Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Зубара В.В.,

суддів: Марчук
Н.О., Матієк Т.В.,

за участю прокурора Вергізової
Л.А.,

розглянула в судовому засіданні 09
вересня 2014 року в м. Києві кримінальну
справу за касаційною скаргою
засудженого ОСОБА_1 на вирок
Авдіївського міського суду Донецької
області від 27 грудня 2011 року та ухвалу
колегії суддів судової палати у
кримінальних справах Апеляційного
суду Донецької області від 13 вересня 2013
року.

Цим вироком, залишеним без зміни
ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, судимого,
останній раз

15 травня 2003 року вироком
Куйбишевського

районного суду м. Донецька за ч. 3 ст. 185,

ч. 4 ст. 70 КК України на 5 років
позбавлення

волі, звільненого 02 вересня 2005 року
умовно-

достроково на невідбутий строк 1 рік 7
місяців 10 днів,

засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 8 років, за ч. 2 ст. 185 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 2 років.

На підставі вимог ч. 1 ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів шляхом часткового
складання призначених покарань
остаточно визначено ОСОБА_1 покарання у
виді позбавлення волі на строк 9 років.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
потерпілої ОСОБА_2 2 981 грн. 58 коп. на
відшкодування матеріальної шкоди та 10
000 грн. - моральної шкоди.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано
винуватим та засуджено за те, що він 21
вересня 2009 року, перебуваючи в стані
алкогольного сп'яніння, біля буд. № 3 по
вул. МПС в м. Авдіївка Донецької
області, під час сварки із ОСОБА_3, яка
виникла на ґрунті раптово виниклих
неприязних відносин, та яка згодом
переросла в бійку, завдав останньому
три удари ножем у груди, а коли той упав
- удари ногою в область голови, тим
самим спричинив потерпілому тяжкі
тілесні ушкодження, від яких він
ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер.

Крім того, ОСОБА_1, скориставшись
безпорадним станом ОСОБА_3, таємно
викрав його майно, заподіявши тим самим
потерпілому матеріальну шкоду на
загальну суму 305 грн. 15 коп.

У касаційній скарзі з доповненнями до
неї засуджений ОСОБА_1, не погоджуючись
із судовими рішеннями, постановленими
щодо нього, через однобічність та
неповноту досудового та судового
слідства, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи,
істотне порушення вимог
кримінально-процесуального закону,
неправильне застосування
кримінального закону та
невідповідність призначеного
покарання ступеню тяжкості злочину та
його особі внаслідок суворості,
просить їх скасувати та направити
справу на новий судовий розгляд. Свої
вимоги засуджений мотивує тим, що
умислу на вбивство ОСОБА_3 у нього не
було. Посилається на неякісну правову
допомогу на досудовому слідстві, у
зв'язку з чим був змушений відмовитись
від захисника. Вказує на те, що суд
проігнорував подані ним заяви про
повне фіксування судового процесу та
не взяв до уваги показання свідка
ОСОБА_4, дані нею під час судового
слідства, яка вказувала на надання
визнавальних показань на досудовому
слідстві під тиском зі сторони
працівників міліції. Зазначає також
про те, що крадіжки майна потерпілого
він не вчиняв, а матеріали справи не
містять жодного доказу його
винуватості. Крім того, на думку
засудженого, місцевий суд, з яким
погодився й суд апеляційної інстанції,
призначаючи йому покарання, не
врахував усіх обставин справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора із запереченнями проти
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи,
наведені в касаційній скарзі, колегія
суддів дійшла висновку, що вона
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК
України (1960 року) підставами для
скасування або зміни вироку, ухвали чи
постанови касаційним судом є істотне
порушення кримінально-процесуального
закону.

Згідно з вимогами п. 10 ч. 2 ст. 370 КПК
України (1960) вирок підлягає скасуванню,
якщо перебіг судового процесу у
передбачених цим Кодексом випадках не
фіксувався технічними засобами.

Положенням ч. 4 ст. 87 КПК України (1960
року) передбачено, що на вимогу хоча б
одного учасника судового розгляду
справи в суді першої інстанції
здійснюється повне фіксування
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Як убачається з матеріалів справи,
засуджений ОСОБА_1 двічі подавав заяву
про повне фіксування судового процесу
технічними засобами в порядку,
визначеному ч. 4 ст. 87 КПК України (1960
року) (т. 3 а.с. 221, 308).

Залишаючи вказані заяви засудженого
без вирішення, суд першої інстанції
розглянув кримінальну справу без
повного фіксування судового процесу
технічними засобами, що є істотним
порушенням вимог
кримінально-процесуального закону.

Крім того, відповідно до вимог ст. 323 КПК
України (1960 року) вирок суду повинен
бути законним і обґрунтованим. Суд
обґрунтовує вирок на тих доказах, які
були розглянуті в судовому засіданні, і
оцінює їх за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
повному, всебічному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи,
керуючись законом. Законним є вирок,
постановлений за умови правильного
застосування кримінального закону і
дотримання при провадженні у справі
кримінально-процесуального закону.

