УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №283/172/15-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.185 КК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2015 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі: ОСОБА_5 ,
обвинуваченого: ОСОБА_6 ,
захисника: ОСОБА_7 ,
прокурора: ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Малинського районного суду Житомирської області, від 08 квітня 2015 року, -
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Забілоччя, Радомишльського району, Житомирської області, проживаючого: АДРЕСА_1 , не одруженого, не працюючого, раніше судимого:
- 17.04.2013, Радомишльським районним судом Житомирської області за ч.2 ст.122 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробовуванням та іспитовим строком на 1 рік 6 місяців,-
засуджено за ч.1 ст.185 КК України до 1 (одного) року позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.71 КК України, ОСОБА_6 , до вказаного покарання приєднано невідбуте покарання за вироком Радомишльського районного суду Житомирської області , від 17 квітня 2013 року та призначено остаточне покарання за сукупністю вироків у виді 3 (трьох) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 постановлено обчислювати з 07.05.2014.
Питання про речові докази вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.
Згідно вироку, 23 січня 2014 року о 12 годині, ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись в приміщенні літньої кухні ОСОБА_9 , що в будинку АДРЕСА_2 , помітив тюнер «Digital 4100С», на таємне викрадення якого у нього виник умисел. Реалізовуючи свій злочинний намір, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, ОСОБА_6 , скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_9 заснув, таємно, умисно, з корисливих мотивів викрав належний потерпілому тюнер «Digital 4100С». Своїми діями обвинувачений заподіяв потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 150 гривень.
В апеляційній скарзі із уточненнями, обвинувачений ОСОБА_6 , вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим з підстав недоведеності його вини у вчинені інкримінованого йому злочину. Вказує, що один із доказів, яким суд обґрунтовував його вину, а саме показання свідка ОСОБА_10 , не повинен братися до уваги, так як цей свідок у суді не допитувався. Також наголошує, що за відсутності належних даних в матеріалах провадження, суд не повинен був визнавати, що він вчинив злочин у стані сп`яніння, та вказувати це у вироку, як обставину, що обтяжує його покарання. За змістом апеляції зазначає, що при призначенні йому покарання суд не взяв до уваги, що він є інвалідом третьої групи, має неповнолітню дочку та бажає стати на шлях виправлення. З урахуванням уточнень до апеляційної скарги просить перевірити вирок лише на предмет його законності та доведеності вини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу з урахуванням поданих до неї уточнень, міркування прокурора про відсутність підстав для її задоволення, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст. 404 КПК України колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Доводи апеляції обвинуваченого про недоведеність його вини є безпідставними.
Доведеність винуватості ОСОБА_6 у таємному викраденні майна ОСОБА_9 , підтверджується належно оціненими судом наступними доказами.
Так, зокрема, на перевірку показань ОСОБА_6 з приводу того, що він не мав наміру викрадати майно потерпілого, в суді першої інстанції було допитано потерпілого ОСОБА_9 , який своїми показаннями спростував ці його доводи та зазначив, що 23 січня 2014 року о 12 годині разом із своїм хворим батьком перебував у приміщені літньої кухні. В цей час прийшов ОСОБА_6 , після спілкування з яким, заснув. Коли прокинувся, то побачив, що зник його телевізійний тюнер, який йому подарувала сестра. Від сусіда ОСОБА_11 дізнався, що ОСОБА_6 продав йому його тюнер за 50 гривень. Заперечив, що міг дозволити обвинуваченому взяти тюнер.
Також, із показань у судовому засіданні свідка ОСОБА_12 вбачається, що 23 січня 2014 року о 14 годині, від свого брата ОСОБА_9 дізналася, що після приходу ОСОБА_6 зник телевізійний тюнер, який вона йому подарувала. При зустрічі з ОСОБА_6 на базарі, попросила його повернути тюнер, на що він сказав, що не брав його.
