Ухвала

іменем україни

30 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_16,

суддів ОСОБА_17 та ОСОБА_18,

при секретарі ОСОБА_19,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження №0000976 щодо

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, уродженця

м. Києва, мешканця АДРЕСА_1, раніше судимого:

- вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 5 липня 1995 року за частиною 3 статті 140 КК України 1960 року на 3 роки позбавлення волі з конфіскацією майна;

- вироком Залізничного районного суду м. Києва від 29 жовтня 1997 року за частиною 1 статті 229-6 КК України 1960 року на 9 місяців позбавлення волі;

- вироком Ленінградського районного суду м. Києва від 10 грудня 1998 року за частиною 3 статті 140 КК України 1960 року на 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2003 року за частиною 3 статті 185 КК України на 4 роки 7 місяців позбавлення волі;

- вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 5 березня 2009 року за частиною 3 статті 185 КК України на 4 роки позбавлення волі, звільненого 4 травня 2012 року по відбуттю строку покарання,

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

громадянина України, уродженця

м. Джанкой АР Крим, мешканця

АДРЕСА_2,

раніше судимого:

- вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 1975 року за частиною 1 статті 214-1 КК України 1960 року на 1 рік позбавлення волі, виправні роботи з відрахуванням 15 відсотків в дохід держави;

- вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 1978 року за частиною 1 статті 214 КК України на 1 рік позбавлення волі, виправні роботи з відрахуванням 20 відсотків в дохід держави;

- вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 1979 року за частиною 1 статті 140, статтею 17, частиною 2 статті 140 КК України 1960 року на 5 років 3 місяці 10 днів позбавлення волі;

- вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 9 квітня 1981 року за частиною 2 статті 140 КК України 1960 року на 5 років 3 місяці 10 днів позбавлення волі;

- вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 6 листопада 1990 року за статтею 114 КК України 1960 року на 1 рік позбавлення волі;

- вироком Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 1992 року за частиною 1 статті 222, частиною 1 статті 229-6 КК України 1960 року на 1 рік 6 місяців позбавлення волі;

- вироком Жовтневого районного суду м. Києва від 11 липня 1994 року за частиною 3 статті 140 КК України 1960 року на 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2009 року за частиною 2 статті 190, частиною 3 статті 358 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі;

- вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2010 року за частиною 2 статті 190, частиною 5 статті 27, частиною 1 статті 358, частиною 3 статті 358 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі, звільненого 25 жовтня 2010 року по відбуттю покарання,

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_3,

громадянина України, уродженця

м. Києва, мешканця АДРЕСА_3, раніше судимого:

- вироком Бородянського районного суду Київської області від 25 вересня 2000 року за частиною 3 статті 81, частиною 2 статті 140 КК України 1960 року на 4 роки позбавлення волі;

- вироком Деснянського районного суду м. Києва від 20 серпня 2008 року за частиною 3 статті 185 КК України на 4 роки позбавлення волі, умовно-достроково звільненого на 8 місяців 4 дні,

за участю прокурора ОСОБА_20,

захисників ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

засуджених ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

в с т а н о в и л а:

у касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 ставить вимогу про зміну вироку суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції щодо засудженого ОСОБА_1 шляхом перекваліфікації його дій на частину 3 статті 27, частину 3 статті 185 КК України та призначення біль м'якого покарання.

Зокрема, захисник вказує на не встановлення загальної матеріальної шкоди, завданої потерпілим, на підтвердження великого розміру, що заснована лише на показаннях потерпілих, тоді як за експертним дослідженням встановлено іншу суму.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_2 ставить вимогу про скасування вироку суду першої інстанції у зв'язку з порушенням його права на захист, що мало прояв у відмові у задоволенні його клопотання про допит свідків на підтвердження його алібі.

Крім того, засуджений вказує на суперечності в показаннях потерпілих та неправдивість показань інших співучасників.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 ставить вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції щодо засудженого ОСОБА_2 та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог, захисник вказує на вибіркову оцінку судом апеляційної інстанції доказів, дослідженим судом першої інстанції, та те, що вчинення засудженим розбійного нападу не підтверджується показаннями свідків ОСОБА_7, на порушення права останнього на захист, що мало прояв у відмові у задоволенні клопотання про привід свідка ОСОБА_8, яка також заявлялася на підтвердження алібі засудженого, що залишилося поза увагою суду апеляційної інстанції попри заявлені клопотання про допит свідків під час апеляційного розгляду.

