкоматі сказали, що це на 10 днів. Привезли в частину в Бердичів. На 10 день інші військовослужбовці почали говорити, що їх призивали лише на 10 днів, і щоб їх відпустили. Він особисто до командування з цим питанням не звертався. Капітан ОСОБА_5 сказав хлопцям їхати до своїх військкоматів, де скажуть про подальші дії. Хлопці залишали частину і він пішов зі всіма. Виводив їх через КПП старшина роти ОСОБА_6 , який з ними попрощався та сказав дзвонити, якщо що. Це було приблизно 29 березня. Він з товаришем поїхали до військкомату в Житомир. Там у віконці, що на першому поверсі в кінці коридору зліва, військовий комісар сказав, що можна їхати додому і їх в подальшому викличуть. Далі він був вдома, доки не викликали до прокуратури. В прокуратурі сказали, що якщо не з`явиться за 2 дні до військової частини, порушать справу. На другий день він з`явився до військової частини та в подальшому виконував свій службовий обов`язок. В подальшому в ході дослідження доказів обвинувачений змінював показання, а саме під час допиту свідка ОСОБА_6 підтвердив показання останнього про те, що той попереджав їх про неправомірність залишення частини і про майбутнє повернення у частину; під час допиту свідка ОСОБА_7 підтвердив показання останнього, що до них в частину дійсно приїжджали військові комісари з роз`ясненням ситуації, але він не ходив слухати ці роз`яснення і що свідок дійсно міг не казати йому їхати до військкомату; під час допиту свідка ОСОБА_8 підтвердив показання останнього, що дійсно до військкомату приходив вранці разом з товаришем ОСОБА_9 і при цьому перебував у нетверезому стані. Після дослідження всіх доказів в ході судового розгляду вину визнав повністю, вказав, що дійсно з 1992 до 1994 року проходив військову службу і тоді не залишав військову частину самовільно, так як знав, що це заборонено, оскільки приносив присягу, цього разу він порушив присягу, вчинив не подумавши, у чому кається, просить врахувати, що він повернувся до проходження військової служби і більше не допускав порушень, просить не позбавляти волі.
Незважаючи на первинне невизнання винуватості обвинуваченим, його винуватість повністю підтверджується сукупністю зібраних та досліджених у судовому засіданні доказів.
Так, будучи допитаним свідок ОСОБА_7 , командир ремонтної роти військової частини польова пошта НОМЕР_2 , показав, що ОСОБА_3 був призваний 21 березня і до 28 березня перебував у його роті на посаді механіка-водія ремонтного взводу. Щоб до нього за цей час звертався обвинувачений з запереченнями проти проходження військової служби, відпусток, звільнень, побутових питань, такого він не пам`ятає. Протягом цих днів кожен день надходили інформація, накази з вищих інстанцій і після наради він кожен день шикував свою роту для доведення до них щоденних задач. Таке доведення проводилось після доповіді про наявність особового складу, доповідей про відсутність ОСОБА_3 не було і тому він впевнений, що обвинувачений був на шикуванні. Доведення відбувалось в присутності психолога, роз`яснювалось, що вони призвані по мобілізації, роз`яснювались підстави для звільнення, відпусток тощо. Так було до 28 березня. В той же час від мобілізованих у розмовах він чув про строк 10 днів, зі спливом якого мобілізовані хотіли залишити військову частину, відмовляючись від подальшого продовження служби, вимагаючи повернення військових квитків, цивільного одягу. Почались скупчення на КПП: з однієї сторони військовослужбовці, з іншої жінки, діти. Для роз`яснення ситуації було запрошено обласного військового комісара, приїхали як з обласного комісаріату, так і з районних військових комісаріатів. Комісари роз`яснювали, що про ніяке звільнення мови не може бути, всі вони мобілізовані на особливий період і можуть бути звільнені лише по Указу про демобілізацію, попереджали про кримінальну відповідальність за самовільне залишення військової частини, роз`яснювали, що навіть при залишенні частини і прибутті до військкоматів їх просто можуть направити до інших військових частин. Особисто солдат ОСОБА_3 до нього не звертався і тим більше він не давав йому дозволу на залишення військової частини. 29 березня частина військовослужбовців самовільно залишила територію військової частини, про що він надав усну доповідь, подав рапорт. Протягом 10 днів вони здійснювали пошук за даними, які добровільно надавали військовослужбовці по прибуттю адресами, номерами телефонів, розсилали листи по місцям роботи, сільрадам тощо. По ОСОБА_3 такі заходи позитивного результату не принесли. На 10 день він подав довідку у ВСП. Може абсолютно точно стверджувати, що не казав, щоб ОСОБА_3 їхав до свого військкомату.