Згідно з положеннями ст. 334 КПК України
(1960 року) мотивувальна частина вироку
повинна містити формулювання
обвинувачення, визначеного судом
доведеним, із зазначенням місця, часу,
способу та наслідків злочину, форми
вини і мотивів злочину. Суд у вироку має
зазначити джерело доказу, фактичні
дані, що стосуються доказуваної
обставини, а також зазначити, які
обставини даними доказами
спростовуються або підтверджуються.
Остаточну оцінку доказам суд дає з
точки зору їх стосовності,
допустимості, достовірності й
достатності для вирішення питань,
зазначених у ст. 324 КПК України (1960 року),
а висновки суду щодо оцінки доказів
повинні бути викладені в точних і
категоричних судженнях, які виключали
б сумніви в їх достовірності.

Однак ці та інші вимоги
кримінально-процесуального закону при
її розгляді судом дотримані не були,
обставини справи були розглянуті
поверхово, докази належним чином не
досліджені, частина їх досліджена з
порушенням встановленого
кримінально-процесуальним законом
порядку.

Також судом не виконані вимоги
кримінально-процесуального закону
щодо аналізу та оцінки доказів по
справі.

Так, у вироку щодо ОСОБА_1 місцевий суд
перерахував докази, коротко розкрив
зміст лише їх частини, не зазначаючи,
які обставини ними підтверджуються або
спростовуються. Тобто суд в
обґрунтування своїх висновків щодо
винності засудженого не проаналізував
докази у справі та фактично не дав їм
ніякої оцінки.

Крім того, відповідно
до вимог ст. 257 КПК України (1960 року) суд
першої інстанції при розгляді справи
повинен безпосередньо дослідити всі
докази по справі: допитати підсудного,
потерпілого, свідків, заслухати
висновки експертів, оглянути речові
докази, оголосити протоколи та інші
документи. Лише після безпосереднього
дослідження доказів суд може
посилатись на них у вироку в
обґрунтування своїх висновків. Порядок
допиту свідків і потерпілих у судовому
засіданні встановлено статтями 303, 308
КПК України (1960 року), а ст. 306 цього
Кодексу передбачено, що оголосити
показання свідка та потерпілого, дані
ними під час дізнання чи досудового
слідства, суд може з власної ініціативи
або за клопотанням учасників процесу у
випадках наявних суперечностей між
показаннями, даними в суді та під час
слідства, неявки в судове засідання
свідків або потерпілих, якщо явка їх з
тієї чи іншої причини є неможливою, а
також в інших передбачених законом
випадках.

На порушення
вищезазначених вимог закону суд не
навів даних про виклик в якості свідків
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, не застосував заходів
до забезпечення їх явки в судове
засідання, але оголосив їх показання та
послався на них у вироку в
обґрунтування обвинувачення ОСОБА_1

Положенням ст. 17 Закону України від 23
лютого 2006 року «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» передбачено, що
«при розгляді справ суди застосовують
Конвенцію та практику Суду як джерело
права».

У рішенні «Олег Колесник проти
України» Європейський суд з прав
людини зазначив, що в разі, якщо
обвинувальний вирок виключно або
вирішальною мірою ґрунтується на
показаннях особи, яку обвинувачений
(підсудний) не мав можливості допитати
особисто чи домогтися її допиту під час
розслідування справи або судового
розгляду, права сторони захисту
виявляються обмеженими настільки, що
це порушує передбачені ст. 6 Конвенції
гарантії. Обвинувальний вирок не може
ґрунтуватися виключно або вирішальною
мірою на показаннях, які сторона
захисту не мала можливості
спростувати.

За таких обставин вирок місцевого суду
не можна вважати законним, мотивованим
і обґрунтованим, а тому він підлягає
скасуванню, а справа - направленню на
новий судовий розгляд.

Оскільки суд апеляційної інстанції,
формально розглянув справу щодо
ОСОБА_1, не звернув уваги на допущені
судом першої інстанції порушення, та
виніс ухвалу, яка не відповідає вимогам
ст. 377 КПК України (1960 року), у зв'язку з
чим вона також підлягає скасуванню.

Під час нового судового розгляду
необхідно усунути виявлені порушення
закону, повно й всебічно дослідити всі
докази по справі, дати їм належну
оцінку, перевірити інші доводи
касаційної скарги засудженого, та з
дотриманням вимог
кримінально-процесуального закону
постановити законне й обґрунтоване
рішення, належним чином умотивувавши
свої висновки.

Керуючись статтями 395, 396 КПК України (1960
року), пунктами 11, 15 розділу XI
«Перехідні положення» Кримінального
процесуального кодексу України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1
задовольнити.

Вирок Авдіївського міського суду
Донецької області від 27 грудня 2011 року
та ухвалу колегії суддів судової
палати у кримінальних справах
Апеляційного суду Донецької області
від 13 вересня 2013 року щодо ОСОБА_1
скасувати, а справу направити на новий
судовий розгляд.

С у д д і:

В.В. Зубар Н.О. Марчук Т.В. Матієк