Справа 4-295/2008 року
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18
квітня 2008 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський
міський суд Івано-Франіквської області

в складі :
головуючого - судді Поповича С.С.

з участю секретаря
Черкес У.О.

прокурора Челій О.І.

захисника адвоката
ОСОБА_1

старшого слідчого слідчого відділу Управління Служби
Безпеки України в Івано-Франківській області Фастовець В.А.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Івано-Франківську скаргу
захисника адвоката ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на постанову старшого слідчого
слідчого відділу Управління Служби Безпеки України в Івано-Франківській області
від 12 березня 2008 року про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за
ознаками злочинів передбачених ст. ст. 366 ч. 2, 191 ч. 5 КК України, -

у с т а н о в и в :

Адвокат ОСОБА_1 у
поданій суду скарзі просить скасувати вказану вище постанову слідчого мотивуючи
свою позицію по суті тим, що на його думку у слідчого не було достатніх даних
які свідчили б про вчинення обвинувачуваним ОСОБА_2 вказаних злочинів.

В судовому засіданні
адвокат та обвинувачуваний доводи скарги підтримали, мотивуючи свою позицію
тим, що оскаржувана постанова є на їх думку є незаконною.

Прокурор та слідчий вважають, що підстав для задоволення скарги немає, що
оскаржувана постанова винесена слідчим правомірно.

Заслухавши сторін по справі, вивчивши матеріали кримінальної справи та
визначаючись у питанні підлягає чи ні скарга до задоволення суд виходить з
наступного.

Відповідно до змісту ст. 94 ч. 2 КПК України кримінальна справа може бути
порушена тільки в тих випадках, коли є достатні дані, які вказують на наявність
ознак злочину.

У ст. 4 КПК України зазначено, що слідчий зобов”язаний вжити всіх
передбачених законом заходів до встановлення події злочину, осіб винних у
вчиненні злочину.

Ст. 98 КК України передбачає, що при наявності приводів і підстав,
зазначених у ст. 94 КК України слідчий зобов”язаний винести постанову про
порушення кримінальної справи, вказавши приводи і підстави до порушення справи,
статтю кримінального закону, за ознаками якої порушується справа.

У ст. 236-8 КПК України зазначається, що суд, розглядаючи скаргу на
постанову про порушення кримінальної справи, повинен перевіряти наявність
приводів і підстав для винесення такої постанови, законність джерел отримання
даних, які стали підставою для винесення постанови про порушення кримінальної
справи.

З оглянутих судом матеріалів кримінальної справи вбачається, що старший
слідчий слідчого відділу Управління Служби Безпеки України в Івано-Франківській
області Фастовець В.А., надалі “слідчий”, 04 травня 2007 року порушив
кримінальну справу за фактом розтрати чужим майном в особливо великих розмірах
шляхом зловживання службовими особами ВАТ “Івано-Франківська меблева фабрика” своїм
службовим становищем та службового підроблення, яке спрчинило тяжкі наслідки,
тобто за ознаками злочинів передбачених ст.ст. 191 ч. 5, 366 ч. 2 КК України.
По тексту цієї постанови вказується, що приводами для порушення справи стали
матеріали дослідчої перевірки відділу контррозвідувального захисту економіки
Управління СБУ в області. Підставами для порушення кримінальної справи (
вказано по тексту постанови ) є достатні дані, які вказують на наявність в діях
службових осіб ВАТ “Івано-Франківська меблева фабрика” ознак злочинів
передбачених ст. 191 ч. 5 і ст. 366 ч. 2 КК України. Що дослідчою перевіркою
встановлено, що господарським судом області у грудні 2004 року порушено
провадження у справі про банкрутство ВАТ “Івано-Франківська меблева фабрика”, призначено
арбітражного керуючого, затверджено реєстр вимог кредиторів. Під час цієї
процедури 12 червня 2006 року між керівництвом ВАТ “Івано-Франківська меблева
фабрика” та приватним підприємством “Укрпрогрес” без дозволу розпорядника майна
боржника та відповідного рішення кредитного комітету укладено мнимий договір
про продаж ряду об”єктів нерухомого майна терміном до 12 липня 2006 року на
загальну суму 3900000 гривень. Відповідно до умов зазначеного договору у
випадку його невиконання накладались штрафні санкції у сумі 20% від вартості
вказаних об”єктів нерухомого майна. Маючи на меті вчинити розтрату майна ВАТ
його службові особи не вчиняли дій по реальному відчуженню передбачених
договором об”єктів нерухомості і 12 липня 2006 року уклали з приватним підприємством
“Укрпрогрес” додаткову уголу № 1 до попереднього договору від 12 червня 2006
року та про виплату штрафних санкцій в сумі 780000 гривень ПП “Укрпрогрес”
відповідно до попереднього договору, які були впослідуючому перераховані на
рахунок останнього у серпні 2006 року. Таким чином, зазначається у постанові,
службові особи ВАТ вчинили розтрату чужого майна в особливо великих розмірах
шляхом зловживання своїм службовим становищем та службове підроблення.

