АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2
- ОСОБА_3
при секретарях судового засідання - ОСОБА_4
ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0003949 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 1 грудня 2014 року, яким
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Мазурівка Чернівецького району Вінницької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнаний винним у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначене покарання у виді 2 років обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 - задоволений частково.
за участю сторін судового провадження
прокурорів - ОСОБА_9
ОСОБА_10
потерпілого - ОСОБА_8
захисника - ОСОБА_6
обвинуваченого - ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А:
Згідно вироку суду, ОСОБА_7 16 травня 2014 року приблизно о 09.20 год., керуючи технічно-справним автомобілем «RENAULT MEGANE» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вулиці Наталії Ужвій в напрямку проспекту Свободи в м. Києві.
Рухаючись у вказаному напрямку по другорядній дорозі проїзної частини вулиці Наталії Ужвій в м. Києві, ОСОБА_7 наблизився до нерегульованого перехрестя вулиці Наталії Ужвій - проспекту Правди - проспекту Свободи у м. Києві. В цей же час до вказаного перехрестя по третій смузі головної дороги проспекту Правди в м. Києві зі сторони вулиці Василя Порика в напрямку вулиці Вишгородської в м. Києві наблизився автомобіль марки «KIA SPORTAGE», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 .
Продовжуючи свій рух у вказаному напрямку, ОСОБА_7 розпочав виїжджати на перехрестя, не переконавшись, що здійснюваний маневр може створити небезпеку і перешкоду іншим учасникам руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки та грубо порушив Правила дорожнього руху України, а саме, п. 1.5, відповідно до якого дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку та перешкоду для руху, загрожувати життю та здоров`ю громадян, завдавати матеріальні збитки; пп. «б» п. 2.3, відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, правильно реагувати на її зміни, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом в дорозі; п. 16.11, відповідно до якого на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.
Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_7 виразились в тому, що він, керуючи технічно-справним автомобілем «RENAULT MEGANE», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по другорядній дорозі проїзної частини вулиці Наталії Ужвій зі сторони вулиці Мостицької в напрямку проспекту Свободи в м. Києві, перед виїздом на нерегульоване перехрестя нерівнозначних доріг проявив неуважність до дорожньої обстановки, не переконався у тому, що вказаний маневр створить небезпеку чи перешкоду іншим учасникам руху, не надав дорогу транспортному засобу, що рухався по головній дорозі, та здійснив виїзд на перехрестя. Внаслідок вказаних дій відбулося зіткнення з автомобілем марки «KIA SPORTAGE» державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався під керуванням водія ОСОБА_8 по проспекту Правди зі сторони вулиці Василя Порика в напрямку вулиці Вишгородської в м. Києві, тобто зліва направо по ходу руху керованого ОСОБА_7 автомобіля.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_8 згідно висновку судово-медичної експертизи № 111/Е від 11 липня 2014 року спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого вивиху правого акроміально-ключичного з`єднання, яке відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

Цим же вироком стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 у рахунок відшкодування понесених витрат на правову допомогу суму в розмірі 4593 грн.02 коп., а також 15000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, заданої кримінальним правопорушенням, та вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись з вироком суду в частині розв`язання цивільного позову, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити в частині цивільного позову, а саме, зменшити суму відшкодування потерпілому моральної шкоди до 3000 грн. та повністю відмовити у задоволенні витрат, понесених на правову допомогу.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що суд першої інстанції мав би відмовити у задоволенні цивільного позову потерпілого, оскільки він пред`явлений до не належного відповідача, з урахуванням того, що між обвинуваченим та ПрАТ Страхова компанія «ІНКОМСТРАХ» було укладено поліс №АС 7348169 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Разом з тим, беручи до уваги, не лише закон та судову практику, а й нормальні людські стосунки та враховуючи матеріальний стан обвинуваченого, захисник зазначає, що обвинувачений погоджується відшкодувати моральну шкоду потерпілому у розмірі, що не перевищує 3000 грн., з розстрочкою виплати на 6 місяців, враховуючи, що дружина ОСОБА_7 єдина працює в сім`ї, де двоє малолітніх дітей, одна з доньок є онкохворою та потребує постійного догляду, а, крім того, необхідно щотижня возити до лікарні, витрачати кошти на її лікування.
Крім того, захисник звертає увагу на те, що при вирішенні питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу судом першої інстанції не враховано вимоги ст. 128 ЦК України та Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», а саме, в частині визначення розміру імовірної компенсації потерпілому витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги.
Більше того, на думку захисника, в задоволенні цивільного позову потерпілого в частині компенсації витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, слід відмовити, оскільки квитанції, які надані представником потерпілого, не підтверджують того, що платежі по ним відбувались у відповідності до виконання умов договору, укладеного між потерпілим та його представником.
Крім того, як вважає захисник, позовна заява представника потерпілого не відповідає вимогам закону, оскільки в ній невірно зазначено прізвище відповідача, його місце проживання, вона не містить у собі жодного доказу на підтвердження тих обставин, які у ній викладені, а також в ній відсутня дата складання позовної заяви.

