АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №11а-161
суді 1-ї інстанції Михаиленко
Ухвала

Іменем України

Колегія суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого
судді: Олексієнка Ю.Г.

Суддів: Нікушина
В.П., Пікановського Б.В.

за участю
прокурора: Ужвак И.О.

та захисника ОСОБА_1

.
Розглянула у відкритому судовому засіданні "29" березня 2007 року в
м. Вінниці справу за апеляційними скаргами захисника в інтересах ОСОБА_2,
потерпілого ОСОБА_3та прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом
першої інстанції на вирок Ленінського районного суду м. Вінниці від 27
листопада 2006 року , яким

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, українця , громадянина
України , раніше судимого 10 грудня 2004 року цим же районним судом м. Вінниці
за ч.2 ст.296 КК України на три роки позбавлення волі зі звільненням його від
призначеного покарання на підставі ст.75 КПК, засуджено за ч.3 ст. 135 КК
України на 5 років позбавлення волі;

За ч.2 ст.286 КК України на 6 років позбавлення волі з позбавленням права
керувати транспортними засобами 3 роки. І на підставі ст.70 КК України шляхом
поглинення менш суворого покарання більш суворим йому остаточно призначено 6
років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на
3 роки.

За цим же вироком з ОСОБА_2 підлягає стягненню 16312 грн.95 коп.
матеріальної шкоди, 15000 грн. моральної шкоди та 1500 грн. судових витрат на
користь ОСОБА_3.

Крім цього з нього ж підлягає стягненню 502 грн. 16 коп. На користь НДЄКЦ
при УМВС України у Вінницькій області за проведення експертних досліджень.

Долю речових
доказів вирішено відповідно до вимог КПК України.

ОСОБА_2. визнано винним і засуджено за те , що він 26 серпня 2004 року
приблизно о 22-й годині, керуючи автомобілем "Опель-Омега" державний
номер НОМЕР_1, рухався по вул. Пирогова у м. Вінниці. Поблизу будинку №24

він, в
порушення вимог п.18.1 Правил дорожнього руху, здійснив наїзд на пішохода
ОСОБА_3., який переходив проїзну частину дороги через пішохідний перехід. Після
цього ОСОБА_2., залишивши на місці вчинення ДТП ОСОБА_3. з переломами обох кісток правої гомілки, не
надавши йому допомоги, зник.

В апеляції захисника в інтересах ОСОБА_2. ставиться питання про скасування
вироку і повернення справи на додаткове розслідування. Вирок, винесений
відносно ОСОБА_2. він вважає незаконним, посилаючись на такі обставини. Вирок
винесено поспішно без повного, всебічного та об'єктивного розслідування
кримінальної справи. Обгунтовуючи свої вимоги він звертає увагу на наявність у
матеріалах кримінальної справи двох висновків судово-медичної експертизи, які є
суперечливими. Так у висновку від 21 листопада 2006 року №3178 вказано, що
ОСОБА_2. заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, а у висновку від 14 грудня 2004
року №3551 ці ж тілесні ушкодження віднесені до категорії середньої тяжкості
тілесних ушкоджень.

За таких обставин суд мав би провести ще одну експертизу з метою усунення
протиріч між наявними у справі експертизами.

В апеляції оспорюється посилання у вироку про те, що ОСОБА_2 не визнав себе
винним у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. При цьому він
стверджує, що його підзахисний в останньому слові визнав себе винним і просив
застосувати відносно нього Закон України "Про амністію" від 31 травня
2005 року.

Наявність в діях ОСОБА_2. складу злочину, передбаченого ч.Зст.135

, КК України захистом взагалі
виключається з посиланням на те, що Селявський

А.К після вчинення ДТП
бачив як до потерпілого ОСОБА_3. підбігли люди

і почали надавати
йому допомогу. Він
усвідомлював, що потерпілий
не

знаходився в небезпечному стані.

Занадто суворим вважає захист призначене ОСОБА_2 покарання. При цьому не
враховано те, що він являється інвалідом 3-ї групи та потребує стаціонарного лікування.

Захист також на погоджується з розмірами стягнутої на користь потерпілого
матеріальної та моральної шкоди, вважаючи їх не обгрунтованими.

Потерпілий,
апелюючи вирок, просить його скасувати і справу направити на новий судовий
розгляд з таких підстав. Вирок в частині призначеного ОСОБА_2 покарання вважає
занадто м'яким. Дані, що характеризують його особу не дають підстав для
застосування відносно нього пом'якшуючих обставин. ОСОБА_2. на протязі року 35
разів притягувався до адміністративної
відповідальності за правопорушення, пов'язані з управлінням транспортними
засобами, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, та намагався
уникнути від кримінальної відповідальності.

Крім цього потерпілий в апеляції посилається також на те, що суд першої
інстанції безпідставно зменшив розмір заявленого ним позову щодо матеріальної
та моральної шкоди.

