Справа №4-417/2007
ПОСТАНОВА

16 липня
2007 року м.
Одеса

Судця
Приморського районного суду міста Одеси Капля О.І., з участю секретаря Непорада О.А., адвоката ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в
приміщенні залу судових засідань Приморського районного суду м. Одеси скаргу
ОСОБА_1 на постанову начальника відділу СУ ГУ МВС України в Одеській області майора міліції Сафарова 3.1.
від 12 червня 2007 року про порушення кримінальної справи за фактом підробки і
використання заяви гр.ОСОБА_3 та шахрайства по привласненню земельної ділянки в
смт. Затока Одеської області за ознаками складів злочинів, передбачених ч.1 іч.3 ст. 358,
ч.2 ст. 190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1, що є головою дачного кооперативу
«Перлина», який знаходиться в с. м. т.
Затока Одеської області звернувся до суду зі скаргою на постанову начальника
відділу СУ ГУ МВС
України в Одеській області Сафарова 3.1. від 12.06.2007р. про порушення
кримінальної справи за фактом підробки і використання заяви гр.ОСОБА_3 та шахрайства
по привласненню земельної ділянки в смт. Затока Одеської обл. за ознаками складів
злочинів, передбачених ч.1 і ч.3 ст. 358,
ч.2 ст. 190 КК України (далі за
текстом - оскаржувана

постанова).
У своїй скарзі заявник вказує про те,
що, на його думку, оскаржувана

постанова
винесена за відсутності для цього достатніх приводів і підстав, як того потребує ст. .94 КПК України,
ґрунтується на власних припущеннях слідчого, її винесено без додержання встановленого
порядку.

Заявник
вважає, що порушена кримінальна справа
зачіпає його права й обов'язки, а також
порушує його права, свободи та законні
інтереси. Обґрунтовуючи свою позицію з даного питання, заявник вказує, зокрема,
про те, що в оскаржуваній
постанові слідчий посилається на ту обставину,
що невстановленими особами підроблено заяву ОСОБА_3 про вступ до дачного
кооперативу «Перлина», головою якого є
заявник. Оскільки відповідно до Статуту дачного кооперативу «Перлина» рішення
про прийняття нових членів в кооператив приймається головою кооперативу, то висновок слідчого про порушення
встановленої процедури при прийнятті ОСОБА_3 в члени кооперативу тягне за собою
у подальшому, як логічний наслідок, притягнення заявника в якості особи, підозрюваної у вчиненні злочину, з огляду на те, що без його причетності як голови кооперативу
до вказаних порушень ОСОБА_3 не
могло бути прийнято в члени кооперативу.

Заявник
також вказує про те, що його допитано як
свідка про обставини, які відносяться до
справи. Крім того, на підставі постанови
судді Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2007 р. у його помешканні
16.06.2007р. проведено обшук. При проведенні обшуку належного йому житла
заявник пересвідчився, що органи
досудового слідства при розслідуванні даної кримінальної справи виходять з
того, що предмети і документи, які мають значення для встановлення істини у
справі, знаходяться у його помешканні.
Проте, при проведенні обшуку у нього
були вилучені не лише документи, що
стосуються діяльності дачного кооперативу «Перлина», але й особисті речі заявника та інші
документи, що жодним чином не пов'язані
з діяльністю кооперативу.

З
урахуванням вищенаведеного, заявник
вважає, що за змістом оскаржуваної
постанови найближчим часом у ході провадження досудового слідства слідчим може
бути затримано і допитано його як особу,
підозрювану у вчинені злочину. Тому заявник вважає, що порушена кримінальна справа зачіпає його
права й обов'язки, а оскаржувана

постанова

2

порушує його права, свободи та законні інтереси. У своїй скарзі
заявник вказує про те, що оскаржувана