Вважаючи вирок незаконним та необґрунтованим, потерпілий ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України більш суворе покарання у виді обмеження волі в межах санкції вказаної статті з позбавленням права керування транспортними засобами, збільшити суми, які підлягають стягненню, задовольнити його позовні вимоги повністю, а саме, стягнути з ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 85 000 грн., моральну в розмірі 25000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог потерпілий зазначає, що в порушення ст. 349 КПК України, судом першої інстанції в повній мірі не дослідженні докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, а саме не досліджено відеозапис з реєстратора самого факту ДТП.
На думку потерпілого, місцевий суд дійшов помилкового висновку про наявність по справі обставини, яка пом`якшує відповідальність ОСОБА_7 щире каяття, оскільки останній відмовився відшкодовувати завдані ним збитки та фактично намагався уникнути належної кримінальної відповідальності, про що свідчить його поведінка на всіх стадіях кримінального провадження.
Крім того, як вважає потерпілий, судом першої інстанції не враховано те, що ОСОБА_7 після ДТП не здійснював йому допомогу, не викликав швидку допомогу у зв`язку з чим могли мати місце більш тяжкі наслідки внаслідок кримінального правопорушення.
Також апелянт посилається на те, що протягом слідства обвинувачений надавав недостовірні показання, які спростовані зібраними доказами по справі, за наявності яких ОСОБА_7 був змушений частково визнати свою вину, що свідчить про безпідставність визнання наявності по справі обставини, яка пом`якшує відповідальність для нього, а також про несправедливість призначеного йому покарання внаслідок м`якості.
Крім того, на думку потерпілого, у вироку суду не наведено належних і достатніх мотивів відмови в задоволенні позивних вимог в повному обсязі.
Більше того, як вважає ОСОБА_8 суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки в позовній заяві він просить стягнути моральну шкоду у зв`язку із завданням шкоди здоров`ю, а суд постановив задовольнити позов зазначаючи про врахування ступеню тяжкості страждань потерпілого та переживань за власне життя, пошкоджене майно і про те, що подія ДТП змінила звичний темп життя його сім`ї.

На апеляційну скаргу потерпілого обвинувачений подав заперечення, в яких зазначає про те, що апеляційна скарга потерпілого не ґрунтується на нормах закону та про неправдивість фактів, викладених у ній.

Розглянувши кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення та поданих апеляційних скарг, заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали вимоги апеляційної скарги захисника та заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілого; потерпілого, який, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , просив задовольнити його скаргу; прокурора, який просив вирок суду залишити без зміни, а апеляційні скарги без задоволення, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, дослідивши матеріали кримінального провадження, матеріали адміністративної справи щодо ОСОБА_7 за ст.. 124 КУпАП, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а вирок суду в частині вирішення цивільного позову скасуванню з призначенням в цій частині нового розгляду в порядку цивільного судочинства, з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується, крім визнання обвинуваченим своєї вини, доказами, дослідженими у судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку в їх сукупності, та які докладно викладені у вироку, а, крім того, фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення не оспорюються і в апеляційних скаргах.

За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України є правильною, оскільки він вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі потерпілого, про те, що судом першої інстанції в повній мірі не дослідженні докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, а саме не досліджено відеозапис з реєстратора самого факту ДТП, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

При цьому, згідно з положеннями ч. 3 ст. 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Як вбачається з журналу судового засідання, жодним із учасників судового розгляду в суді першої інстанції не заявлялося клопотання про дослідження відеозапису з реєстратору факту ДТП (ас. 113-125, 137-139, 154-156, 195-203 т.1).

З огляду на те, що сторонами судового провадження перед судом не ставилося таке питання, суд першої інстанції діяв в межах своїх повноважень, об`єктивно та неупереджено.

Доводи потерпілого про призначення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України більш суворого покарання у виді обмеження волі в межах санкції вказаної статті з позбавленням права керування транспортними засобами, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Так, згідно ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

При цьому, відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 1003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» із змінами та доповненнями, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Як убачається з вироку, призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону та врахував суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до злочинів невеликої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не працює, має на утриманні двох малолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, за відсутності обставин, що обтяжують покарання.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілого про те, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про наявність по справі обставини, яка пом`якшує відповідальність ОСОБА_7 , щире каяття, оскільки останній відмовився відшкодовувати завдані ним збитки та фактично намагався уникнути належної кримінальної відповідальності, те, що ОСОБА_7 після ДТП не здійснював йому допомогу, не викликав швидку допомогу у зв`язку з чим могли мати місце більш тяжкі наслідки внаслідок кримінального правопорушення, те, що протягом слідства обвинувачений надавав недостовірні показання, які спростовані зібраними доказами по справі, за наявності яких ОСОБА_7 був змушений частково визнати свою вину, то, на думку колегії суддів, вони є необґрунтованими.