12 березня 2008 року слідчим винесено постанову про порушення кримінальної
справи за цими ж статтями КК України вже конкретно стосовно ОСОБА_2 щодо
заволодіння ( раніше було розтрати ) ним шляхом зловживання службовим
становищем майна ВАТ “Івано-Франіквська меблева фабрика” в особливо великих
розмірах та вчинення службового підроблення, що спричинило тяжкі наслідки.
Приводи та підстави вказано в основному ті ж самі. А додатково зазначено, що
ОСОБА_2, будучи виконуючим обов”язки голови правління ВАТ у червні-серпні 2006
року підробив попередній договір від 12 червня 2006 року укладений між ВАТ
“Івано-Франківська меблева фабрика” та ПП “Укрпрогрес” про продаж ряду об”єктів
нерухомого майна ВАТ терміном до 12 липня 2006 року. Всупереч вимогам ст. 12 п.
5 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його
банкрутом” умови підписання договору передбачали накладення штрафних санкцій в
сумі 20% від вартості вказаних об”єктів у випадку його невиконання. Крім того,
ОСОБА_2, продовжуючи свою злочинну діяльність, підробив додаткову угоду № 1 від
12 липня 2006 року до попереднього договору від 12 червня 2006 року укладену
між ВАТ та ПП, щодо перерахування штрафних санкцій. Реалізуючи свої злочинні
наміри по незаконному заволодінню майном ВАТ, зловживаючи своїм службовим
становищем ОСОБА_2 відповідно до платіжних доручень у серпні 2006 року
перерахував на рахунок ПП “Укрпрогрес” 780000 гривень.

Ст. 191 ч. 5 КК України передбачає кримінальну відповідальність за в тому
числі і заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим
становищем в особливо великих розмірах. Виходячи з судової практики за цією
частиною даної статті КК України заволодіння чужим майном шляхом зловживання
службовим становищем має місце тоді коли службова особа незаконно обертає чуже
майно на свою користь чи користь третіх осіб, використовуючи при цьому своє
службове становище.

Ст. 366 ч. 2 КК України передбачає кримінальну відповідальність за службове
підроблення, тобто внесення службовою особою до офіційних документів завідомо
неправдивих відомостей, інше підроблення документів, а також складання і видача
завідомо неправдивих документів, якщо воно спричинило тяжкі наслідки.

По тексту постанов про порушення кримінальної справи слідчий вказує такі
підстави для порушення кримінальної справи які підтверджуються тими чи іншими
документальними доказами :

Факт порушення справи про банкрутство ВАТ “Івано-Франківська меблева
фабрика”, на що має місце посилання по тексту постанови, про винесення
господарським судом тих чи інших ухвал в ході процедури банкрутства,
підтверджується копіями відповідних ухвал господарського суду
Івано-Франківської області ( том 1, а.с. 69-87 ).