Прокурор, апелюючи
вирок відносно ОСОБА_2., вніс зміни до апеляції, з урахуванням, яких він
просить вказаний вирок змінити в частині кваліфікації дій ОСОБА_2. за ч.3 ст135
КК України. Обґрунтовуючи свої вимоги він стверджує, що дії ОСОБА_2. слід
перекваліфікувати з ч.3 ст. 135 КК України на ч. 1 цієї ж статі тому, що
наслідки, які настали для потерпілого не знаходяться в причинному зв'язку з
вчиненням цього злочину. Вирок в частині призначеного покарання вважає
законним.

Судова колегія заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав апеляцію зі
змінами, ОСОБА_2 та його захисника, перевіривши обгрунтованість поданих
апеляцій по даній справі, законність апельованого вироку, дійшла до висновку
про залишення апеляцій потерпілого, захисника в інтересах засудженого

без
задоволення. Щодо апеляції прокурора зі змінами то вона підлягає

задоволенню. В зв'язку з цим вирок відносно ОСОБА_2.
підлягає частковій

зміні.

ОСОБА_2. в ході апеляційного розгляду фактично змінив вимоги, наведені в
апеляції його захисника і просив вирок відносно нього змінити в частині
призначеного покарання. А саме наполягав на призначені йому покарання не
пов'язаного з позбавленням волі. При цьому він не спростовував своєї вини в
інкримінованих йому злочинах.

На зміні вироку в частині призначеного покарання наполягав і захисник
ОСОБА_2.

Перевіряючи аргументи наведені в апеляції захисника, а
також самого засудженого наведені в ході апеляційного розгляду, судова колегія
дійшла висновку про безпідставність цих вимог.

В ході
досудового слідства ОСОБА_2.(а.с.208 т.1) пояснював, що наїзд

на потерпілого
ОСОБА_3. тоді коли він перебігав дорогу поза межами

пішохідного переходу. При цьому він стверджував, що не
зупинився на місці

вчинення ДТП
для надання допомоги потерпілому тому, що перелякався.

В суді першої інстанції ОСОБА_2.(а.с.75 т.1) свою вину в
інкримінованих злочинах заперечив, вважаючи винним в тому, що сталось самого
потерпілого. При цьому він стверджував, що ОСОБА_3. сам кинувся під колеса його
автомобіля.

За свідченнями самого потерпілого ОСОБА_3. 26 серпня 2004 року, приблизно
о22-й годині він переходив вул. Пирогова через пішохідний перехід і коли майже
завершував перехід його було збито легковим автомобілем, що рухався без
ввімкнутого світла.

Приймаючи до уваги показання потерпілого та спростовуючи пояснення ОСОБА_2.
суд першої інстанції виходив із наявної сукупності доказів по справі.

Так свідок ОСОБА_4.
в суді першої інстанції показав, що в серпні 2004 року, приблизно о 22-й
годині він йшов в напрямку до центрального універмагу М.Вінниці і став
очевидцем ДТП, яке
сталось за таких обставин. Пішохід переходив вулицю через пішохідний перехід і
в той час коли він майже доходив

до
трамвайних колій його збив автомобіль "Опель",
що рухався з вимкненим світлом. Після цього автомобіль збільшивши швидкість
з місця події зник.

Показання ОСОБА_4. спростовують твердження ОСОБА_2. про те, що потерпілий
сам кинувся під колеса його автомобіля.

Показання потерпілого та свідка ОСОБА_4. узгоджуються з даними
відображеними у протоколі огляду місця події та схемі до нього (а.с.5,6 т.2) із
якого вбачається , що наїзд на потерпілого стався в межах пішохідного переходу
і в крайній лівій частині проїзної частини дороги по ходу руху автомобіля, яким
керував ОСОБА_2..

За свідченнями свідка ОСОБА_4 та потерпілого він
здійснював перехід дороги з права наліво по ходу руху автомобіля. Тобто якби
він кинувся під автомобіль, керований ОСОБА_2. то пошкодження на автомобілі мали
б бути на правій стороні автомобіля. - Однак із протоколу огляду автомобіля
(а.с.19 т.1) слідує, що пошкодження на ньому мали місце з лівої сторони, що
також спростовує твердження ОСОБА_2 про те , що потерпілий сам кинувся під
автомобіль.

Згідно
висновків автотехнічної експертизи №261 від 25 листопада 2004 року (а.с.51-55
т.1) ОСОБА_2. в умовах за яких сталась ДТП
мав технічну можливість уникнути наїзду на потерпілого ОСОБА_3.

Обставини залишення без допомоги потерпілого ОСОБА_3 ОСОБА_2 , якого він
сам поставив в небезпечний стан для життя, фактично знайшли своє підтвердження
в поясненнях самого засудженого, потерпілого, свідків.

Так ОСОБА_2 пояснює, що після вчинення ДТП він залишив потерпілого на місці пригоди, побоюючись за
себе. При цьому він вважає, що не залишив потерпілого без допомоги тому, що
йому почали надавати цю допомогу і люди, які проходили біля місця пригоди.