постанова
про порушення кримінальної справи, яку
винесено без додержання вимог статей 94-98 КПК України, може породити наслідки, які виходять за межі
кримінально-процесуальних відносин, і
завдати такої шкоди його конституційним правам і свободам внаслідок
несвоєчасного судового контролю, що їх
поновлення буде неможливим. Частиною
1 ст. 236-7 КПК України
передбачено, що

постанова
слідчого про порушення кримінальної справи за фактом вчинення злочину може бути
оскаржена до місцевого суду за місцем розташування органу або роботи посадової
особи, яка винесла постанову, з дотриманням правил підсудності. Відповідно
до ч.3 ст. 236-7 КПК України скарга на
постанову слідчого про порушення кримінальної справи за фактом вчинення злочину
може бути подана до суду особою,
інтересів якої стосується порушена кримінальна справа з достатнім
обґрунтуванням порушення прав та законних інтересів відповідної особи. Суд
приймає до розгляду скаргу на постанову про порушення кримінальної справи
протягом усього часу перебування справи у провадженні слідчого до моменту
закінчення досудового слідства.

Оцінивши
наведене у скарзі обгрунтування щодо порушення прав та інтересів заявника та
запобігання притягненню його до кримінальної відповідальності, суд визнав зазначене обґрунтування достатнім
і прийняв рішення про відкриття провадження з розгляду скарги ОСОБА_1 З
урахуванням вищенаведеного, та з огляду
на ту обставину, що СУ ГУ МВС України в
Одеській області розташоване на території Приморського району м. Одеси, суд вважає,
що скарга ОСОБА_1 на постанову про порушення кримінальної справи
підлягає розгляду Приморським районним судом м. Одеси.

Обґрунтовуючи
свої вимоги, заявник у скарзі
вказує, зокрема, що слідчий,
посилаючись на той факт, що
невстановлені особи якимось способом незаконно заволоділи паспортом та іншими
важливими особистими документами ОСОБА_3,
однак, не кваліфікує ці дії як
злочин, передбачений ч.3 ст. 357 КК України, хоча у такому разі є підстави для
кваліфікації вказаних дій за сукупністю злочинів по ч.3 ст. 357 КК та як готування до шахрайства.

У своїй
скарзі заявник також вказує, що в
оскаржуваній постанові слідчим не наведено жодного обґрунтування про те, у чому дістала свій вияв та обставина чи той
факт, що на момент порушення
кримінальної справи невстановлені особи заволоділи або придбали права на
земельну ділянку, що належить ОСОБА_3;
слідчим не наведено жодних доказів, які
б підтверджували ту обставину, що злочин
доведено до кінця. Заявник вказує, що в
оскаржуваній постанові слідчим не наведено жодних підстав для висновку про
те, що право власності ОСОБА_3 на
земельну ділянку припинене, а зазначена
ділянка перебуває у володінні інших осіб. Тому,
на думку заявника, на стадії
порушення кримінальної справи слідчий керувався лише власними припущеннями про
те, що невстановлені особи, які підозрюються у скоєнні злочину, начебто заволоділи земельною ділянкою, що належить ОСОБА_3 Однак, припущення слідчого не є даними, що містять у собі інформацію про злочин, тому не можуть бути підставою для порушення
кримінальної справи.

На думку
заявника, питання про незаконність
володіння земельною ділянкою могло ставитись слідчим лише у разі попереднього
встановлення фактичних володільців зазначеної ділянки та оцінки законності їх
володіння. Як відомо, правовстановлюючі
документи на землю містять дані про особу чи осіб, які відповідним правом володіють. Тому
заявник вважає, що для встановлення
осіб, які підозрюються у скоєнні
злочину, слідчий мав на стадії порушення
кримінальної справи дати відповідну оцінку правовстановлюючих документів на
зазначену ділянку. Однак, без
встановлення осіб, які фактично
володіють зазначеною ділянкою, у
слідчого не було жодних підстав для висновку про те, що цією земельною ділянкою володіє не ОСОБА_3, а інші особи.