Згідно оголошених у судовому засіданні показань свідка ОСОБА_13 , 23 січня 2014 року він разом з сином ОСОБА_14 знаходився в приміщенні літньої кухні. Близько 12 години до них завітав знайомий ОСОБА_6 .. В той час, як син ОСОБА_15 заснув, він побачив, що ОСОБА_16 , від`єднав від супутникової антени тюнер. Будь яким чином він завадити ОСОБА_16 забрати тюнер він не міг, так як перебував у лежачому безпомічному стані в наслідок перенесено інсульту(т.1 а.с.17).
З оголошених у судовому засіданні показань свідка ОСОБА_11 вбачається, що 23.01.2014., приблизно о 13-й годині, до нього зайшов ОСОБА_6 , який запропонував купити у нього за 50 гривень тюнер, запевнивши при цьому, що тюнер його. Отримавши за тюнер гроші ОСОБА_16 відразу пішов з його квартири(т.1а.с.16).
Колегією суддів визнаються безпідставними доводи апеляції ОСОБА_6 про те, що суд не мав права, без безпосереднього допиту у судовому засіданні свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , брати до уваги їхні показання на досудовому слідстві та класти їх в основу вироку.
Як встановлено, суд першої інстанції, встановивши, що свідок ОСОБА_10 помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть, від 14.07.2014. (т.2 а.с.157), а свідок ОСОБА_13 має тяжке захворювання і як лежачий хворий не може самостійно пересуватись та потребує стороннього догляду( т.2 а.с.156), у відповідності до вимог закону, після обговорення, задовольнив клопотання учасників судового розгляду про оголошення у судовому засіданні показань цих свідків на досудовому слідстві.
Також суд правильно врахував і той факт, що злочин було вчинено обвинуваченим ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння, так як про це, згідно звукозапису, він сам неодноразово стверджував в ході судового слідства, що спростовує його апеляційні доводи в цій частині.
За вказаних обставин колегія суддів вважає, що зміна обвинуваченим в суді визнавальних показань на невизнання вини, є нічим іншим, як його бажання таким чином уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, а наведені докази, в сукупності з іншими дослідженими доказами, спростовують його доводи про відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України за яким його було засуджено.
Що стосується покарання, яке суд обрав ОСОБА_6 , то воно йому призначене відповідно до вимог ст. 65 КК України з врахуванням тяжкості вчиненого ним злочину, який є середньої тяжкості, даних про його особу, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставин, які б пом`якшували обвинуваченому покарання, суд не виявив. Обвинувачений ніде не працює, раніше судимий, вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням зазначеного, а також приймаючи до уваги відношення обвинуваченого до вчиненого, відсутність його каяття та за відсутності обставин, що пом`якшують вину, суд і призначив ОСОБА_6 остаточне покарання за правилами ст. 71 КК України, оскільки він, після постановлення вироку від 17.04.2013., при звільнені від відбування покарання з випробуванням, протягом іспитового строку вчинив новий злочин.
Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому остаточне покарання за своїм видом та розміром є справедливим.
Посилання засудженого в апеляції на неврахування судом того, що він є інвалідом 3-ї групи, та наявність у нього на вихованні неповнолітньої дитини, є безпідставними, так як матеріалами провадження дані факти не підтверджено.
З цих же підстав не підлягають задоволенню і інші апеляційні вимоги обвинуваченого про звільнення його від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію в 2014 році». ОСОБА_6 не відноситься до кола осіб, що підпадають під дію ст.1 даного закону. Також не можуть бути застосовані до ОСОБА_6 і положення ст.6 Закону «Про амністію в 2014 році», оскільки вони поширюються на коло осіб, які вже відбувають покарання. В даному випадку, на час апеляційного розгляду провадження вирок суду, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , законної сили ще не набрав.
З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Малинського районного суду Житомирської області, від 08 квітня 2015 року щодо нього, - без змін.
На ухвалу суду може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її ухвалення, а особою, яка перебуває під вартою в той же самий строк з дня вручення йому її копії.
Судді: