Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Слинька С. С.,суддів
Вільгушинського М. Й., Колесниченка С.
В.,при секретаріза участю прокурора
Гладкіх Л. М.,Лисого С. Л.розглянула в
судовому засіданні в м. Києві 25 грудня
2014 року кримінальне провадження,
внесене до Єдиного реєстру досудових
розслідувань

за № 0000698, за касаційною скаргою
захисника

ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7
на вирок Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 03 квітня 2014 року та
ухвалу Апеляційного суду
Кіровоградської області від 17 липня 2014
року за обвинуваченням

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 дня, уродженця м.
Олександрії Олександрійського району
Кіровоградської області,
зареєстрованого у АДРЕСА_1),
неодноразово судимого, останнього разу
- за вироком Бобринецького районного
суду Кіровоградської області

від 21 квітня 2006 року за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст.
122 КК України із застосуванням ст. 71
цього ж Кодексу до покарання у виді
позбавлення волі на строк 4 роки 5
місяців, невідбуту частину якого - 1 рік
11 місяців 23 дні, постановою Ленінського
районного суду м. Кіровограда від 18
вересня 2008 року на підставі ст. 82 КК
України замінено на обмеження волі.

Вироком Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 03 квітня 2014 року,
залишеним без зміни Апеляційним судом
Кіровоградської Області від 17 липня 2014
року, ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 2
ст. 186 КК України до покарання у виді
позбавлення волі на строк

4 роки.

Згідно з вироком районного суду ОСОБА_7
вчинив кримінальне правопорушення за
таких обставин.

08 лютого 2014 року приблизно о 19.00 год.
ОСОБА_7 на зупинці громадського
транспорту, розташованій поряд із
розважальним закладом «Распутін» на
площі Б. Хмельницького у м. Кіровограді,
умисно намагався ривком вирвати з рук у
ОСОБА_9 барсетку, в якій були два
мобільних телефони, флеш-карта, гроші
та документи, а всього майно на
загальну суму 800 грн. Будучи в
подальшому утримуваним потерпілим
ОСОБА_9 та розуміючи, що не зможе
довести свій злочинний умисел до кінця
і залишити місце кримінального
правопорушення, ОСОБА_7 ударив ОСОБА_9
пляшкою по голові, завдавши йому
тілесних ушкоджень. Таким чином, ОСОБА_7
виконав усі дії, які вважав необхідними
для доведення злочину до кінця, і не
закінчив його з причин, що не залежали
від його волі.

У касаційній скарзі захисник просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та призначити новий розгляд
провадження в суді першої інстанції,
посилаючись на істотні порушення
процесуального закону та неправильне
застосування кримінального закону,
стверджуючи, що у ОСОБА_7 не було умислу
на заволодіння чужим майном.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
доводи прокурора, який вважав
оскаржувані судові рішення законними
та обґрунтованими, а скаргу такою, що не
підлягає задоволенню, перевіривши
матеріали кримінального провадження
та обговоривши доводи, наведені у
скарзі, колегія суддів дійшла висновку,
що касаційну скаргу слід залишити без
задоволення.

Відповідно до положень ст. 433 КПК
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин, і не
має права досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, яких не було встановлено в
оскарженому судовому рішенні,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

Тобто, при касаційному розгляді
кримінального провадження колегія
суддів виходить із фактичних обставин
вчинення кримінального
правопорушення, встановлених судом.

При цьому з оскаржуваних судових
рішень убачається, що згідно з
положеннями ст. 94 КПК України суд під
час прийняття відповідного
процесуального рішення за своїм
внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на всебічному, повному й
неупередженому дослідженні всіх
обставин кримінального провадження,
керуючись законом, оцінював кожний
доказ із точки зору належності,
допустимості, достовірності, а
сукупність зібраних доказів - із точки
зору достатності та взаємозв'язку, на
підставі чого дійшов правильного
висновку про доведеність винуватості
ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому
кримінального правопорушення. Такий
висновок суд належним чином детально
обгрунтував у прийнятому рішенні.

Доводи захисника про неправильну
кваліфікацію дій засудженого та про те,
що в його діях був відсутній умисел на
заволодіння чужим майном, є
безпідставними і спростовуються
матеріалами провадження.

Зокрема з показань потерпілого
убачається, що коли він знаходився

на зупинці громадського транспорту,
хтось спробував вирвати з його рук
барсетку. Повернувшись, ОСОБА_9 побачив
ОСОБА_7, який намагався вирвати у нього
барсетку та вимагав дати йому грошей, а
потім вдарив його пляшкою по голові.

Такі показання потерпілого є
логічними, послідовними та незмінними
протягом досудового та судового
слідства, що свідчить про їх
достовірність. Підстав вважати такі
показання недостовірними колегія
суддів не знайшла.

Виходячи з наведеного, з огляду на те,
що ОСОБА_7 намагався заволодіти чужим
майном у присутності його власника і не
міг не розуміти, що потерпілий у свою
чергу теж розуміє сутність його
злочинних дій, то кваліфікація дій
останнього як відкрите викрадення
чужого майна, поєднане з насильством,
яке не було небезпечним для життя чи
здоров'я потерпілого, є правильною.

Що стосується доводів захисника про
відсутність у матеріалах провадження
відомостей про дату звільнення
засудженого від відбування покарання,
призначеного за попереднім вироком,
через що неможливо точно встановити
строки погашення наявної у ОСОБА_7
судимості, й відповідно, факт наявності
у нього такої кваліфікуючої ознаки як
«повторність», є безпідставними.

Відповідно до положень процесуального
закону, суд, постановляючи у справі
рішення, керується доказами, наявними у
матеріалах провадження. Оскільки в
матеріалах провадження відсутні
відомості про зняття чи погашення
попередньої судимості у ОСОБА_7, не
надано таких відомостей ні самим
захисником, ні засудженим, а з
урахуванням положень ст. 89 КК України
шляхом простих математичних
вирахувань строки погашення судимості
за вироком від 21 квітня 2006 року не
минули, то висновок суду про наявність
у діях ОСОБА_7 ознаки повторності також
є правильними.

Доводи захисника про те, що у вироку
зазначено, що матеріальної шкоди
злочином не заподіяно, не впливають на
кваліфікацію дій засудженого, оскільки
відповідно до пред'явленого
обвинувачення, спричинення своїми
діями матеріальної шкоди ОСОБА_7 у вину
не ставиться, а його дії кваліфікуються
як закінчений замах на вчинення
кримінального правопорушення, тобто
свого злочинного умислу на відкрите
заволодіння чужим майном він не зміг
довести до кінця з причин, що не
залежали від його волі.

Що стосується покарання, призначеного
ОСОБА_7, то воно обрано судом відповідно
до вимог закону в межах санкції статті,
яка передбачає вчинення кримінального
правопорушення, за який його було
засуджено.

Підстав вважати призначене ОСОБА_7
покарання несправедливим унаслідок
його суворості чи підстав для його
пом'якшення колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального
процесуального закону, які би
перешкодили чи могли перешкодити суду
повно й усебічно розглянути справу і
постановити законне, обґрунтоване та
справедливе рішення,

у справі не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 03 квітня

2014 року та ухвалу Апеляційного суду
Кіровоградської області

від 17 липня 2014 року щодо ОСОБА_7
залишити без зміни, а касаційну скаргу
захисника ОСОБА_10 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________С. С. Слинько __________________М. Й.
Вільгушинський_________________В. М.
Колесниченко