Справа № 11-a-l 874/2007
р. Головуючий у 1
інстанції Гримич М.К.
ст. 861 КК (1960 року) Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2007 року колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого
судді Журавля О.О.

Суддів Чорного
О.М., Бачуріна О.В.,

За участю прокурора Безуглого Б.Д., захисника заявника ОСОБА_1 - адвоката
ОСОБА_2, розглянула у відкритому засіданні в приміщенні суду матеріали
провадження у скарзі адвоката ОСОБА_2 за апеляцією останнього на постанову
Печерського районного суду міста Києва від 6 липня 2007 року, якою задоволено
скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1, скасовані постанови слідчого з особливо
важливих справ Генеральної прокуратури України від 6 березня 1998 року про
порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину,
передбаченого ст. 222, ч.1, КК України (1960 року); старшого слідчого з
особливо важливих справ Генеральної прокуратури України від 26 березня Й998
року про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину,
передбаченого ст. 86і КК України (1960 року); слідчого з особливо важливих
справи Генеральної прокуратури України від 11 лютого 1998 року про порушення
кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ст. 80і
КК України (1960 року); Генерального прокурора України від 3 січня 2001 року
про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину,
передбаченого ст. 86і КК України (1960 року), відмовлено в порушенні
кримінальних справ відносно ОСОБА_1 за викладеними фактами на підставі п.2 ст.
6 КПК України.

Розглянувши
справу, колегія суддів, -

встановила :

6 липня 2007 року Печерський районний суд міста Києва
розглянув по суті та повністю задовольнив скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1,
скасувавши постанови слідчого з особливо важливих справ Генеральної прокуратури
України від 6 березня 1998 року про порушення кримінальної справи відносно
ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ст. 222, ч.1, КК України (1960
року); старшого слідчого з особливо важливих справ Генеральної прокуратури
України від 26 березня 1998 року про порушення кримінальної справи відносно
ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ст. 86і КК України (1960 року);
слідчого з особливо важливих справи Генеральної прокуратури України від 11
лютого 1998 року про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками
злочину, передбаченого ст. 80 КК України (1960 року); Генерального прокурора
України від 3 січня 2001 року про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1
за ознаками злочину, передбаченого

ст. 86і КК України (1960
року), та відмовивши в порушенні кримінальних справ відносно ОСОБА_1 за
викладеними фактами на підставі п.2 ст. 6 КПК України.

На
обґрунтування суд вказав, що в матеріалах провадження у скарзі, дослідної
перевірки та кримінальної справи відсутні докази зберігання вилученої зброї
саме ОСОБА_1., до того ж протокол вилучення зброї не посвідчено підписами
понятих, а інші документи -складаються в ході розслідування справи і підставами
для її порушення бути не можуть; крім того, відповідно до протоколу вилучення,
вилучено було пістолет, а за постановою про порушення кримінальної справи
значиться револьвер, тобто обидві одиниці вогнепальної зброї відносяться до
різних систем, назв, виробників, мають різні індивідуально визначені номери;
щодо двох постанов про порушення кримінальної справи за фактом викрадення в
особливо великому розмірі, то в матеріалах відсутні докази вчинення цих
злочинів саме ОСОБА_1, оскільки він був лише засновником фірми, а не її
посадовою особою і більше того, з матеріалів справи вбачається, що ніби то
викрадені кошти були переведені на ім'я ОСОБА_3., що, за висновком суду першої
інстанції свідчить про непричетність ОСОБА_1. до цього злочину; відносно
порушення справи за ст. 80і КК України, зауважив суд, то дії ОСОБА_1. на той
час відповідали положенням діючого законодавства, яке не забороняло фізичним
особам відкривати валютні рахунки за межами України.

Послався суд також на грубе порушення строків проведення досудового
слідства, яке складає вже майже 10 та 6 років за відсутності, на переконання
суду, перспектив направлення справи до суду для розгляду по суті, при тому, що
місце перебування ОСОБА_1. органам досудового слідства відоме і заходів до його
розшуку та повернення в Україну не вживається.

Не погодившись зі вказаним рішенням, прокурор, який брав участь у розгляді
справи судом першої інстанції, подав апеляцію, в якій звертає увагу колегії
суддів на вихід суду першої інстанції за межі своєї компетенції, передбаченої
на цій стадії судового контролю за діяльністю органів досудового слідства ст.
ст. 236 - 23 б8 КПК України, оскільки суд у своїй постанові дав оцінку
представленим доказам не лише з позиції відносності, допустимості та
достатності для вирішення питання про порушення кримінальної справи, а й
позиції достовірності та достатності для висновку про відсутність вини
ОСОБА_1.й

В матеріалах дослідної перевірки та кримінальної справи, які були надані
суду першої інстанції, твердить прокурор, є достатні та допустимі докази, які
вказують на певні наявні ознаки складів злочинів у діяннях ОСОБА_1.

Ці докази, звертає увагу апелянт, мають бути більш ретельно досліджені
оперативно-розшуковим, слідчим, експертним шляхом, тобто саме в рамках
досудового слідства, лише після чого можна зробити висновки по суті справи.

Аналізуючи хід дослідження судом представлених доказів, прокурор відзначає
допущену помилку щодо вирішення питання про задоволення скарги на постанову про
порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1. за ознаками злочину, передбаченого
ст. 222, ч.1, КК України, оскільки суд хибно визнав, що у протоколі вилучення
та постанові про порушення кримінальної справи ведеться про різні види, системи
вогнепальної зброї.

Насправді, акцентує увагу апелянт, у ОСОБА_1. вилучено
саме револьвер „Астра",
щодо якого він повідомив польському працівнику правоохоронних органів, що
цей револьвер отримав у подарунок від українського дипломата. Пістолет же
кольт, про який вказано в постанові суду, було вилучено у іншої особи і дійсно
до ОСОБА_1. він жодного стосунку не має.

