АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
У Х В А Л А
Іменем України

22 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року,

за участю сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_6
та сторін захисту обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_5 ,

у с т а н о в и л а:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року в кримінальному провадженні під №0000535, внесеному 4.06.2013 року до ЄРДР, обвинувачений:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, який народився в сел. Зубарі, Фастівського району, Київської області, зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , несудимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК Україна, та йому призначене покарання у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає п`ятсот десять гривень.

На підставі ст. ст. 49, 74 ч. 5 КК України, ОСОБА_7 звільнений від покарання.

Вироком ухвалено про стягнення з ОСОБА_7 на користь держави процесуальних витрат, пов`язаних із проведенням експертних досліджень, в розмірі 391,20 грн.

Також вироком ухвалено рішення про вирішення питання щодо речових доказів в кримінальному провадженні.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у використанні завідомо підробленого документа.

Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.

ОСОБА_7 відповідно до вимог Постанови ради міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спілок №470 від 11.12.1984 р. Про затвердження правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР та наказу МОЗ СРСР №330 від 28.03.1983 р. Про затвердження списку захворювань, які дають право особам, хворим на ці захворювання, на першочергове отримання жилої площі, у невстановлений час 27.04.2004 р., перебуваючи по АДРЕСА_2 , реалізовуючи свій намір стати на квартирний облік по першочерговій категорії, шляхом умисного використання медичного висновку на своє ім`я, виданого 1.11.2000 р. Київським міським психоневрологічним диспансером №2, та заздалегідь знаючи, що він підроблений, оскільки медичний огляд у встановленому порядку для отримання довідки ЛКК він не проходив та на обліку у лікаря-психіатра не перебував, подав до відділу житлового забезпечення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації заяву із переліком документів, до яких входив і вказаний медичний висновок.

В подальшому, Дарницькою районною у м. Києві державною адміністрацією затверджено розпорядження №415 від 1.06.2004 р., згідно якого ОСОБА_7 прийнятий на квартирний облік по першочерговій категорії психічно хворий, на підставі висновку ЛКК Київського міського ПНД №2.

Разом з тим, відповідно до листа Департаменту охорони здоров`я Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) впродовж 2000 року довідка ЛКК за формою наказу МОЗ УРСР №5 ОСОБА_7 не видавалася. На диспансерному обліку з приводу психічних захворювань ОСОБА_7 не перебуває та не перебував.

Згідно з висновком почеркознавчої експертизи №1122 від 31.10.2013 р. надати відповідь на питання чи виконаний підпис в медичному висновку від 3.11.2000 р., виданому Київським міським ПНД №2 на ім`я ОСОБА_7 , 1946 р.н., в графі Председатель ВКК гр. ОСОБА_8 не надалося можливим, у зв`язку з украй обмеженим обсягом почеркового матеріалу та відсутністю зразків співставлюваних за часом виконання, де не було виявлено такої сукупності ознак, яка б дозволила в категоричній чи вірогідній формі дійти висновку про наявність чи відсутність тотожності. І надати відповідь на питання чи виконаний підпис в медичному висновку від 3.11.2000 р., виданому Київським міським ПНД №2 на ім`я ОСОБА_7 , 1946 р.н., в графі Член ВКК гр. ОСОБА_9 не надалося можливим, у зв`язку з простою побудовою, різним складом досліджуваних підписів (відсутністю взаємозамінних елементів), не було виявлено такої сукупності ознак, яка б дозволила в категоричній чи вірогідній формі дійти висновку про наявність чи відсутність тотожності.

5.08.2011 р. рішенням Дарницької районної житлової комісії ОСОБА_7 за програмою Соціальне житло та програмою 70*30 надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , 27, АДРЕСА_4 .

Не погодившись із ухваленим щодо ОСОБА_7 вироком суду першої інстанції як незаконним та необгрунтованим, 21.04.2015 р. захисник ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить: вирок Дарницького районного суду м. Києва від 26.03.2015 р. щодо ОСОБА_7 скасувати та закрити кримінальне провадження за встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

На обгрунтування апеляційних вимог захисник ОСОБА_5 зважає на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке виразилось у застосуванні закону (ч. 4 ст. 358 КК України), який не підлягає застосуванню, а саме відсутність як об`єктивної сторони, так і суб`єктивної сторони складу цього кримінального правопорушення в діянні, яке інкриміноване ОСОБА_7 .

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в цьому кримінальному провадженні не оскаржений.

У запереченнях на апеляційну скаргу старший прокурор прокуратури Дарницького району м. Києва ОСОБА_10 , який приймав участь у розгляді даного провадження судом першої інстанції, вважаючи вирок Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня 2015 р. щодо ОСОБА_7 законним, обгрунтованим і цілком вмотивованим, а доводи апеляційної скарги, викладені захисником ОСОБА_5 безпідставними, просить ухвалений судом першої інстанції вирок щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційній скарзі захисником ОСОБА_5 , та запереченнях старшого прокурора прокуратури Дарницького району м. Києва ОСОБА_10 , який приймав участь у розгляді даного провадження судом першої інстанції; вислухавши доводи захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу за наведених у ній обставин; доводи прокурора ОСОБА_6 , який заперечував відносно задоволення апеляційної скарги захисника, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обгрунтованим і вмотивованим, просив залишити цей вирок без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому ОСОБА_7 останнє слово, вивчивши та перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши й обміркувавши доводи апелянта, колегія суддів апеляційної інстанції уважає апеляційну скаргу подану захисником ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 такою, що задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до змісту вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у використанні завідомо підробленого документа за обставин, установлених судом, відповідають фактичним обставинам і підтверджені зібраними у встановленому порядку доказами, які ретельно досліджені, належно оцінені та детально викладені судом у вироку.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним даним, які містяться в наступних зібраних і наведених у вироку джерелах доказів:

- показаннях обвинуваченого ОСОБА_7 , який під час судового слідства себе винуватим не визнав і показав, що у зв`язку із хворобою та виробничою травмою він більшості деталей події не пам`ятає. Пригадав, що за допомогою власної дружини звертався до лікарні, але час та місце розташування лікарні не може згадати. Надав показання, що в м. Києві стоїть на обліку, водночас комісійно огляд не проходив. Показав, що жінка займалась отриманням довідки та наданням інших документів до адміністрації з метою постановки на квартирний облік. Причетності до підробки документів він не має. Не пам`ятає, чи писав відповідну заяву в райдержадміністрації з метою постановки на квартирний облік. За місцем роботи висновок ЛКК не подавав, оскільки приховував цей факт на роботі, щоб його не звільнили;

- листі Департаменту охорони здоров`я Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), згідно якого впродовж 2000 року довідка ЛКК за формою наказу МОЗ УРСР №5 ОСОБА_7 не видавалась. На диспансерному обліку з приводу психічних захворювань ОСОБА_7 не перебуває та не перебував /т. 1 а.с. 114/;

- за відповіддю головного лікаря Київського міського ПНД №2, адміністрація КМПНД №2 повідомляє, що впродовж 2000 року довідки ЛКК за формою Наказу МОЗ УРСР №5 громадянину ОСОБА_7 диспансером не видавалися /т. 1 а.с. 116/;

- журналі реєстрації квартЛКК за період з 13.02.1995 р. по 31.03.2005 р., дослідженням якого встановлено, що висновок від 1.11.2000 р. на ім`я ОСОБА_7 не зареєстрований. Вказаний висновок на ім`я ОСОБА_7 не міг бути зареєстрований в інших документах чи журналах тому, що ці висновки реєструються у Журналі реєстрації квартЛКК (в даному випадку в період з 13.02.1995 р. по 31.03.2005 р.) та під кожним з висновків підписуються всі члени комісії, якими він видавався. Разом із тим, медичний висновок від 1.11.2000 р. на ім`я ОСОБА_7 підписаний від імені колишніх головного лікаря КМПНД №2 ОСОБА_8 , завідувача диспансерного відділення ОСОБА_11 та головної медичної сестри ОСОБА_12 ;

- між тим, головна медична сестра ОСОБА_12 , відповідно зі змістом журналу реєстрації квартирних ЛКК у період з 18.10.2000 р. по 8.11.2000 р. тимчасово не працювала, знаходилася на лікарняному або у відпустці, що надає об`єктивні підстави вважати, що медичний висновок на ім`я ОСОБА_7 підроблений. Крім цього у КМПНД №2 відсутні дані про звернення за медичною допомогою хворого ОСОБА_7 . До того ж, зазначений медичний висновок в частині назви даного лікувально-профілактичного закладу не відповідає дійсності;

