Справа № 183/141/15
№ 1-кп/183/155/15
В И Р О К
іменем України
28.01.2015 року Новомосковский міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості у кримінальному провадженні № 0000194 стосовно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, холостого, старшого солдата військової частини НОМЕР_1 старшого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України, суд

В С Т А Н О В И В :
25 березня 2014 року наказом № 63 командира військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду стрільця помічника гранатометника 4 парашутно-десантної роти 2 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 . Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст..ст. 1-4 Дисциплінарного статуту ЗСУ зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути дисциплінованим, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватись вимог статутів Збройних Сил України; дорожити честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, додержуватись правил військової поведінки, постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять не лише про нього, а й про Збройні Сили в цілому, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців.

12 травня 2014 року так і в подальшому солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 під час мобілізації на особливий період, умисно, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд в м.Дніпропетровську, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

16 травня 2014 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 та заявив про себе.

20 травня 2014 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 під час мобілізації на особливий період, умисно, повторно протягом року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд в м.Дніпропетровську, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

28 травня 2014 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 та заявив про себе.

Таким чином, в періоди з 12 травня 2014 року по 16 травня 2014 року та повторно протягом року з 20 травня 2014 року по 28 травня 2014 року, солдат ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин тривалістю менше десяти діб, але більше трьох діб, вчинені повторно протягом року.

Дії солдата військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , що виразилися у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю менше десяти діб, але більше трьох діб, вчинені повторно протягом року, кваліфіковані за ч. 2 ст. 407 КК України.

19 серпня 2014 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 за № 175 ОСОБА_4 присвоєне військове звання старший солдат.

04 вересня 2014 року так і в подальшому старший солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 під час мобілізації на особливий період, умисно, повторно протягом року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд в м.Дніпропетровську, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

23 вересня 2014 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 та заявив про себе.

Таким чином, в період з 04 вересня 2014 року по 23 вересня 2014 року, солдат ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця.

Дії солдата військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , що виразилися у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, кваліфіковані за ч. 2 ст. 407 КК України.

Під час досудового розслідування, 15 січня 2015 року між прокурором військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_3 та громадянином ОСОБА_4 укладено угоду про визнання винуватості, у відповідності до вимог ст. 472 КПК України.

Згідно даної угоди прокурор ОСОБА_3 та обвинувачений ОСОБА_4 дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 407 КК України, істотних для даного кримінального провадження обставин, обвинувачений беззастережно визнав свою винуватість у зазначеному діянні. Також вказаною угодою визначено покарання, яке повинен понести ОСОБА_4 у вигляді службового обмеження для військовослужбовців строком на 2 (два) роки, з відрахуванням в дохід держави 15 відсотків із суми грошового забезпечення військовослужбовця. В угоді передбачені наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені статтею 473 КПК України, та наслідки її невиконання.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.

Відповідно ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, кримінальних правопорушень невеликої чи середньої тяжкості, тяжких кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Судом встановлено в судовому засіданні, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України, яке згідно ст. 12 КК України, є кримінальним правопорушенням середньої тяжкості.
При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права визначені абз. 1, 4 п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Також судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України, а також відсутні умови, що суперечать інтересам суспільства, чи порушують права, свободи та інтереси сторін або інших осіб.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 є встановленою, його дії належить кваліфікувати за ч.2 ст. 407 КК України, як у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю менше десяти діб, але більше трьох діб, вчинені повторно протягом року; та у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця.

При призначенні покарання суд вважає за необхідне призначити узгоджену між сторонами міру покарання.

При цьому суд враховує, що обвинувачений раніше не був судимий, за місцем проживання та за місцем служби характеризується позитивно, скоїв злочин, який відноситься до категорії середньої тяжкості, обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено. Обставиною, що пом`якшує покарання визнається щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину, тому з урахуванням визнання вини обвинуваченим, суд вважає за можливе призначити йому покарання без ізоляції від суспільства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314, 373-376, 475 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

Затвердити угоду від 15 січня 2015 року про визнання винуватості між старшим прокурором військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_3 та громадянином ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України та призначити йому узгоджене сторонами покарання у вигляді у вигляді службового обмеження для військовослужбовців строком на 2 (два) роки, з відрахуванням в дохід держави 15 (п`ятнадцяти) відсотків із суми грошового забезпечення військовослужбовця.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження з підстав, передбачених статтею 394 КПК України до апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду.

Суддя ОСОБА_1