З
вищенаведеного заявником зроблено висновок про те, що особі,
яка порушує кримінальну справу за статтею 190 КК України, мали бути відомі якщо не усі, то хоча б деякі особи із числа підозрюваних у
вчиненні злочину, оскільки факт переходу
права на

3

земельну
ділянку від ОСОБА_3 до інших осіб має бути підтверджено відповідними
документами, наприклад, нотаріально посвідченим правочином чи іншим
документом, що підтверджує право
власності або інше речове право на вказану земельну ділянку, та документом про державну реєстрацію цих
прав. Заявник вказує про те, що у такому
разі кримінальна справа не може бути порушена без зазначення конкретних
осіб, які на момент порушення справи або
перед цим заволоділи вказаною земельною ділянкою, що раніше належала ОСОБА_3 Такого висновку
заявник дійшов з урахуванням правил ч.2
ст. 98 КПК України, якою передбачено, що якщо на момент порушення кримінальної
справи встановлено особу, яка вчинила
злочин, кримінальну справу повинно бути
порушено щодо цієї особи. Вказані вимоги норм Закону підтверджені в ч.2 ст. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 1 від 11.02.2005 року «Про деякі питання, що виникають під час розгляду судами України
скарг на постанови органів дізнання,
слідчого, прокурора при порушенні
кримінальної справи», де конкретно
висказані вимоги Закону про порушення кримінальної справи проти особи, а не по факту скоєного злочину.

Оскільки
в постанові про порушення вказаної кримінальної справи вказано кооператив
«Перлина», головою якого є заявник
ОСОБА_1, при наявності поводів та
підстав справа повинна бути порушена проти нього, або інших посадових осіб кооператива.

Заявник
вказує, що в оскаржуваній постанові
слідчим не наведено обґрунтування, яким
керувався останній при вирішенні питання про кваліфікацію ознак шахрайства саме
за ч.2 ст. 190 КК України, а не за іншою частиною зазначеної статті.
Слідчим не зазначено обставин,
передбачених частиною 2 ст. 190
КК України, як ознак злочину, що впливають на кваліфікацію дій
невстановлених осіб та обтяжують їх відповідальність. Зокрема, слідчим не зазначено, чи вчинено шахрайство за попередньою змовою
групою осіб, чи є воно таким, що завдало значної шкоди потерпілому. Крім
того, зважаючи на ту обставину, що дійсна вартість зазначеної земельної
ділянки обчислюється сумою, яка у тисячі
разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення
злочину, заявник звертає увагу суду на
ту обставину, що у даному разі
шахрайство мало кваліфікуватись слідчим за частиною третьою або частиною
четвертою ст. 190 КК України. На думку
заявника, оскільки оскаржувана

постанова
містить істотні внутрішні суперечності,
це свідчить про її необґрунтованість.

Заявник
звертає увагу суду на те, що кримінальну
справу може бути порушено тільки в тих випадках, коли є достатні дані, які вказують на наявність ознак злочину, як це передбачено частиною другою статті 94
КПК України. Однак, з урахуванням
вищенаведеного, суд має дійти висновку
про відсутність достатніх приводів і підстав для винесення оскаржуваної
постанови, погодившись з тим, що при порушенні кримінальної справи не були
додержані вимоги статей 94, 97, 98 КПК України, що має стати підставою для скасування судом
оскаржуваної постанови та прийняття нової постанови про відмову у порушенні
кримінальної справи за вказаним фактом.

У
судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримав заявлені вимоги в повному обсязі й
просив суд задовольнити скаргу. В якості захисника ОСОБА_1 до участі у
кримінальному судочинстві ухвалою суду допущено фахівця в галузі права
ОСОБА_2, який за законом має право на
надання правової допомоги за дорученням юридичної особи -ПП „Юридичний
департамент «Дікон Юг», оскільки з
останнім ОСОБА_1 укладено угоду про надання юридичних послуг. Захисник ОСОБА_1
- ОСОБА_2 -повністю підтримав заявлені вимоги й просив суд задовольнити скаргу
ОСОБА_1 в повному обсязі.

