Ухвала іменем україни 20 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого судді ОСОБА_3,

суддів: ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь в розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Солом'янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1,

який зареєстрований:

АДРЕСА_1, та проживає: АДРЕСА_2,

раніше не судимий

засуджений за:

· ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 3400,00 грн. ( три тисячі чотириста грн.) без позбавлення права керування транспортними засобами.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року вирок місцевого суду залишений без зміни, а апеляційна скарга прокурора - без задоволення.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, водій ОСОБА_1 11 серпня 2014 року, близько 13 год. 50 хв., керуючи засобом підвищеної небезпеки, а саме технічно справним, не завантаженим пасажирським автобусом «Богдан», рухався по горизонтальній прямій ділянці дороги асфальтобетонного покриття проїзної частини бульвару Чоколівському в м. Києві зі сторони вулиці Ушинського в напрямку Севастопольської площі зі швидкістю близько 50 км/год. в середній смузі руху, де проїзна частина має три смуги руху в попутному напрямку та три смуги руху в зустрічному напрямку.

Наближаючись до перехрестя бульвару Чоколівського та вул. Волинської, водій ОСОБА_1 будучи неуважним, неправильно зреагував на зміну дорожньої обстановки, оскільки в цей час на проїжджій частині бульвару Чоколовського в середній смузі руху стояв автомобіль ВАЗ 21043, перед яким знаходився пішохід ОСОБА_2, а саме не вжив негайних заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди, чим грубо порушив вимоги п.п.1.5, 2.3 («б») та 12.3 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого здійснив наїзд на автомобіль «ВАЗ 21043», який по своїй інерції здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що знаходиться в прямому причиново-наслідковому зв'язку з вказаними порушеннями Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_1

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій засудженого, просить вирок районного суду та ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. В обґрунтування скарги вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, при винесенні рішень не призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Як убачається з касаційної скарги, кваліфікація дій ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 286 КК України та доведеність його вини у інкримінованому йому злочині в касаційній скарзі не оспорюються, в зв'язку з чим згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Щодо доводів касаційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині непризначення ОСОБА_1 додаткового покарання, то вони є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається із наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, при призначенні засудженому ОСОБА_1 покарання суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, в достатній мірі врахував особу засудженого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем роботи, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, пом'якшуючу покарання обставину - щире каяття, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, в зв'язку з чим суд прийшов до висновку про доцільність призначення обвинуваченому найменш суворого виду покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України без позбавлення права керування транспортними засобами, що є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Судом апеляційної інстанції також було зазначено, що ОСОБА_1 працює водієм тривалий час, відповідно до наявних у кримінальному провадженні даних інших джерел отримання не має, а санкція ч. 1 ст. 286 КК України надає суду альтернативу щодо застосування або незастосування додаткового покарання, в зв'язку з чим обґрунтовано залишив вирок без змін.

Крім того, як убачається з копії ухвали апеляційного суду, доводи прокурора в апеляційній скарзі є аналогічними за своїм змістом доводам його касаційної скарги щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які належно перевірені апеляційним судом. Ухвала суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, тобто такою, що відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Отже, суд обґрунтовано призначив покарання необхідне й достатнє для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Істотних порушень кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, судом касаційної інстанції не виявлено.

Таким чином, суд касаційної інстанції вважає, що в даному випадку необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі наведеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь в розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Солом'янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_1.

Судді:

____________ _____________ ______________

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5