УХВАЛА

іменем України

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_15,
суддів:при секретаріОСОБА_16, ОСОБА_17.,ОСОБА_18,
за участю прокуроразасудженого ОСОБА_19, ОСОБА_6,
розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 9 червня 2015 року кримінальне провадження № 0000212 щодо ОСОБА_6,

встановила:

Вироком Козельщинського районного суду Полтавської області від

23 вересня 2013 року

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що в силу ст. 89 КК України судимості не має,

Засуджено до позбавлення волі за: ч. 1 ст. 263 КК України на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 307 КК України на строк 6 років з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності; за ч. 1 ст. 317 КК України на строк 3 роки 6 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві власності.

За змістом касаційної скарги засуджений порушує питання про зміну ухвали апеляційного суду та застосування до нього положень ст. 69 КК України.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він

21 червня та 10 липня 2013 року за місцем свого проживання незаконно, повторно виготовив з метою збуту та збув кожен раз за 350 грн. особі під псевдонімом ОСОБА_7 психотропну речовину метамфетамін масою відповідно 0,1622 г. та 0,0098 г.

Крім того, 21 червня 2013 року ОСОБА_6 надав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 своє гаражне приміщення по АДРЕСА_1 для вживання зазначеної психотропної речовини.

Також ОСОБА_6, за місцем свого проживання у приміщенні власного вищевказаного гаражу без мети збуту, протягом невстановленого періоду часу незаконно зберігав без передбаченого законом дозволу, чотири металеві банки з сипучою речовиною, з вмістом вибухової речовини метальної дії: бездимного пороху масою 276 г та 134 г; димного пороху масою 381 г; механічну суміш бездимного пороху двох видів загальною масою 71 г.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 7 серпня 2014 року вказаний вирок залишено без зміни.

Обгрунтовуючи прохання про зміну судових рішень засуджений посилається на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості. Просить застосувати до нього положення ст. 69 КК України. Разом з тим, зазначає, що до нього неправильно застосовані ч.2 ст.307 та ч.1 ст.317 КК України.

У письмових запереченнях прокурор просить залишити судові рішення щодо ОСОБА_6 без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого, який підтримав доводи касаційної скарги, пояснення прокурора, який не підтримав доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно ст. 434 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Фактичні обставини справи були предметом оцінки суду першої та апеляційної інстанцій і перегляду у касаційному порядку відповідно до вимог ч. 1 ст.438 КПК України не підлягають

Відповідно до ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався та на підставі об'єктивно з'ясованих обставин вчинення ним злочинів, дійшов правильного висновку про доведеність його вини у вчиненні злочинів та правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.263, ч.2 ст.307, ч.1 ст.317 КК України.

Свій висновок суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до закону та в їх сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв'язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_6

Зокрема, суд правильно послався у вироку на покази свідка ОСОБА_7, який здійснював контрольовану закупку психотропної речовини у ОСОБА_6 за обставин, зазначених у вироку та для приймання зазначеної психотропної речовини скористався наданим засудженим приміщенням гаражу.

Ці показання свідка підтверджені показаннями свідка ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12. ОСОБА_13, ОСОБА_14, а також матеріалами здійснення контрольованої оперативної закупки та аудіо-відеоконтролю за діями ОСОБА_6, висновками експертів.

Зазначені обставини знайшли своє підтвердження і у протоколах затримання ОСОБА_6, огляду транспортного засобу, під час якого були вилучені 350 грн., виручених від продажу психотропної речовини ОСОБА_7

Сам ОСОБА_6 не заперечував виготовлення психотропної речовини та її збут за обставин, викладених у вироку.

Суд першої інстанції, відповідно до п.2 ч.3 ст.374 КПК, правильно зазначив у вироку мотиви неврахування пояснень засудженого щодо виготовлення і збуту вищезазначеної речовини під впливом ОСОБА_7, що на думку обвинуваченого є провокацією і спростовує його винуватість у вчиненні зазначеного злочину, оскільки ці його пояснення не узгоджуються з об'єктивно з'ясованими обставинами вчинення засудженим злочинів.

Враховуючи, що ОСОБА_6 двічі, у різний час та за різних обставин збував ОСОБА_7 психотропну речовину, то судом правильно визнано доведеною таку кваліфікуючу ознаку вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК, як повторність.

Отже, підстав вважати ОСОБА_6 незаконно засудженим за ч. 2 ст. 307 та ч.1 ст.317 КК України немає, а тому доводи касаційної скарги останнього про безпідставне визнання його винуватим у вчиненні зазначених злочинів є неспроможними.

Крім того, доводи, аналогічні доводам касаційної скарги, щодо безпідставного засудження ОСОБА_6 були наведені в апеляційній скарзі захисника, вони перевірялися судом апеляційної інстанції та були правильно визнані безпідставними. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необгрунтованим чи сумнівним підстав немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст.419 КПК України.

Колегія суддів вважає, що покарання засудженому за ч.2 ст.307 та ч.1 ст.317 КК призначено у відповідності до вимог ст.65-67 КК з урахуванням усіх обставин справи, тяжкості злочинів та даних про особу засудженого, а тому підстав для пом'якшення призначеного покарання за цими законами колегія суддів не вбачає.

Разом з тим колегія суддів вважає, що призначене судом покарання засудженому за ч.1 ст.263 КК не відповідає загальним засадам призначення покарання та є надмірно суворим.

Із матеріалів провадження вбачається, що обставини вчинення зазначеного злочину ОСОБА_6 не заперечував, вину визнав, щиро розкаявся, обставин, які б обтяжували покарання не виявлено.

За наведених обставин колегія суддів вважає за можливе пом'якшити покарання ОСОБА_6, призначене за ч.1 ст. 263 КК, застосувавши положення ст.69 цього Кодексу.

З призначеним остаточним покаранням за сукупністю злочинів, у відповідності до ч.1 ст.70 КК, колегія суддів погоджується, оскільки воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є мінімальним за можливо призначеним розміром та необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових злочинів. Тому підстав вважати його таким, що не відповідає ступеню тяжкості злочинів та особі засудженого внаслідок суворості, як про це зазначено у касаційній скарзі, немає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б тягли за собою безумовне скасування судових рішень, у справі не встановлено.

Керуючись статтями 436, 438 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу засудженого задовольнити частково.

Вирок Козельщинського районного суду Полтавської області від

23 вересня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від

7 серпня 2014 року щодо ОСОБА_6 змінити, застосувати ст.69 КК та пом'якшити засудженому покарання за ч.1 ст.263 КК до 1 року позбавлення волі. Вважати ОСОБА_6 засудженим на підставі ч.1 ст.70 КК за сукупністю вищезазначеного злочину та злочинів, передбачених ч.1 ст.317, ч.2 ст.307 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього майна, що є власністю засудженого.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_15 ОСОБА_16 ОСОБА_17