Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_3,

суддів: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

при секретарі судового засідання ОСОБА_6,

за участю прокурора ОСОБА_7,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 12 березня 2015 року матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001130 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Апеляційного суду Рівненської області від 09 вересня 2014 року щодо нього.

Вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 травня 2014 року

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Дубровиця Рівненської області, проживаючого в АДРЕСА_1 раніше судимого вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 04 грудня 2013 року за частинами 1, 2 ст. 185 КК України до двох років обмеження волі,

засуджено:

- за ч. 1 ст. 259 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців;

- за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_1 визначено остаточне покарання 2 роки обмеження волі.

Відповідно до ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання призначеного вироком Дубенського міськрайонного суду від 04 грудня 2013 року та остаточно визначено до відбуття 2 роки 6 місяців обмеження волі.

За обставин встановлених судом та детально описаних у вироку, ОСОБА_1 07 грудня 2013 року близько 19 год. проник у житловий будинок ОСОБА_2, що знаходиться на АДРЕСА_2 звідки таємно, повторно, викрав належне останній майно на загальну суму 9279 грн. 90 коп.

19 листопада 2013 року біля 15 год. ОСОБА_1, перебуваючи по вул. Д. Галицького в м. Дубно Рівненської області, з мобільного телефону здійснив дзвінок на номер "101" диспетчеру чергової частини державної пожежно-рятувальної частини №-13 Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Рівненській області та повідомив про встановлення вибухового пристрою в підвальному приміщенні будівлі публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" по вул. Данила Галицького, 26, м. Дубно Рівненської області. При цьому достовірно знаючи, що поширювана ним інформація є неправдивою і за своїм змістом стосується здійснення в майбутньому загально - небезпечних дій, які становлять об'єктивну сторону терористичного акту.

Вироком Апеляційного суду Рівненської області від 09 вересня 2014 року вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 травня 2014 року відносно ОСОБА_1 в частині призначеного покарання скасовано і постановлено свій вирок.

Ухвалено вважати ОСОБА_1 засудженим: за ч. 1 ст. 259 КК України на 2 роки позбавлення волі; за ч. 3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі частин 1, 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 04 грудня 2013 року, більш суворим - призначеним за злочин, передбачений ч. 1 ст. 259 КК України, ОСОБА_1 визначено за сукупністю злочинів 2 роки позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного ОСОБА_1 за даним вироком (ч. 3 ст. 185 КК України), частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком та призначено остаточне покарання за сукупністю вироків 3 роки 1 місяць позбавлення волі.

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати вирок апеляційного суду в частині призначеного покарання і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вважає, що з огляду на те, що на час постановлення вироку у цій справі, набув чинності Закон України «Про амністію в 2014 році» і він є суб'єктом його застосування, суд повинен був звільнити його від покарання, призначеного попереднім вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 04 грудня 2013 року.

Крім того, не погоджується з висновком апеляційного суду щодо відсутності достатніх підстав для призначення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України. Посилаючись на визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, відсутність претензій у потерпілого, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей та дружини, яка знаходиться у відпустці по догляду за ними, позитивні характеристики та стан здоров'я, засуджений вважає що у суду є достатньо підстав для призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкціями статей, за якими його засуджено.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка вважала, що підстав для задоволення касаційних вимог засудженого немає, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_1 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діянь за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 259 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Прокурором не оскаржується правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання ОСОБА_1, а саме правильність застосування апеляційним судом вимог ст. ст. 70, 71 КК України.

За змістом ст. 437 КПК України суд касаційної інстанції не має права застосовувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання. Обвинувальний вирок, ухвалений судом першої чи апеляційної інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції щодо вироку суду першої інстанції може бути скасовано у зв'язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в інший спосіб погіршити становище засудженого лише у разі, якщо з цих підстав касаційну скаргу подав прокурор, потерпілий чи його представник.

Щодо доводів касаційної скарги засудженого, то відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов'язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м'якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Апеляційний суд при перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку встановив, що суд першої інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_1, не дотримався цих вимог закону.

Зокрема, апеляційний суд дійшов висновку, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_1 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, урахував обставини, які пом'якшують покарання - визнання вини, сприяння розкриттю злочинів, щире каяття, повне відшкодування заподіяної шкоди, дані про особу винного, який є постраждалим від Чорнобильської катастрофи, має на утриманні двох малолітніх дітей, однак не повною мірою врахував усі дані про особу винного, який вчинив два умисні тяжкі злочини, один з яких після засудження до обмеження волі.

Із висновками суду апеляційної інстанції щодо призначеного ОСОБА_1 покарання погоджується і касаційний суд. Натомість доводи засудженого про наявність достатніх підстав для застосування ст. 69 КК та пом'якшення покарання колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки наведені у скарзі обставини з огляду на встановлені у справі факти не можна визнати такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину у даному конкретному випадку. Крім того, всі вони були належним чином враховані судом попередньої інстанції при обранні виду та розміру заходу примусу в мінімальних межах санкцій закону, за яким його притягнуто до кримінальної відповідальності.

Безпідставними також є твердження засудженого про необхідність звільнення його від відбування покарання, призначеного попереднім вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 04 грудня 2013 року в зв'язку з набуттям чинності Закону України «Про амністію у 2014 році» під час розгляду цієї справи, оскільки згідно п. «а» ст. 8 зазначеного Закону, амністія не застосовується до осіб, які після ухвалення вироку, але до повного відбуття покарання знову вчинили умисний злочин.

Згідно матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_1 після ухвалення вироку щодо нього від 04 грудня 2013 року за частинами 1, 2 ст. 185 КК України і до повного відбуття призначеного покарання у виді двох років обмеження волі знову вчинив 07 грудня 2013 року умисний злочин передбачений ч. 3 ст. 185 КК України.

При призначенні ОСОБА_1 покарання апеляційний суд дотримався приписів статей 50, 65 КК. Таке покарання відповідає своїй меті, є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку при розгляді справи в суді касаційної інстанції, не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись статтями 433 - 436 КПК, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Вирок Апеляційного суду Рівненської області від 09 вересня 2014 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5