Крім того, захисником зазначається про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою, а судом апеляційної інстанції не надано оцінки його та засудженого доводам щодо суперечностей у показаннях потерпілих в частині впізнання його підзахисного, тоді як показання засуджених ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спростовуються показаннями свідка ОСОБА_7, що узгоджуються з показаннями її підзахисного.

Також, захисником стверджується те, що під час розгляду кримінального провадження належно не встановлено вартість викраденого у потерпілих майна на підтвердження такої кваліфікуючої ознаки, як заподіяння шкоди у великому розмірі, а надані роздруківки телефонних розмов лише підтверджують телефонні з'єднання між засудженими.

Окрім вказаного, захисником зазначається про помилку, якої допущено при задоволенні позову потерпілого ОСОБА_9 з огляду на показання ОСОБА_2 та свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 щодо передачі половини грошових коштів, що зазначені у розписці.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_3 ставить вимогу про зміну постановлених щодо нього судових рішень шляхом перекваліфікації його дій з частини 4 статті 187 на частину 3 статті 186 КК України та призначення покарання із застосуванням частини 1 статті 69-1 КК України.

Свої вимоги засуджений мотивує тим, що умисел всіх засуджених був направлений на вчинення таємної крадіжки майна із помешкання потерпілих, він із ОСОБА_2 не домовлявся на вчинення розбійного нападу та будь-якого насильства до потерпілих не вчиняв, тому його дії необхідно було кваліфікувати окремо від дій ОСОБА_2, оскільки не охоплювалися його умислом.

Крім того, засудженим вказується на не встановлення виду та розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також обставин для призначення ОСОБА_1 покарання із застосуванням частини 1 статті 69-1 КК України.

Вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 2 липня 2014 року ОСОБА_1 визнано винуватим і засудженим за частиною 3 статті 27, частиною 4 статті 185 КК України на 7 років позбавлення волі; ОСОБА_2 - за частиною 4 статті 187 КК України на 9 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності, частиною 2 статті 190 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі, а на підставі частини 1 статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_2 за сукупністю злочинів призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років 6 місяців з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності; ОСОБА_3 - за частиною 4 статті 187 КК України на 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності.

Також, ухвалено стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 28535 грн.

Згідно з вироком, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнано винуватими та засуджено за наступних обставин.

Так, ОСОБА_1, будучи раніше судимим, всередині січня 2013 року у невстановленому досудовим розслідуванням час і місці, вступив з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у попередню змову, направлену на повторне таємне викрадення майна ОСОБА_12 та ОСОБА_13, поєднаного з проникненням у житло останніх, що розташоване по АДРЕСА_4, у великих розмірах, та, будучи організатором вчинення цього кримінального правопорушення, розподілив між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ролі та показав будинок, у якому потерпілі проживають.

Після чого, реалізуючи спільний умисел, направлений на повторне, таємне заволодіння чужим майном у великих розмірах, поєднаного з проникненням у житло, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 24 січня 2013 року о 5 годині 50 хвилин зустрілись неподалік станції «Караваєві дачі», що розташована по вул. В. Гетьмана в м. Києві, звідки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 попрямували до буд.АДРЕСА_4 для вчинення обумовленого між ними кримінального правопорушення, а ОСОБА_1 залишився чекати останніх на місці.

Цього ж дня о 6 годині 5 хвилин ОСОБА_2 та ОСОБА_3, діючи відповідно до розподілених ролей, прибули до вказаного будинку, перелізли через паркан та підійшли до дверей, а коли побачили, що потерпілий ОСОБА_12 відчинив вхідні двері і випустив собаку, то вони, діючи умисно, з корисливих мотивів, вступивши між собою у змову, направлену на вчинення нападу на мешканців будинку з метою заволодіння їх майном, поєднаного із застосуванням насильства, проникли всередину будинку, де ОСОБА_2 схожим на ніж предметом завдав потерпілому ОСОБА_12 удар у кисть правої руки та декілька ударів по тілу, від чого той впав на підлогу.