Представник
прокуратури, який викликався судом, двічі не з'явився у судове засідання, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений
належним чином у встановленому законом порядку; про причини неявки суду не
повідомив. В порушення вимог ст. 236-8
КПК України витребувані судом матеріали,
на підставі яких було прийнято рішення про порушення кримінальної справи, не було надано у судове засідання у
встановлені судом строки. Про поважність причин неподання вказаних матеріалів
суду не повідомлено.

4

Статтею 236-8 КПК України передбачено,
що у разі неподання без поважних причин до суду матеріалів, на підставі яких було прийнято рішення про
порушення кримінальної справи, у
встановлений суддею строк суддя вправі визнати відсутність цих матеріалів
підставою для скасування постанови про порушення справи. Обов'язок доведення правомірності
порушення справи покладається на прокурора,
неявка якого в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. Суддя
розглядає скаргу на підставі наявних у справі матеріалів у судовому засіданні.

Заслухавши
пояснення заявника ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали скарги й оцінивши
зібрані докази в їх сукупності, суд
дійшов висновку про те, що скарга
ОСОБА_1 є обґрунтованою й підлягає повному задоволенню.

У
судовому засіданні встановлено, що
постановою начальника відділу СУ ГУ
МВС України в Одеській області майора міліції Сафарова 3.1. від 12 червня 2007
року порушено кримінальну справу за фактом підробки і використання заяви
гр.ОСОБА_3 та шахрайства по привласненню земельної ділянки площею 0, 091га в
смт. Затока Одеської області за ознаками
складів злочинів, передбачених ч.1
іч.3 ст. 358, ч.2 ст. 190 КК України.

Судом
встановлено, що у 2006 році ОСОБА_1
особисто одержав в Управлінні земельних ресурсів Державний акт на право
приватної власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_3, зареєстрований у державному реєстрі, та передав вказаний документ у Затокську
селищну раду для його подальшого вручення ОСОБА_3 ОСОБА_1 вказує на те, що як свідок,
він цей факт не приховував і про вказаний факт він розповів
слідчим. Суд погоджується з доводами
скарги про те, що у разі якщо Державний
акт на право приватної власності на земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_3, втрачено,
це не тягне за собою припинення її права власності на зазначену земельну
ділянку. У такому разі ОСОБА_3 не
позбавлена можливості одержати дублікат відповідного правовстановлюючого
документу.

З
оскаржуваної постанови вбачається,
що, на думку слідчого, підроблення заяв ОСОБА_3 про її вступ до
кооперативу та виділення їй земельної ділянки невстановленими особами здійснено
саме з метою подальшого заволодіння цими ж особами земельною ділянкою, що мала належати ОСОБА_3 Діяння
невстановлених осіб кваліфікуються слідчим як закінчені злочини, що містять усі ознаки складу злочинів, передбачених ч.1 і ч.3 ст. 358,
ч.2 ст. 190 КК України, оскільки з оскаржуваної постанови не
вбачається, що у даному разі мають місце
лише готування до злочину чи замах на злочин. Однак, в оскаржуваній постанові слідчим не
вказується про те, за яких обставин та
яким чином невстановлені особи одержали від ОСОБА_3 належні їй документи
(паспорт громадянина України,
посвідчення учасника Великої Вітчизняної війни, довідку про присвоєння їй ідентифікаційного
коду). Слідчим зазначено лише про те, що
шахрайство вчинялось шляхом зловживання довірою, але не зазначено, яким конкретним способом вчинялись відповідні
дії. Слідчим не вказується про те, чи
знаходилась ОСОБА_3 протягом двох років без документів, що посвідчують її особу та надають їй право
на відповідні пільги, чи ці документи
було їй невдовзі повернуто, хоча ці
обставини впливають на кваліфікацію дій невстановлених осіб. Так, посилаючись на той факт, що невстановлені особи якимось способом
незаконно заволоділи паспортом та іншими важливими особистими документами
ОСОБА_3, слідчий, однак,
не кваліфікує ці дії як злочин,
передбачений ч.3 ст. 357 КК
України, хоча у такому разі є підстави
для кваліфікації вказаних дій за сукупністю злочинів по ч.3 ст. 357 КК та як готування до шахрайства.