Потерпілий та свідок ОСОБА_4.
також підтвердили факт залишення автомобілем "Опель" місця ДТП.

Свідок ОСОБА_5. показав, що він як лікар швидкої допомоги виїзджав на місце
вчинення ДТП на вул.
Пирогова в серпні 2004 року де надавав допомогу потерпілому ОСОБА_3. в якого
мали місце тілесні ушкодження.

За висновками судово-медичної експертизи №3537 від 14.12 2004 року ОСОБА_3
. мали місце переломи обох кісток правої гомілки зі зміщенням, розрив довгого
розгинача 1-го пальця правої ступні, забій головного мозку, забійна рана лоба,
садна обох кистей і віднесені за тривалістю розладу здоров'я до категорії
середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

За висновками додаткової судово-медичної експертизи №3178
від 21. 11.2005 року заподіяні ОСОБА_3 . переломи обох кісток правої гомілки за
ознакою стійкості втрати працездатності на одну третину віднесені до категорії
тяжких тілесних ушкоджень.

В апеляції захисника стверджується, що ці експертизи суперечать одна одній.
Однак таке посилання є безпідставним. Додаткова експертиза проводилась через

11
місяців після першої експертизи. На момент проведення цієї експертизи стійка
втрата працездатності ОСОБА_3. із-за цих ушкоджень становила 60%., тому експерт
мав всі підстави для віднесення одних і тих же тілесних ушкоджень до категорії
тяжких. При цьому за основний критерій взято не характер ушкоджень, а наслідки,
що впливали відновлення функцій органів потерпілого.

Разом з цим висновки вказаних експертиз вказують на те, що дані тілесні
ушкодження є наслідком ДТП
і знаходиться у причинному зв'язку.

Наявні у потерпілого тілесні ушкодження не є наслідком того, що ОСОБА_2.
залишив його в небезпечному стані на місці вчинення ДТП не надавши йому
допомоги. А тому із-за цих обставин вимога прокурора про перекваліфікацію дій
засудженого з ч.3 ст. 135 КК України на ч.І-шу цієї ж статі є цілком
обгрунтованою.

Безпідставним є посилання в апеляції захисника на те, що суд першої інстанції
незаконно не застосував відносно ОСОБА_2., як хворого туберкульозом, Закон
України "Про амністію" від 31 травня 2005 року. Наявна у справі
ксерокопії консультативного висновку (а.с.406 т.1) та висновку (а.с. 407 т.1)
датовані квітнем і червнем 2006 року. Згідно архівної довідки Вінницького
обласного клінічного протитуберкульозного диспансеру (а.с.308 т.1) ОСОБА_2. на
протязі 2000 року тричі проходив лікування в диспансері з діагнозом
"інфільтраційний туберкульоз верхньої долі правої легені ". Отже
вказані медичні документи не свідчать про те, що ОСОБА_2. на момент
опублікування вказаного акту амністії, а саме станом на 23 червня 2005 року
відносився до категорії хворих туберкульозом до яких може бути застосований акт
амністії.

Посилання
в апеляції захисника на те, що ОСОБА_2. є інвалідом третьої групи не має свого
доказового підтвердження.

Вид і міра покарання ОСОБА_2. призначені з урахуванням всіх обставин, що
впливали на вирішення даного питання Призначаючи ОСОБА_2. покарання у вигляді
позбавлення волі суд враховував дані, що характеризують його особу. На протязі
2004-06 років ОСОБА_2. вчинив 35 адміністративних правопорушень, пов'язаних з
порушенням ПДР, до кримінальної відповідальності притягується вдруге.

В наслідок вчиненого ним злочину для потерпілого настали
тяжкі наслідки. Він став інвалідом 3-ї групи. ОСОБА_2. мір для усунення
наслідків вчиненого злочину не прийняв, а навпаки намагався уникнути
кримінальної відповідальності.

За таких обставин покарання призначене ОСОБА_2.
відповідає вчиненим ним злочинам та його особі. Отже вимога потерпілого про
скасування вироку в зв'язку з м'якістю призначеного покарання засудженому є в
даному випадку безпідставною.

Цивільний позов потерпілого задоволено з урахуванням доказів зібраних по
справі. Розмір моральної шкоди визначено з урахуванням наслідків, що настали
для потерпілого та судової практики, що склалась при вирішені цих питань.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 365,3 66 КГЖ України, судова
колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляції
захисника в інтересах засудженого та потерпілого ОСОБА_3. залишити без
задоволення.

Апеляцію прокурора, з внесеними до неї змінами задовольнити повністю. Вирок
Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 листопада 2006 року змінити в
частині кваліфікації його дій за ч.3 ст. 135 КК України. Вважати ОСОБА_2
засудженим за ч.І ст135 КК України на 2 роки позбавлення волі. В решті вирок
щодо його засудження за ч.2 ст. 286 КК України та призначення йому остаточного
покарання на підставі ст. 70 КК України залишити без змін.