Потім ОСОБА_2 завдав декілька ударів кулаками в голову потерпілій ОСОБА_13, від чого вона впала на підлогу та втратила свідомість, тобто, діючи разом з ОСОБА_3, застосував до потерпілих насильство, небезпечне для їх життя та здоров'я. А ОСОБА_2 зв'язав ОСОБА_13 руки і, погрожуючи їй та ОСОБА_12 застосуванням предмету, схожого на ніж, тобто насильством, небезпечним для життя та здоров'я останніх, разом із ОСОБА_3 заволоділи майном потерпілих, а саме грошовими коштами в сумі 46500 грн, мобільним телефоном марки «LG», виробами із золота та срібла, пневматичним пістолетом, а всього на загальну суму в розмірі 226119,96 грн.

Крім того, внаслідок дій ОСОБА_2 та ОСОБА_14 потерпілій ОСОБА_13 були спричинені легкі тілесні ушкодження за критерієм тривалості розладу здоров'я, які не були небезпечними для життя, а потерпілому ОСОБА_12 - легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров'я за критерієм тривалості розладу здоров'я.

Також, ОСОБА_2, будучи раніше судимим, 11 січня 2013 року о 9 годині, діючи умисно, з метою повторного заволодіння чужим майном шляхом обману, перебуваючи біля станції «Берестейська» КПК «Київський метрополітен», зустрівся з раніше незнайомим йому ОСОБА_9, якому запропонував допомогу у придбанні мобільних телефонів за низькими цінами, на що останній погодився. Після цього, вони направилися до буд. АДРЕСА_5, де ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 3570 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 11 січня 2013 року становить 28535 грн на придбання мобільних телефонів, якими заволодів, чим завдав потерпілому матеріальної шкоди на вказану суму.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року вирок Солом'янського районного суду м. Києва від 2 липня 2014 року щодо засуджених ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без зміни.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи засуджених та їх захисників, які підтримали касаційні скарги, прокурора, котрий заперечував проти задоволення касаційних скарг та вважав постановлені у кримінальному провадженні судові рішення законними і обґрунтованими, обговоривши доводи касаційних скарг та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено відсутність об'єктивних підстав, що б спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо доведеності винуватості засуджених у вчиненні кримінальних правопорушень, за які вони засуджені, та підтверджували б доводи касаційних скарг засуджених та їх захисників з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_3 ставилося у провину, а судами першої і апеляційної інстанції визнавалося доведеним, вчинення розбійного нападу у співучасті із ОСОБА_2 на потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 із проникненням до їх помешкання та із застосуванням до останніх насильства небезпечного для життя і здоров`я у великому розмірі, тобто за частиною 4 статті 187 КК України.

Вказане обвинувачення підтверджується показаннями самого засудженого ОСОБА_3, у тому числі і під час слідчого експерименту, про домовленість на вчинення крадіжки майна потерпілих, слідування разом із ОСОБА_2 інкримінованого їм дня до будинку потерпілих з метою проникнення та викрадення належного останнім майна, їх проникнення до будинку через відчинені потерпілим двері із застосуванням до нього, а потім і до його дружини, насильства та погроз на його застосування, спільне викрадення майна потерпілих, об'єм викраденого та залишення місця події (т.3 а.п.68-72).

Крім того, потерпілими ОСОБА_12 та ОСОБА_13 були повністю відображені обставини вчинення щодо них протиправних дій ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що зазначені у обвинуваченні, а відповідно до експертних досліджень підтверджено отримані ними тілесні ушкодження за вказаних обставин їх спричинення. А під час проведення слідчих дій потерпілими був впізнаний засуджений ОСОБА_2, котрим, як і ОСОБА_3 та ОСОБА_1, у показаннях вказувалося на їх домовленість про вчинення кримінального правопорушення (т.1 а.п. 169-176; т.2 а.п.57-64).

А в подальшому викрадений мобільний телефон у будинку потерпілих був виданий працівникам міліції свідком ОСОБА_15, як отриманого від ОСОБА_3, обставини чого вони підтвердили під час розгляду кримінального провадження (т.3 а.п.4-5).