- показаннях свідка ОСОБА_13 , яка під час судового слідства, допитана судом першої інстанції, повністю підтримала наведені фактичні обставини;

- показаннях, допитаної в якості свідка члена ЛКК Київського міського психоневрологічного диспансеру №2 ОСОБА_9 , яка показала, що у період з 1962 по 2005 рр. працювала у Київському міському психоневрологічному диспансері №2 за адресою м. Київ, вул. Верхня, 4, обіймаючи посаду головної медичної сестри та секретаря лікарської консультативної комісії, в тому числі і у 2000 р. ПНД №2 обслуговував населення Печерського та Голосіївського районів. Щодо хворих, які направляються на ЛКК для квартирної комісії, у склад комісії входив головний лікар, заступник головного лікаря по медичній частині, лікуючий лікар хворого та свідок, як секретар. Стосовно процедури показала, що лікуючий лікар представляв хворого перед комісією за день. На комісії лікуючим лікарем подавалась амбулаторна картка хворого, в якій повинен обов`язково був міститись акт перевірки умов проживання хворого, який складався фельдшером соціальної допомоги станом на 2000 р., але на даний час такої посади вже не існує. Медична картка подавалася секретарю комісії, яка перевіряла наявність всіх необхідних документів, довідок. Діагноз, виставлений лікуючим лікарем, повинен був бути підтверджений стаціонарно, тобто особа повинна була до того стаціонарно лікуватися. Якщо особа стаціонарно не лікувалася, то хворий повинен був оглядатися ЛКК КМКПНЛ № 1, а не комісією диспансеру. Якщо у картці хворого, який направлявся на комісію, були якісь недоліки, то головний лікар повертав її на доопрацювання з метою усунення недоліків. Якщо особа на обліку в диспансері не перебувала та була відсутня її амбулаторна картка, то така особа не могла оглядатися ЛКК відповідного диспансеру. Свідок ОСОБА_9 зазначила, що коли вирішувалось питання про видачу довідки на ЛКК, проводився огляд пацієнта, надавалися документи які підтверджували наявність хвороби. Якщо приймалось рішення про видачу медичного висновку для постановки на пільгову чергу для отримання житла, то це фіксувалось в амбулаторній картці пацієнта, а також у журналі видачі висновків ЛКК форми 0360. Медичному висновку присвоювався реєстраційний номер, який повинен був співпадати з реєстраційним записом у журналі видачі висновків ЛКК. Разом із цим, оглянувши в судовому засіданні медичне заключення на ім`я ОСОБА_7 від 1.11.2000 р., свідок надала показання, що підпис від її, ОСОБА_9 , імені виконаний не нею, а також воно навіть заповнено не працівником ПНД, оскільки формулювання у графах заключення неправильні, тобто висновок заповнений невірно, почерк у бланку їй незнайомий, хоча вона знає почерки практично всіх працівників ПНД на той час. На таких заключеннях раніше ставився маленький штамп копії не знімати, на руки не давати. У даному випадку такий штамп відсутній, не заповнена графа для пред`явлення в яку інстанцію виданий цей висновок. Таким чином показання свідка ОСОБА_9 явно свідчать про те, що висновок ЛКК від 1.11.2000р., виданий на ім`я ОСОБА_7 є підробленим. Також свідок ОСОБА_9 зазначила, що у печатці ПНД №2 була особливість, а саме одна з літер випадала, тому на відтиску була одна буква, яка стоїть нерівно, але у печатці на висновку ЛКК від 1.11.2000 р., виданому на ім`я ОСОБА_7 , всі літери рівні, відсутній реєстраційний номер, який повинен бути обов`язково. Надалі свідок ОСОБА_9 пояснила, що у 2000 р. головним лікарем та головою ЛКК був ОСОБА_8 , заступником по медичній частині ОСОБА_14 , який помер приблизно у 2002 році. Підписи у висновку схожі на підписи ОСОБА_14 та ОСОБА_8 . Самого ОСОБА_7 взагалі свідок ОСОБА_9 не знає та ніколи про такого не чула. Наведені свої показання свідок ОСОБА_9 в стадії судового розгляду в суді першої інстанції підтримала та зазначила, що документ висновку ЛКК від 1.11.2000 р., виданий на ім`я ОСОБА_7 , який їй показував слідчий, не відповідав установленим нормам. Під час роботи в ПНД №2 у її обов`язки входило подавати документи на комісію, тобто вона особисто надавала всі медичні картки лікарям. Лікарі оглядали хворого та в картку вклеювався протокол огляду. Стверджувала, що ОСОБА_7 в ПНД №2 не було, та огляду він не проходив;