Крім протоколів вилучення, які оформлялись працівниками польських
правоохоронних органів у Республіці Польща і за діючими там процесуальними
правилами, які не вправі був оцінювати український суд, вказує прокурор, про
наявність ознак досліджуваного злочину в діях ОСОБА_1. свідчать ще й інші
наявні в справі докази.

Що стосується порушення кримінальної справи відносно
ОСОБА_1. за ознаками злочину, передбаченого ст.
80і КК України (1960 року), то, знову ж таки, суд оцінював

представлені
докази з позиції їх достатності для висновку про наявність чи відсутність вини
ОСОБА_1. у цьому злочині, що не мав права робити.

Наявних же у справі доказів на цей час цілком достатньо,
вважає прокурор, для висновку про необхідність порушення кримінальної справи і
проведення досудового слідства, оскільки ці докази прямо вказують на відкриття
ОСОБА_1 всупереч вимогам діючого законодавства рахунків в іноземних банках,
розміщення на них валютних цінностей, використання їх як засобів платежу.

Аналогічні помилки допустив суд, на міркування апелянта, і вирішуючи
питання про відсутність складу злочину, передбаченого ст. 86і КК України в діях
ОСОБА_1.

Між тим, в матеріалах справи досить доказів для того, щоб порушити за
ознаками вчинення цього злочину кримінальну справу відносно нього та провести
досудове слідство.

На обґрунтування своєї позиції прокурор ретельно описує надані слідчими
органами докази - пояснення численних свідків, листування суб'єктів
господарювання, документи бухгалтерського обліку, висновки
судово-бухгалтерської експертизи тощо.

На цих підставах прокурор просить постанову суду скасувати та відмовити
захиснику ОСОБА_1. - адвокату ОСОБА_2. в задоволенні його скарги.

Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора на підтримку апеляції,
виступ захисника про її відхилення, перевіривши та обговоривши доводи сторін в
сукупності з представленими у матеріалах провадження у скарзі доказами, колегія
суддів визнає наступне.

Розглядаючи в порядку ст. ст. 23 б7 - 23 б8 КПК України скарги на постанови
про порушення кримінальної справи, суд першої інстанції зобов'язаний дослідити
докази, представлені в матеріалах провадження у скарзі, дослідної перевірки, а
в разі оскарження постанови про порушення кримінальної справи, яка винесена уже
після порушення кримінальної справи, як у даному випадку, - і в матеріалах
кримінальної справи, дати цим доказам оцінки з позицій правильності їх
процесуального оформлення, тобто допустимості, відносності до справи, та
достатності для вирішення питання про необхідність порушення кримінальної
справи.

Водночас, суд не вправі проводити судове слідство, оцінювати представлені
сторонами докази з позицій їх достовірності та достатності для висновку по суті
справи, тобто про наявність чи відсутність складу злочину.

Всупереч вказаним вимогам закону, суд першої інстанції у цьому конкретному
випадку, як видно з протоколу судового засідання, представлені в матеріалах
дослідної перевірки та кримінальної справи докази не досліджував, оскільки,
відповідно до протоколу, обмежився лише оголошенням томів справи, але не
конкретних доказів.

Не зважаючи на це, у своїй постанові суд навів, до того ж, як правильно
зауважив прокурор в апеляції, у спотвореному вигляді, лише деякі з наявних
доказів та проігнорував інші докази, на які дані посилання в оскаржених
постановах про порушення кримінальної справи.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, викладений в постанові по суті
скарги, не відповідає фактичним обставинам справи та не ґрунтується на наданих
доказах, а тому оскаржена постанова суду підлягає скасуванню, а апеляція
прокурора, в цій частині, -задоволенню.

Однак, в силу специфіки розгляду апеляцій у справах цієї категорії, як це
передбачено ст. 382 КПК України, судова колегія не має права проводити судове
слідство, тобто безпосередньо досліджувати надані сторонами докази, а тому не
може за викладених вище обставин і прийняти рішення по суті скарги.

Таким чином, в цій частині апеляція прокурора задоволенню не підлягає, а
матеріали провадження у скарзі слід направити на новий судовий розгляд у той же
суд, іншим суддею.

З цих же причин судова колегія не оцінює інші доводи апелянта, оскільки
вони ґрунтуються на доказах, які суд першої інстанції не досліджував, відтак ці
доводи належить ретельно перевірити та оцінити при новому судовому розгляді
справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 365, 366, 382
КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді справи
судом першої інстанції, задовольнити частково.

Постанову
Печерського районного суду міста Києва від 6 липня 2007 року, якою

задоволено
скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1, скасовані постанови слідчого з

особливо
важливих справ Генеральної прокуратури України від 6 березня 1998 року про

порушення
кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого

ст. 222,
ч.1, КК України (1960 року); старшого слідчого з особливо важливих справ
Генеральної

прокуратури
України від 26 березня 1998 року про порушення кримінальної справи відносно

ОСОБА_1
за ознаками злочину, передбаченого ст. 86і КК України (1960 року); слідчого з

особливо
важливих справи Генеральної прокуратури України від 11 лютого 1998 року про

порушення
кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого

ст. 80і
КК України (1960 року); Генерального прокурора України від 3 січня 2001 року
про

порушення
кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого

ст. 86і
КК України (1960 року),
відмовлено в порушенні
кримінальних справ відносно

ОСОБА_1
за викладеними фактами на підставі п.2 ст. 6 КПК України - скасувати з

направленням
матеріалів провадження у скарзі на новий судовий розгляд у той же суд, але

іншим суддею.