Так, відповідно до обвинувального акту, під час досудового слідства ОСОБА_7 визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, і на цій підставі слідчим було запропоновано суду визнати обставину, що пом`якшує йому покарання, щире каяття (ас. 4 т.1), з даних, зафіксованих у журналі судового засідання та технічних носіях інформації судового засідання, які знайшли своє відображення й у вироку, ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердив фактичні обставини вчинення злочину, у зв`язку з чим прокурор, виступаючи у дебатах, також просив визнати обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченому, саме щире каяття.

Що стосується доводів потерпілого, що ОСОБА_7 відмовився відшкодувати завдані збитки, то вони спростовуються матеріалами кримінального провадження, з яких вбачається, що ОСОБА_7 частково визнав цивільний позов та обґрунтовував свою позицію з приводу цього питання, посилаючись на відповідні поважні обставини. Більш того, як ОСОБА_7 , так і захисник вказували на те, що між обвинуваченим та ПрАТ Страхова компанія «Інкомстрах» було укладено поліс №АС 7348169 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

З пояснень самого потерпілого під час судового розгляду справи вбачається, що страхова компанію сплатила йому 35 тис. грн. та виставляє його пошкоджений автомобіль на аукціон для продажу за 90 тис. грн.

Крім того, як вбачається з вироку, не призначаючи ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, місцевий суд врахував обставини справи, особу обвинуваченого та виключні сімейні обставини обвинуваченого, в т.ч. й те, що на утриманні ОСОБА_7 перебуває онкохвора донька (2008 р.н.), яка є інвалідом дитинства, потребує постійного лікування, обстеження та консультацій лікарів (ас. 32-53 т.1)

За таких обставин, призначене ОСОБА_7 покарання за кримінальне правопорушення у виді обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами, на думку колегії суддів, з урахуванням всіх обставин справи, за своїм видом і розміром, згідно зі ст. 65 КК України, відповідає вимогам закону, тобто, є обґрунтованим, справедливим, необхідним та достатнім, та з урахуванням даних про особу обвинуваченого, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, місцевий суд дійшов правильного висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого, попередження нових злочинів з його боку, без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою органами кримінально-виконавчої інспекції за місцем проживання, та звільнив його від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.. 76 КК України, і такий висновок місцевого суду не суперечить вимогам ст. ст. 75, 76 КК України.

Разом з тим, на думку колегії суддів, місцевий суд, розглядаючи справу та вирішуючи питання про часткове задоволення заявленого у справі цивільного позову потерпілого, не дотримався вимог щодо повного всебічного і об`єктивного дослідження всіх обставин, які мають суттєве значення для вирішення питання про відшкодування шкоди, вирішив цивільний позов потерпілого без належного урахування норм цивільного законодавства, що потягло за собою постановлення судового рішення в цій частині з істотним порушенням вимог ст.ст. 94, 370 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 КПК України форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Форма і зміст позовної заяви передбачені ст.. 119 ЦПК України.

Разом з тим, розглядаючи позов у даному кримінальному провадженні, суд не звернув уваги на невідповідність поданого цивільного позову вимогам закону, оскільки у позовній заяві зазначені інше прізвище відповідача, не зазначено місце проживання, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування, перелік документів, що додаються до заяви (ас. 111 т.1).

Крім того, відповідно до положень ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами цього кодексу. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно пункту 16 роз`яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 1 березня 2003 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» статтею 21 Закону № 1961-IV від 1 липня 2004 року «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів.

Статтею 33 ЦПК України передбачено, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Відповідно до загальних положень про відшкодування шкоди Цивільного кодексу України та змісту ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як убачається з вироку при вирішенні цивільного позову, який виник із відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суд, встановивши обставини, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7 застрахована за відповідним договором, постановив рішення про стягнення коштів із обвинуваченого, чим погіршив його становище.

Незалучення судом першої інстанції співвідповідача позбавляє можливості суд апеляційної інстанції виправити помилку місцевого суду та постановити власне рішення в цій частині з огляду на те, що апеляційний суд не може постановити новий вирок в цій частині, оскільки таке рішення буде суперечити вимогам ст.. 409 КПК України.

На думку колегії суддів, саме призначення нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства забезпечить права як потерпілого (цивільного позивача), так і обвинуваченого (цивільного відповідача) на повний, всебічний та неупереджений розгляд цивільного позову.

З огляду на викладене, апеляційні скарги захисника ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню, вирок суду в частині вирішення цивільного позову - скасуванню з призначенням в цій частині нового розгляду в суді 1 інстанції в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 1 грудня 2014 року щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_8 скасувати, з призначенням в цій частині нового розгляду в суді 1 інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена протягом 3 місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

____________________________ _____________________________ ___________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3