В
оскаржуваній постанові слідчим не наведено жодного обґрунтування про те, у чому дістала свій вияв та обставина чи той
факт, що на момент порушення
кримінальної справи невстановлені особи заволоділи або придбали права на
земельну ділянку, що належить ОСОБА_3
Слідчим не наведено жодних доказів, які
б підтверджували ту обставину, що злочин
доведено до кінця. Тому суд вважає, що
на стадії порушення кримінальної справи слідчий керувався Лише власними
припущеннями про те, що невстановлені
особи, які

5

підозрюються у скоєнні злочину, начебто заволоділи земельною ділянкою, що належить ОСОБА_3 Однак, припущення слідчого не є даними, що містять у собі інформацію про злочин, тому не можуть бути підставою для порушення
кримінальної справи.

Суд
вважає, що питання про незаконність
володіння земельною ділянкою могло ставитись слідчим після проведення ретельної
перевірки заяви ОСОБА_3 про злочин та матеріалів, зібраних УДСБЕЗ ГУ МВС України в Одеській області до
порушення кримінальної справи,
зокрема, лише у разі попереднього
встановлення фактичних володільців зазначеної ділянки та оцінки законності їх
володіння. Як відомо, правовстановлюючі
документи на землю містять дані про особу чи осіб, які відповідним правом володіють. Тому суд
вважає, що для встановлення осіб, які підозрюються у скоєнні злочину, слідчий мав на стадії порушення кримінальної
справи дати відповідну оцінку правовстановлюючих документів на зазначену
ділянку. Проте, без встановлення
осіб, які фактично володіють зазначеною
ділянкою, у слідчого не було жодних
підстав для висновку про те, що цією земельною
ділянкою володіє не ОСОБА_3, а інші особи. Інакше кажучи, без встановлення осіб, які фактично володіють зазначеною
ділянкою, у слідчого не було достатніх
підстав для висновку про те, що
матеріали перевірки містять дані про наявність у діяннях невстановлених осіб
ознак складу злочину, а, отже,
не було встановлено підстав для порушення кримінальної справи.

Суд
також вважає, що при винесенні
оскаржуваної постанови слідчим не взято до уваги ту обставину, що право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку
може бути припинене лише у випадках,
передбачених статтею 346 ЦК
України та статтею 140 ЗК України, у
порядку, встановленому законом. На думку суду, ігнорування вказаних норм законів України
потягло за собою хибний висновок слідчого щодо припинення права власності
ОСОБА_3 на земельну ділянку, що не
відповідає фактичним обставинам справи. Таким чином, судом визнається та обставина, що в оскаржуваній постанові слідчим не
наведено жодних підстав для висновку про те,
що право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку припинене, а зазначена ділянка перебуває у володінні
інших осіб.

Крім
того, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про те, що особі,
якою порушувалась кримінальна справа за статтею 190 КК України, мали бути відомі якщо не усі, то хоча б деякі особи із числа підозрюваних у
вчиненні злочину, оскільки факт переходу
права на земельну ділянку від ОСОБА_3 до інших осіб має бути підтверджено
відповідними документами,
наприклад, нотаріально
посвідченим правочином чи іншим документом,
що підтверджує право власності чи інше речове право на цю земельну
ділянку, та документом про державну
реєстрацію цих прав. Такого висновку суд дійшов з урахуванням правил ст. 182,
ч.1 ст. 657, ч.2
ст. 719 ЦК України, ч.7
ст. 128, ч.1 ст. 132,
ч.2 ст. 142 ЗК України та деяких інших норм законодавства України.