- показаннях свідка ОСОБА_8 , який відносно заключення від 1.11.2000 р., наданого на ім`я ОСОБА_7 , показав, що він його не підписував, підпис схожий на його особистий, однак може з повною впевненістю сказати, що цей відпис виконаний не ним. Показав також, що цей медичний висновок заповнений не працівником ПНД №2, оскільки формулювання у графах заключення неправильні, почерк у бланку не знайомий, хоча він, ОСОБА_8 , знав практично всі почерки працівників ПНД №2 на той час. Прізвище ОСОБА_7 взагалі йому невідоме, хоча всіх хворих з діагнозом Шизофренія він, ОСОБА_8 , знав. Зазначив про те, що заступником по медичній частині у 2000 р. був ОСОБА_14 , але підпис у висновку тільки схожий на підпис ОСОБА_14 , однак виконаний не ним. Підпис від імені секретаря ОСОБА_9 навіть не схожий на її підпис, а також у даному висновку відсутній реєстраційний номер, який повинен бути обов`язково. Випадків втрати бланків у них в ПНД №2 не було, всі бланки зберігалися лише у сейфі головної медсестри. Під час судового слідства в суді першої інстанції свої показання підтвердив та показав, що медичні картки розглядалися на комісії, а перед тим лікуючий лікар доповідав про хворого, та на комісію виносилось рішення. Вони обслуговували Голосіївський, Печерський та ОСОБА_15 райони. Інші райони не обслуговували. Комісія встановлювала, що хворий потребує житлової площі, такі рішення приймаються по запиту. Запити приходили звідусіль. В лікарні була гербова печатка. Обов`язково ставився штамп копії не знімати, на руки не видавати. Ніхто не мав права знімати копії. Секретар вів протокол, фіксувався номер протоколу. Вівся журнал та первинна документація, журнал реєстрації, по журналу прізвище ОСОБА_7 не зазначено. ОСОБА_7 на обліку не перебував. Категорично стверджував, що особа, яка проживала в Дарницькому районі до Київського міського психоневрологічного диспансеру №2 не могла звернутися;

- висновку судово-психіатричного експерта №250 від 9.12.2014 р., за підсумками якого ОСОБА_7 за своїм психічним станом на 1.11.2000 р. ознак якої-небудь психічної хвороби не виявляв, за станом свого психічного здоров`я на 1.11.2000 р. міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 за своїм психічним станом на 27.04.2004 р. ознак якої-небудь психічної хвороби не виявляв, за станом свого психічного здоров`я на 27.04.2004 р. міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На даний момент ОСОБА_7 виявляє ознаки психічного розладу: органічне ураження головного мозку судинного ґенезу з помірно вираженим психоорганічним синдромом, на даний момент за своїм психічним станом не здатний в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, примусових заходів медичного характеру не потребує.

Інших зібраних і наведених у вироку суду першої інстанції доказах, у яких відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України докладно викладені об`єктивні дані на підтвердження встановлених судом обставин, розкритий зміст кожного з них, при цьому кожному з цих доказів і усім їм у сукупності надана об`єктивна оцінка, на підставі якої зроблені обгрунтовані висновки про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення, а також зазначені відповідні мотиви неврахування та спростування судом окремих доказів.

З огляду на викладене, у матеріалах кримінального провадження, в медичній документації відсутні будь-які об`єктивні свідчення про наявність на період часу з 1.11.2000 р. по 27.04.2004 р. у ОСОБА_7 якого-небудь психічного захворювання та відповідно підстави для прийняття на квартирний облік по першочерговій категорії психічно хворий за розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації №415 від 1.06.2004 р.

