Справа № 675/419/15-к
Провадження № 1-в/675/74/2015
У Х В А Л А
"12" травня 2015 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю: прокурора ОСОБА_3 , представника ЗВК № 58 ОСОБА_4 , засудженого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізяслав клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення, перегляд вироку суду, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, -
в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням, яке неодноразово доповнював, про умовно-дострокове звільнення, перегляд вироку суду, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. В обґрунтування свого клопотання ОСОБА_5 зазначає, що призначення йому судом покарання у виді довічного позбавлення волі є незаконним, таким, що суперечить чинному законодавству України та міжнародному законодавству, практиці Європейського суду з прав людини та принципу зворотної дії кримінального закону в часі. Максимальне покарання в Україні не може перевищувати 15 років позбавлення волі. Застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі без можливості умовно-дострокового звільнення та без будь-якої обмеженості у часі порушує вимоги ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказує також, що будь-які докази винуватості у вчиненні злочинів, за які його засуджено, відсутні, а тому постановлений щодо нього вирок слід переглянути та звільнити його від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.
У судовому засіданні ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 клопотання підтримали та просили його задовольнити.
Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення клопотання заперечив, посилаючись на його безпідставність.
Представник установи ОСОБА_4 вважав, що клопотання до задоволення не підлягає.
Заслухавши пояснення засудженого та його захисника, представника ЗВК № 58, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши надані матеріали, суд приходить до висновку, що клопотання до задоволення не підлягає з наступних підстав.
ОСОБА_5 засуджений 30 листопада 2004 року вироком колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Автономної Республіки Крим за ст.ст. 115 ч. 2 п.п. 1, 2, 4, 6, 12, 187 ч. 4, 263 ч. 1, 70 ч. 2 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацію всього майна, що належить йому на праві приватної власності. Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 28 квітня 2005 року вирок апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2004 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
У своєму клопотанні засуджений, зокрема, стверджує, що максимальне покарання, яке могло бути призначене йому судом, є покарання у виді 15 років позбавлення волі.
Однак, з таким висновком ОСОБА_5 суд погодитися не може, оскільки він не ґрунтується на вимогах закону, більше того, прямо суперечить йому.
Зокрема, ставлячи питання про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі, поза увагою ОСОБА_5 залишив ту обставину, що злочини було вчинено ним у 2003 році, тобто в період, коли діяв КК України 2001 року, яким за п.п. 1, 2, 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті.
Зазначене давало можливість суду застосувати такий вид покарання до засудженого як довічне позбавлення волі.
Твердження ОСОБА_5 , що оскільки існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі, то такий вид покарання йому не міг бути призначений, не відповідає фактичним обставинам справи, є надуманим та особи засудженого не стосується.
Більше того, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це, на переконання суду, підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).
За таких обставин, суд вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року та статей КК України 2001 року не дає підстав для призначення ОСОБА_5 покарання у виді 15 років позбавлення волі, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчиненого ним злочину і покарання за його вчинення та не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.
Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
У частині ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни покарання тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Тобто, виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.
За таких обставин, суд вважає, що рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, в чому намагається переконати суд ОСОБА_5 .
При цьому, суд вважає, що новий вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, оскільки при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом, тощо.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на чому наполягає засуджений (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).
Доводи засудженого про те, що підставою заміни покарання є Рішення Великої Палати Європейського суду з прав людини від 09.07.2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Великобританії) на думку суду також є безпідставними.
За змістом Рішення ЄСПЛ від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Велика Палата Європейського суду з прав людини у справі Вінтера постановила, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод. Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які вчинили злочини, в порядку передбаченому ст. 74 КК України, а щодо осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Що стосується рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03, Європейський суд з прав людини вважає, що стаття 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є важливою частиною принципу верховенства права і допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого.
У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є умовно-дострокове звільнення.
Згідно з ч. 3 ст. 154 КВК України, стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленої Кримінальним кодексом України частини строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.
У відповідності до ст. 82 ч. 1 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Заміна не відбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована якщо засуджений став на шлях виправлення, та після відбуття не менше двох третин строку покарання, призначеного особливо тяжкий злочин.

У відповідності до п.п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовне дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України можуть застосуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що можливість умовно-дострокового звільнення та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, ст.ст. 81, 82 КК України не передбачена.
Водночас, чинне кримінальне законодавство України передбачає підстави для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк при виконанні засудженим ряду вимог, в тому числі щодо його поведінки.

Зокрема, частиною першою статті 87 КК України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Таким чином, Кримінальним кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

А тому твердження ОСОБА_5 про позбавлення його такої можливості є надуманими та суперечать вимогам законодавства.
З огляду на те, що вирок суду відносно ОСОБА_5 набрав законної сили, був предметом касаційного перегляду, а суд першої інстанції в даній стадії процесу не вправі вирішувати ті питання, які вирішуються судом при розгляді справи по суті, в тому числі щодо ревізії судового рішення, на вирішенні якої наполягає засуджений, його вимоги в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону та підлягають відхиленню.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що клопотання ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення, перегляд вироку суду, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, ст.ст. 5, 81, 82, 87, 88 КК України, ст.ст. 152, 154 КВК України, п.п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовне дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011, рішень Європейського суду з прав людини у справах "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)» від 09 липня 2013 року, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд -
У Х В А Л И В :
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення, перегляд вироку суду, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Хмельницької області через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.
Суддя: підпис ОСОБА_1
Згідно з оригіналом: суддя
Секретар: