Справа№ 640/9617/15-к
н/п 1-кп/640/396/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015
6 квітня 2014 року на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року «Про проведення часткової мобілізації» солдат ОСОБА_4 призваний на військову службу під час мобілізації та з 19 вересня 2014 року направлений для подальшого її проходження до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №46 від 19 вересня 2014 року солдат ОСОБА_4 призначений на посаду кулеметника 3 відділення 3 взводу оперативного призначення 3 роти оперативного призначення 1 батальйону оперативного призначення вказаної військової частини, та цього ж дня зарахований до списків особового складу та поставлений на всі види забезпечення.
Відповідно до вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 14 Закону України «Про національну гвардію України», ст.ст. 2, 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України. Крім цього, згідно вищевказаних положень, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Однак, солдат ОСОБА_4 в порушення вищевказаних норм законодавства України 22 вересня 2014 року вирішив стати на злочинний шлях та самовільно залишити вказану військову частину.
Реалізуючи свій злочинний умисел, солдат ОСОБА_4 діючи з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, 22 вересня 2014 року, в порушення вищевказаних вимог Закону, без наказу або дозволу відповідних командирів і начальників, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та до 23 грудня 2014 року до військової частини не повертався, а отриманий у зв`язку із цим вільний час використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.
23 грудня 2014 року солдат ОСОБА_5 добровільно повернувся до розташування військової частини та приступив до виконання службових обов`язків.
Вій же, 15 січня 2015 року будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, в порушення ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 14 Закону України «Про національну гвардію України», ст.ст. 2, 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, повторно, без поважних причин та без наказу або дозволу відповідних командирів і начальників, самовільно залишив вказану військову частину, та до 03 лютого 2015 року до місця служби не повертався, а отриманий у зв`язку із цим вільний час використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.
У період з 03 лютого 2015 року по 27 лютого 2015 року солдат ОСОБА_4 перебував на амбулаторному лікуванні у лікарні (з поліклінікою) УМВС України в Миколаївській області.
Він же, 28 лютого 2015 року будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, в порушення ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 14 Закону України «Про національну гвардію України», ст.ст. 2, 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, повторно, без поважних причин та без наказу або дозволу відповідних командирів і начальників, не з`явився до військової частин НОМЕР_1 , та до 6 березня 2015 року до місця служби не повертався, а отриманий у зв`язку із цим вільний час використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.
Таким чином,, солдат ОСОБА_4 , 22 вересня 2014 року, будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, в порушення вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 14 Закону України «Про національну гвардію України», ст.ст. 2, 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, без поважних причин та без наказу або дозволу відповідних командирів і начальників, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та до 23 грудня 2014 року до місця служби не повертався, а отриманий у зв`язку із цим вільний час використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.
Він же, 15 січня 2015 року будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, в порушення вказаних вимог Закону, діючи умисно, повторно, без поважних причин та без наказу або дозволу відповідних командирів і начальників, самовільно залишив місце служби, та до 3 лютого 2015 року до місця служби не повертався, а отриманий у зв`язку із цим вільний час використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.
Він же, будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби 28 лютого 2015 року, в порушення вказаних вимог Закону, без поважних на те причин та без наказу або дозволу відповідних командирів і начальників, без поважних причин, не з`явився на військову службу до військової частин НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та до 5 березня 2015 року до місця служби не повертався, а отриманий у зв`язку із цим вільний час використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.
У судовому засіданні ОСОБА_4 свою провину у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю й суду пояснив, що в порядку мобілізації 6 квітня 2014 року призваний до лав Збройних сил України. Проходив службу у м. Одеса, а з 18 серпня 2015 року в місті Харкові в військовій частині № НОМЕР_1 . Телефоном з місця мешкання м. Миколаєва йому стало відомо про пожежу у квартирі й він без дозволу командування поїхав додому 22 вересня 2015 року самовільно залишивши місце служби. Потім хворів перебуваючи у місті Миколаєві й повернувся до місця служби 23 грудня 2015 року. З 15 січня до 27 лютого 2015 року знову самовільно залишив військову частину, знову був вдома. Свою провину визнає повністю, кається.
Згідно ч. 3 ст. 349 КПК України суд за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин часу, місця, способу, форми вини, наслідків дій та розміру збитків, які заподіянні внаслідок злочину, оскільки сторонами такі обставини визнані й не оспорюються. При цьому суд з`ясував, що учасники провадження правильно розуміють зміст цих обставин, у суду немає сумнівів у добровільності їх позиції. Судом учасникам провадження роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Суд вважає, що умисні дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковано за ч. 3 ст. 407 КК України, як не з`явлення військовослужбовцем до військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць.
Суд призначає ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, яке є необхідним й достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів у межах, установлених у санкції ч. 3 ст.407 КК України, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу. Враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання. Обставиною, що пом`якшує покарання є щире каяття.
Призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу ОСОБА_4 який задовільно характеризується, має постійне місце проживання, раніше не судимий, суд дійшов до висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, тому приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, згідно до статей 75-76 КК України.
В стадії досудового слідства стосовно ОСОБА_4 запобіжний захід не обирався й підстави для його обрання в теперішній час відсутні.
У судовому засіданні цивільний позов не заявлений, речових доказів та судових витрат немає.
Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд, -
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину передбаченого ст. 407 ч. 3 Кримінального Кодексу України.
Призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 3 ст. 407 Кримінального кодексу України у виді двох років позбавлення волі.
На підставі ст.ст. 75-76 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком один рік, якщо засуджений не вчинить нового злочину й виконає покладені на нього судом обов`язки: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_4 не обирати.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня проголошення. Роз`яснити обвинуваченому право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.
Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору. У разі відсутності учасника судового провадження під час проголошення вироку його копію не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати цій особі.
Суддя ОСОБА_1