Проте, у такому разі кримінальна справа не могла
бути порушена без зазначення конкретних осіб,
які на момент порушення справи або перед цим заволоділи вказаною
земельною ділянкою, що раніше належала
ОСОБА_3 Такого висновку суд дійшов з урахуванням правил частини другої статті
98 КПК України, якою передбачено, що якщо на момент порушення кримінальної
справи встановлено особу, яка вчинила
злочин, кримінальну справу повинно бути
порушено щодо цієї особи. Таким чином,
суд дійшов висновку про те, що
оскаржувану постанову винесено слідчим без додержання встановленого порядку.

В
оскаржуваній постанові слідчим не наведено обґрунтування, яким він керувався при вирішенні питання про
кваліфікацію ознак шахрайства саме за частиною другою ст. 190 КК України, а не за іншою частиною зазначеної статті.
Слідчим не зазначено обставин,
передбачених частиною 2 ст. 190
КК України, як ознак злочину, що впливають на кваліфікацію дій невстановлених
осіб та обтяжують їх відповідальність. Зокрема,
слідчим не зазначено, чи вчинено
шахрайство за попередньою змовою групою осіб,
чи є воно таким, що завдало
значної шкоди потерпілому. Крім того,
зважаючи на ту обставину, що
дійсна вартість зазначеної земельної ділянки обчислюється сумою, яка у тисячі разів перевищує
неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину, є підстави для

6

кваліфікації
шахрайства за частиною третьою або частиною четвертою ст. 190 КК України. Однак, в оскаржуваній постанові слідчим не наведено
з цього приводу жодних міркувань,
внаслідок чого оскаржувана

постанова
містить істотні внутрішні суперечності,
що свідчить про її необґрунтованість.

Таким
чином, розглянувши у судовому засіданні
скаргу ОСОБА_1, перевіривши наявність
приводів і підстав для винесення оскаржуваної постанови, на підставі наявних у справі матеріалів суд
дійшов висновку про відсутність достатніх приводів і підстав для винесення
слідчим оскаржуваної постанови, а також
про те, що її винесено без додержання
встановленого порядку, оскільки при
порушенні кримінальної справи не були додержані вимоги статей 94, 97, 98
КПК України. Такий висновок тягне за собою скасування судом оскаржуваної
постанови та прийняття постанови про відмову у порушенні кримінальної справи за
вказаним фактом.

На
підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 94, 97, 98,
234, 236-7, 236-8,
347, 348 КПК України, п.п.1-5 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 11.02.2005р. № 1 «Про деякі питання, що виникають під час розгляду судами України
скарг на постанови органів дізнання,
слідчого, прокурора про порушення
кримінальної справи»,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на постанову начальника відділу
СУ ГУ МВС України в Одеській області майора міліції Сафарова 3.1. від 12 червня
2007 року про порушення кримінальної справи за фактом підробки і використання
заяви гр.ОСОБА_3 та шахрайства по привласненню земельної ділянки площею 0,
091га в смт. Затока Одеської області за ознаками складів злочинів, передбачених ч.1 іч.3 ст. 358,
ч.2 ст. 190 КК України
-задовольнити повністю.

Скасувати
повністю постанову начальника відділу СУ ГУ
МВС України в Одеській області майора міліції Сафарова 3.1. від 12 червня 2007
року про порушення кримінальної справи за фактом підробки і використання заяви
гр.ОСОБА_3 та шахрайства по привласненню земельної ділянки площею 0, 091га в
смт. Затока Одеської області за ознаками складів злочинів, передбачених ч.1 іч.3 ст. 358,
ч.2 ст. 190 КК України.

Відмовити
у порушенні кримінальної справи за фактом підробки і використання заяви
гр.ОСОБА_3 та шахрайства по привласненню земельної ділянки площею 0, 091га в
смт. Затока Одеської області відносно ОСОБА_1

постанова
судді на протязі 7 діб може бути оскарджена до Апеляційного суду Одеської
області, що не зупиняє її виконання.