Свідок ОСОБА_6 , головний сержант ремонтної роти військової частини - польова пошта НОМЕР_2 , пояснив суду, що солдат ОСОБА_3 був мобілізований під час першої хвилі і перебував у його підпорядкуванні. Охарактеризувати обвинуваченого не може, так як той нічим не виділявся. ОСОБА_3 не звертався з проханнями про звільнення, не казав, що має залишити військову частину. 29 березня настала нештатна ситуація, якої до цього він не зустрічав протягом всієї своєї служби. Частина мобілізованих військовослужбовців почали бастувати, кажучи, що прибули лише на 10 днів, вимагали відпустити, повернути цивільний одяг. При цьому казали, що якщо не виконають їхніх вимог, то будуть самі залишати, перелазячи через огорожу. Чи був серед цих осіб обвинувачений, не пам`ятає, але мабуть був, так як залишив частину. Командир роти, психолог їм роз`яснювали, що цього робити не можна, що вони є військовослужбовцями і не можуть самовільно залишати частину. Також приїжджали військові комісари, пояснювали, але 29 березня все рівно частина військовослужбовців залишила територію частини. Він супроводжував їх до запасного виїзду, що не компрометувати інших. При виході він з ними не прощався, лише сказав, що вони вчиняють неправомірно і що все рівно повернуться. Через деякий час ОСОБА_3 повернувся і протягом короткого проміжку часу був переведений до штабу першого дивізіону.
Як показав свідок ОСОБА_8 він був призваний 18 березня 2014 року та приписаний для проходження військової служби до ЖОМВК начальником відділу забезпечення. Як і всі він здійснював чергування, у військкоматі діє пропускний режим, люди приходять до військкомату з різними питаннями. Приміщення чергового розташовується ліворуч від вхідних дверей, де є віконце до приміщення. Наприкінці березня 2014 року він був на чергуванні. Близько 08 години ранку до військкомату прийшов обвинувачений з товаришем. Обоє були у нетверезому стані, але товариш обвинуваченого просто сів на клумбі, а обвинувачений намагався потрапити до військового комісару, якого ще не було. Обвинувачений залишив військову частину і він сказав обвинуваченому повертатись до своєї частини, що у такому стані ніхто того до військкомату не пропустить. Обвинувачений вів себе неадекватно, його довелось заспокоювати. Ніхто обвинуваченому дозволу, щоб їхати додому, а не проходити військову службу, не давав, навпаки він говорив тому їхати до своєї військової частини.
Крім того, винуватість ОСОБА_3 також підтверджується:
даними витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 3 від 21.03.14, відповідно до якого рядового ОСОБА_3 вважати призначеним старшим механіком відділення технічної діагностики та регулювальних робіт ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти (т. 1, а.п. 14);
2) даними витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 61 від 21.03.14, згідно з яким рядового ОСОБА_3 з обіду 21.03.14 зараховано до списків особового складу частини на котлове забезпечення частини (т. 1, а.п. 15):
3) даними витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 68 від 01.04.14, в якому військовозобов`язаного рядового ОСОБА_3 постановлено вважати таким, що самовільно залишив частину (т. 1, а.п. 16);
4) даними витягу з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 № 38 від 27.05.14, відповідно до якого військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період рядового ОСОБА_3 вважати таким, що 27.05.14 повернувся до військової частини після самовільного залишення частини (т. 1, а.п. 17);
5) даними копії протоколу огляду документів від 22.05.14 з додатком, а саме „Книги тимчасово відсутнього та тимчасового прибулого особового складу військової частини - польова пошта НОМЕР_2 з записом про самовільне залишення частини ОСОБА_3 з датою вибуття та номером наказу по частині - 02.04.14 № 68 (т. 1, а.п. 22-29);
6) даними копії протоколу огляду документів від 14.01.15 з додатком, а саме „Книги тимчасово відсутнього та тимчасового прибулого особового складу військової частини - польова пошта НОМЕР_2 з записом про самовільне залишення частини ОСОБА_3 та вже з датою про прибуття та номером наказу - 27.05.14 № 38 (т. 1, а.п. 55-65).
