Ухвала іменем україни 02 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

судді доповідача ОСОБА_4,

суддів: ОСОБА_5., ОСОБА_6.,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_1,

в с т а н о в и л а:

вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2014 року засуджено

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Мархалівка Васильківського району Київської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше судимого 23 жовтня 2012 року Васильківським міськрайонним судом Київської області за ч. 1 ст. 309 КК України на 2 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,

за ч. 1 ст. 185 КК України до 240 годин громадських робіт; за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного ОСОБА_1 покарання приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком і остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнено ОСОБА_1 від відбування призначеного покарання.

Згідно вироку суду, ОСОБА_1 25.02.2013 року приблизно о 16 годині, маючи намір на таємне викрадення чужого майна, зайшов до приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2», що розташований по АДРЕСА_2 де у відділі з продажу побутової техніки таємно викрав блендер марки «Сатурн», вартістю 240 гривень, що належить ОСОБА_2, з місця скоєння злочину з викраденим зник, чим завдав потерпілій матеріальної шкоди на вказану суму.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_1 на початку квітня 2013 року (точної дати не встановлено), приблизно о 09 годині, на своєму власному автомобілі НОМЕР_1, приїхав до будинку АДРЕСА_3 з метою забрати фарбу у свого знайомого ОСОБА_3, який мешкає в даному будинку, і якою за кілька днів до цього вони разом фарбували бампер його автомобіля та автомобіля останнього. Коли він зайшов на подвір'я і впевнився , що в будинку нікого немає, скориставшись тим, що йому було відомо, де знаходиться ключ від вхідних дверей і що раніше ОСОБА_3 дозволяв йому доступ до будинку за його відсутності та за умови подальшого повідомлення, але не змігши зв'язатись з останнім за допомогою мобільного зв'язку в той момент, взяв ключ, який знаходився під килимком, зайшов до будинку та почав шукати фарбу. Не знайшовши фарбу ОСОБА_1 побачив інструменти, а саме: електричний перфоратор марки «Арсенал» і точильний станок марки «Ferm FSM-150», і у нього виник умисел на таємне викрадення вказаного майна. Після чого, реалізуючи свій злочинний намір ОСОБА_1, повторно, таємно викрав вказані речі, з місця скоєння злочину з викраденим зник, розпорядившись ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_3 матеріальної шкоди на загальну суму 1 300 гривень.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 жовтня 2014 року вищезазначений вирок суду залишений без змін.

У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування оскаржуваних судових рішень щодо ОСОБА_1 у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Посилається на те, що суд першої інстанції незаконно перекваліфікував дії ОСОБА_1 з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки останній незаконно проник до будинку потерпілого ОСОБА_3, крім того порушив право на недоторканість житла, що також не враховано судом наявність в його діях ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України. Разом з цим, суди не надали належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_3, які він надавав у ході судового розгляду. Вказує, що апеляційний суд залишаючи апеляцію прокурора без задоволення, належним чином свого рішення не мотивував та не надав вичерпної відповіді на всі її доводи, внаслідок чого ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши дотримання прокурором порядку, строків касаційного оскарження та відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Суд касаційної інстанції, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Фактичні обставини кримінального провадження були предметом оцінки суду першої та апеляційної інстанції і перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України не підлягають.

Прокурором не оспорюються фактичні обставини скоєних злочинів та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 185 КК України, а також і застосування судом першої інстанції щодо нього п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році».

Як вбачається з долучених до касаційної скарги копій оскаржуваних судових рішень, суди належним чином оцінили представлені у судовому засіданні докази, зокрема, показання потерпілого ОСОБА_3, який пояснював, що добре знає ОСОБА_1, разом з ним працював, підтримував нормальні стосунки і останній кілька разів ночував у нього в будинку, можливо знав де він ховає ключ від будинку; дані, які містяться в протоколі прийняття заяви від ПП ОСОБА_2 від 19 квітня 2013 року; дані протоколу огляду місця події від 19 квітня 2013 року; повідомлення Ломбарду «Антей»; довідку про вартість бленд еру марки «Сатурн», що становить 240 гривень; дані, які містяться в протоколі слідчого експерименту від 24 травня 2013 року; протокол прийняття заяви про скоєне кримінальне правопорушення від ОСОБА_3; дані, що містяться в протоколі огляду місця події від 16 квітня 2013 року; повідомлення ПТ «Ломбард Роял Кредит» та інші.

Відповідно до роз'яснень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» вбачається, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

А з огляду на п. 22 вищевказаної Постанови, під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища. Вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки суди повинні з'ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном. Викрадення майна не можна розглядати за ознакою проникнення в житло або інше приміщення чи сховище, якщо умисел на викрадення майна у особи виник під час перебування в цьому приміщенні.

Твердження прокурора про те, що суд першої інстанції незаконно перекваліфікував дії ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки останній незаконно проник до будинку потерпілого ОСОБА_3, не заслуговують на увагу враховуючи вище викладе, оскільки, як вбачається з показань ОСОБА_1, він зайшов до будинку забрати фарбу, якою за кілька днів до цього він разом з ОСОБА_3 фарбували бампер його автомобіля та автомобіля потерпілого, і не знайшовши фарбу, та знаходячись в будинку й лише побачивши електричний перфоратор й точильний станок, у нього виник умисел на таємне викрадення вказаного майна.

Також, згідно з вимогами ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. А ч. 2 вказаної статті цього Кодексу передбачає, що під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи.

З копій судових рішень також вбачається, що обвинувачення за ч. 1 ст. 162 КК України органами досудового слідства ОСОБА_1 висунуто не було, прокурор під час судового розгляду також не висував додаткового обвинувачення, тому доводи прокурора про те, що в діях ОСОБА_1 наявні ознаки складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, є необґрунтованими.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_1 покарання та звільнивши останнього від його відбування на підставі п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році», з урахуванням всіх обставин справи, тяжкості скоєних злочинів, які є злочинами середньої тяжкості, та особи засудженого, який хворіє на СНІД (1У клінічної стадії за класифікацією ВООЗ) і дав згоду на застосування щодо нього акту амністії, обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення клопотання захисника останнього і застосування вказаного акту, з чим погоджується і колегія суддів.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, доводи якої є аналогічними доводам касаційної скарги прокурора, в порядку ст. 404 КПК України, перевіривши ретельно всі ці доводи, не знайшов підстав для скасування вироку суду, належним чином вмотивувавши це рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, є законною та вмотивованою.

Разом з тим, у касаційній скарзі не наведено обставин, передбачених ст. 412 КПК України, які б свідчили про істотні порушення кримінального процесуального закону України.

Враховуючи наведене, на думку колегії суддів, підстави для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора відсутні.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а :

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_1.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6