Отже, вирок суду першої інстанції згідно з вимогами статті 370 КПК України відносно ОСОБА_7 є законним, обгрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням вимог відносно кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені зазначеними в ньому доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом згідно визначених ст. 94 цього Кодексу правил, які грунтуються на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх дійсних обставин кримінального провадження, керуючись законом, кожний зібраний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність усіх зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення даного вироку, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення з вирішенням питань, зазначених у статті 368 КПК України, та правильною кваліфікацією діяння обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Доводами апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 надумано та неспроможно перекручуються фактичні обставини кримінального провадження та зібрані докази, які безпосередньо сприйняті судом першої інстанції за результатами ретельного їх дослідження. За висновком почеркознавчої експертизи №1122 від 31.10.2013 р., надати відповідь на питання, чи виконаний підпис в медичному висновку від 03.11.2000 р., виданому Київським міським психоневрологічним диспансером №2 на ім`я ОСОБА_7 , 1946 р.н., в графі Председатель ВКК гр. ОСОБА_8 не надалось можливим, у зв`язку з украй обмеженим обсягом почеркознавчого матеріалу та відсутністю зразків співставлюваних за часом виконання, не було виявлено такої сукупності ознак, яка б дозволила в категоричній чи вірогідній формі дійти висновку про наявність чи відсутність тотожності. Надати відповідь на питання чи виконаний підпис в медичному висновку від 03.11.2000 р., виданому Київським міським ПНД №2 на ім`я ОСОБА_7 , 1946 р.н., в графі Члены ВКК гр. ОСОБА_9 не надалось можливим, у зв`язку з простою побудовою, різним складом досліджуваних підписів (відсутністю взаємозамінних елементів), не було виявлено такої сукупності ознак, яка б дозволила в категоричній чи вірогідній формі дійти висновку про наявність чи відсутність тотожності.

Відповідно до ст. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Таким чином колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що посилання сторони захисту на порушення загальних засад кримінального провадження, встановлених ст. 7 КПК України є необгрунтованим, оскільки висновки експертизи №1122 від 31.10.2013 р. були сприйняті судом першої інстанції поряд з дослідженням інших доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку.

Відтак, суд першої інстанції цілком належно дослідив і перевірив усі наявні в матеріалах провадження докази, в тому числі кожний зібраний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність усіх зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення вироку, тому викладені в ньому висновки, всупереч доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 , відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а також правильному застосуванню закону України про кримінальну відповідальність, який і підлягає застосуванню, шляхом визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, за наявності всіх ознак складу цього діяння,

За таких обставин, підстави для скасування вироку суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 та закриття щодо нього кримінального провадження в зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, про що й ставиться питання в апеляційній скарзі захисником ОСОБА_5 , відсутні.

Покарання ОСОБА_7 призначене судом першої інстанції з дотриманням вимог статті 65 КК України, врахуванням фактичних обставин справи, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке класифікується як злочин невеликої тяжкості ( ч. 3 ст. 12 КК України), а також особі обвинуваченого, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, й запобігання вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так й іншими особами.

При цьому суд першої інстанції, ухваливши обвинувальний вирок, відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України обґрунтовано звільнив ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Згідно до ч. 3 ст. 88 КК України ОСОБА_7 вважається таким, що не має судимості.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обгрунтований вирок, про що йдеться за змістом апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 , у стадії перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку не виявлено.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Разом з тим, вирок суду першої інстанції в порядку ч. 2 ст. 404 КК України підлягає зміні в частині відшкодування в кримінальному провадженні витрат, пов`язаних із залученням експертів, виходячи з наступного.

Так, згідно ч. 2 ст. 122 КПК України, зокрема, залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Проте, на порушення цих вимог кримінально-процесуального закону, суд першої інстанції помилково стягнув зазначені процесуальні витрати з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави в сумі 391,20 грн.

Між тим, як убачається з матеріалів провадження /т. 1 а.с.п. 210, 211, 212, 213, 214-220/, почеркознавча експертиза з висновком №1122 від 31.10.2013 р. проводилась за дорученням сторони обвинувачення (слідчого) судовим експертом НДЕКЦ ГУ МВС України в м. Києві.

Виправляючи цю помилку, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 404 КПК України, вирок у цій частині змінити шляхом виключення з нього вказівки про стягнення з ОСОБА_7 на користь держави 391,20 грн. за проведення експертизи №1122 від 31.10.2013 р.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 2 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

У порядку, визначеному ч. 2 ст. 404 КПК України, вирок Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року, ухвалений у кримінальному провадженні під №0000535, внесеному 4.06.2013 р. до ЄРДР, щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 358 КК України змінити:

- виключити з мотивувальної та резолютивної його частини вказівки про стягнення з ОСОБА_7 на користь держави 391,20 грн. за проведення експертизи №1122 від 31.10.2013 року.

У решті цей вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення судом апеляційної інстанції.

С У Д Д І:

ОСОБА_16 о з