Тоді як, узгодженість та взаємодоповнення дій ОСОБА_3 із ОСОБА_2 і призвело до досягнення настання злочинного результату у виді заволодіння майном потерпілих, що і правильно визнано судами першої і апеляційної інстанцій умислом на вчинення ОСОБА_3 саме розбійного нападу на потерпілих шляхом проникнення до їх помешкання та із застосуванням небезпечного для їх життя і здоров'я насильства за попередньою змовою групою осіб.

Що стосується оспореного стороною захисту розміру заявленого потерпілими ОСОБА_12 та ОСОБА_13 викраденого у них майна, як кваліфікуючої ознаки вчинених ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, то колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на послідовність показань потерпілих щодо розміру та назв викраденого у них майна, а також показання засудженого ОСОБА_3, котрий повідомляв про грошові кошти, мобільний телефон та велику кількість коробок з майном потерпілих, які вони разом із ОСОБА_2 виносили з їх помешкання, передачу потерпілим грошових коштів у кухні будинку, відчинення сейфу та вилучення з нього цінностей, які вони також забрали.

При тому, що за відсутності в натурі викраденого майна такі дані встановлюються за показаннями потерпілих, як фактичних даних, що і було виконано під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження.

Тоді як, оцінка вартості заявленого потерпілими майна, що викрадене, відповідно до експертного дослідження, правдивість та повноту якого сторона захисту не оспорює, була встановлена без усіх складових, як то дорогоцінне каміння, а враховувалася вага та проба сплаву, з яких вони вироблені, що суттєво знижує їх вартість. При тому, що експертне дослідження ніяким чином не спростовує факт викрадення майна потерпілих.

Отже, колегія суддів за викладених обставин не має сумніву у правильності кваліфікації дій засуджених та підстав для можливість перекваліфікації їх дій.

Не обґрунтованими колегія суддів визнає і посилання сторони захисту щодо допиту свідка ОСОБА_8, як істотне порушення кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження, оскільки її показання мали підтвердити непричетність засудженого ОСОБА_2 до вчинення кримінального правопорушення, про що допитувався свідок ОСОБА_7, як особа, з якою ОСОБА_2 перебував в інкримінований йому день.

Водночас, саме ОСОБА_2 був впізнаний потерпілими під час слідчих дій, про що вони підтвердили і в своїх показаннях, а ОСОБА_3 підтвердив його участь у вчиненні щодо них протиправних дій.

До того ж, перевіркою матеріалів кримінального провадження колегія суддів також встановила відсутність об'єктивних підстав, що б спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо доведеності винуватості ОСОБА_2 у заволодінні грошовими коштами потерпілого ОСОБА_9 в сумі 28535 грн шляхом обману (шахрайства), вчиненого повторно, оскільки розмір понесених потерпілим збитків підтверджується показаннями самого ОСОБА_2 щодо отримання від потерпілого коштів та одномоментне зникнення з місця події, розпискою про їх отримання в повному обсязі, а також показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, котрі підтвердили передачу грошових коштів ОСОБА_2 від потерпілого після написання розписки.

Таким чином, саме сукупність фактичних даних, що відображають обставини інкримінованої події, засвідчують правильність кваліфікації дій засуджених, а дотримання процесуального порядку їх збирання - відсутність будь-яких порушень під час їх здобуття.

Крім того, заявлені ОСОБА_3 касаційні вимоги щодо призначення йому покарання із застосуванням частини 1 статті 69-1 КК України позбавлені будь-яких обґрунтувань, оскільки його мотиви зводяться до врахування обставин, передбачених наведеною нормою кримінального закону, при призначенні покарання ОСОБА_1 Тоді як, ні судом першої, ані судом апеляційної інстанцій не встановлено відсутність обтяжуючих їм покарання обставин та наявності пом'якшуючих покарання обставин.

Сам же апеляційний розгляд кримінального провадження проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК України.

Відтак, касаційні скарги сторони захисту задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись статтями 433-438, 532 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

вирок Солом'янського районного суду м. Києва від 2 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року щодо засуджених ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_1 - ОСОБА_4, засудженого ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_5, а також засудженого ОСОБА_3 - без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________

ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18