АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/860/15
Категорія ст. 185 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0004665, за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2015 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Свердлове Бобринецького району Кіровоградської області, громадянку України, з середньою освітою, не працюючу, не заміжню, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судиму:

- 26.06.2013 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 369, ч. 2 ст. 15 КК України до 4 років позбавлення волі, із звільненням від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;

- 22.05.2014 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14.08.2014 року на підставі п. г ст. 1 Закону України Про амністію у 2014 році ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання, а вирок Василівського районного суду Запорізької області від 26.06.2013 року ухвалено виконувати самостійно;

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України і призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднане покарання за вироком Василівського районного суду Запорізької області від 26.06.2013 року і остаточно до відбуття визначено 4 роки 1 місяць позбавлення волі.

Міра запобіжного заходу обвинуваченій до набрання вироком законної сили залишена у виді тримання під вартою. Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з часу фактичного затримання 27.11.2014 року.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 600 гривень.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку, 20 жовтня 2014 року, у денний час, ОСОБА_9 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, скориставшись тим, що її ніхто не бачить, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись у квартирі АДРЕСА_2 , де вона працювала доглядальницею ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з шухлядки таємно викрала гаманець, в якому знаходились грошові кошти в сумі 600 гривень та документи, які належали ОСОБА_10 , чим спричинила останньому матеріальну шкоду на вказану суму.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_9 просить врахувати, що вона повністю визнала вину у вчиненому злочині, щиросердно розкаялася у вчиненому, позитивно характеризується, має тяжке захворювання серця (ішемічна хвороба серця та інше), та застосувати до неї ст. 69 КК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника та обвинувачену, зокрема в останньому слові, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який вважав, що вирок необхідно залишити без змін; колегія суддів перевіривши матеріали провадження та доводи скарги, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_9 не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Винуватість ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, при обставинах вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самої обвинуваченої в судовому засіданні, де вона повністю визнавала себе винною у його вчиненні, а тому, враховуючи позицію обвинуваченої та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися, у тому числі і обвинуваченою.

Оскільки ці висновки ґрунтуються на обставинах подій, які сторонами провадження не оспорюються, тому дані обставини перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Судом першої інстанції дії ОСОБА_9 , за ч. 2 ст. 185 КК України за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, кваліфіковані правильно.

Порушень ст. ст. 349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченій ОСОБА_9 суд у відповідності до вимог ст. ст. 50, 65-67 КК України, призначив його враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченої та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України віднесено до категорії середньої тяжкості, щире каяття обвинуваченої та сприяння органам досудового розслідування у розкритті злочину, як обставини, що пом`якшують покарання останньої, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченої, яка позитивно характеризується за місцем проживання, вину визнала повністю, її стан здоров`я, скоїла корисливий злочин у період іспитового строку, що свідчить на думку колегії суддів про її небажання ставати на шлях виправлення, та призначив покарання у межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України, зокрема із урахуванням положень ст. 71 КК України, належним чином мотивувавши своє рішення в цій частині.

З урахуванням цих обставин, а також обставин вчиненого ОСОБА_9 , злочину, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про можливість призначення саме такого покарання, яке є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

Призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої (підсудної), випливає з дотримання судом принципів рівних можливостей та справедливого судового розгляду, встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_9 покарання, по доводах зазначених в її апеляційній скарзі, не вбачається, оскільки стан здоров`я обвинуваченої вже був врахований судом першої інстанції і остаточне покарання було призначено у відповідності до вимог ч. 1 ст. 71 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2015 року відносно обвинуваченої ОСОБА_9 - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженою, яка утримується під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4