Первинні показання обвинуваченого про те, що він залишив військову частину і не повернувся до неї більш як за місяць з дозволу командира і працівників військкомату, суд розцінює як захисну позицію з метою пом`якшити відповідальність і надати хоча б якусь причину самовільного залишення частини. В подальшому після допиту в ході судового розгляду свідків, які спростували показання обвинуваченого в цій частині ОСОБА_3 підтвердив показання свідків і визнав, що розумів, що не мав права самовільно залишати військову частину, порушуючи такими діями присягу та ухиляючись від служби, а скоїв це, не подумавши про наслідки, в подальшому повернувся для проходження військової служби.
На підставі викладеного, оцінивши наведені докази в їхній сукупності, суд вважає винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 , в межах висунутого обвинувачення, доведеною повністю та кваліфікує його дії за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем.
Обставинами, які б пом`якшували чи обтяжували покарання обвинуваченому, суд не встановив.
При призначенні покарання ОСОБА_3 суд керується загальними засадами призначення покарання - ст. 65 КК України, і враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.
Відповідно до статті 12 частин 1, 3 КК України злочин, передбачений ч. 3 ст. 407 КК України, є злочином середньої тяжкості.
Обвинувачений до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, проживає з дружиною, зі слів має на утриманні малолітнього сина ІНФОРМАЦІЯ_3 , офіційно не працює.
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги ступінь суспільної небезпеки та санкцію кримінального закону, суд призначає покарання у виді позбавлення волі. Разом з тим, враховуючи, що обвинувачений після скоєння злочинних дій повернувся для проходження військової служби і виконав свій обов`язок до демобілізації, приймаючи до уваги особу обвинуваченого, який не є суспільно небезпечним, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні малолітню дитину, вину визнав повністю, суд не вважає, що призначення покарання з реальним його відбуванням сприятиме досягненню мети покарання і тому відповідно до ст. 75 КК України вважає за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. На думку суду саме призначене покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Доводи обвинувачення про те, що має бути призначено покарання у виді позбавлення волі з реальним відбуванням тому, що ОСОБА_3 до моменту дослідження всіх доказів вини не визнавав, не можуть бути покладені в основу вироку суду, так як невизнання вини не є обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого.
Цивільний позов у провадженні не пред`явлено, дані про процесуальні витрати матеріали провадження не містять.
Запобіжний захід до обвинуваченого не обирався, клопотань про обрання такого заходу не надійшло, підстав для обрання запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає.
Керуючись статтями 373, 374 КПК України, суд
ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням протягом 2 (двох) років іспитового строку, якщо він протягом визначеного судом строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі пунктів 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
Окремо визнаний документ у кримінальному провадженні після набрання вироком законної сили: „Книгу тимчасово відсутнього та тимчасового прибулого особового складу військової частини - польова пошта НОМЕР_2 , що знаходиться на зберіганні у військовій частині - польовій пошті НОМЕР_2 - повернути законному володільцю військовій частині - польовій пошті В НОМЕР_3 .
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо обвинуваченого ОСОБА_3 - не обирати.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд.

Копія вироку негайно після проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Учаснику, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий - суддя ОСОБА_1