З копії Попереднього договору від 12
червня 2006 року укладеного між ВАТ “Івано-Франківська меблева фабрика” в особі
в.о. голови правління ОСОБА_2 та ПП “Укрпрогрес” вбачається, що продавець ( ВАТ
) зобов”язується в строк до 12 липня 2006 року продати покупцю ( ПП ) ряд
нерухомого майна зазначеного по тексту цього договору, а покупець його купити,
що предмет договору покупцем було оглянуто, погоджено його вартість 3900000
гривень, передбачено відповідальність як продавця так і покупця на випадок якщо
котрась зі сторін не виконає взяті на себе зобов”язання - сплата штрафу в сумі
20% від суми визначеної в п. 21 даного договору, як однією стороню так і іншою
( том 1, а.с. 143-144 ).

Копія додаткової угоди до вказаного договору від 12 липня 2006 року
підтверджує, що сторони домовилися про припинення договору від 12 червня 2006
року, при цьому продавець повинен був перерахувати покупцю по договору штрафні
санкції зазначені вище ( том 1, а.с. 144 зворот ).

Платіжні доручення від 22 серпня 2006 року № 84 на суму 560000 гривень (
том 2, а.с. 46 ) та № 210 від 30 серпня
2006 року ( том 2, а.с. 47 ) підтверджують, що ВАТ “Івано-Франківська меблева фабрика”
перерахувало ПП “Укрпрогрес” вказаний штраф в загальній сумі 780000 гривень.

Виписки по особових рахунках банку ФКД ВАТ “Інпромбанк” ( м. Київ )
підтверджують, що вказані суми дійсно поступили на розрахунковий рахунок ПП
“Укрпрогрес” ( том 2, а.с. 54-187 ).

Хоч слідчий про них і не вказує, але в ході досудового слідства також було
отримано та долучено до матеріалів справи такі докази на підставі яких слід
було приймати рішення про те порушувати чи ні кримінальну справу відносно
ОСОБА_2 :

З Акту ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ВАТ
“Івано-Франківська меблева фабрика” від 04 березня 2008 року вбачається,
що ревізор, встановивши факти укладення
зазначених вище договорів від 12 червня та 12 липня 2006 року прийшла до
висновку про те, що в порушення ст. 13 Закону України “Про відновлення
платіжоспроможності боржника та визнання його банкрутом” в.о. голови правління
ВАТ ОСОБА_2 мав право укладати договори та розпоряджатися майном, балансова
вартість якого складає понад 1% балансової вартості активів боржника виключно
за погодженням з розпорядником майна, що ним не було зроблено, а в порушення
ст. 12 п. 5 Закону України “Про відновлення платіжоспроможності боржника та
визнання його банкрутом” протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів
забороняється стягнення та застосування штрафних санкцій за неналежне виконання
зобов”язань, а в порушення цих вимог ОСОБА_2 перерахував такі штрафні санкції
ПП “Укрпрогрес” ( том 3, а.с. 61-65 ).

Є копії договорів купівлі-продажу тих чи інших об”єктів нерухомого майна
ВАТ, перерахованого у тому числі і в попередньому договорі від 12 червня 2006
року, укладені у період після 12 липня 2006 року на загальну суму більше 7 млн.
гривень ( том 2, а.с. 24-26, том 1, а.с. 22, 35-67 ).

Є ряд протоколів як загальних зборів кредиторів ВАТ так і засідання
комітету кредиторів ВАТ ( том 1, а.с. 88-97 ).

Є висновок експерта-почеркознавця від 02 жовтня 2007 року згідно з яким
підпис від імені нотаріуса ОСОБА_3 у попередньому договорі від 12 червня 2006 року
виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою ( том 2, а.с. 202-211 ).

Висновок експерта від 08 жовтня 2007 року який підтверджує, що відтиск
печатки приватного нотаріуса ОСОБА_3, що міститься у копії попереднього
договору від 12 червня 2006 року нанесено не з відтиску печатки приватного
нотаріуса ОСОБА_3, експертиментальні зразки якої представлені на експертизу (
том 2, а.с. 21-221 ).

З висновку експерта від 18 березня 2008 року вбачається, що підписи від
імені ОСОБА_4 у попередньому договорі та додатковій уоді від 12 липня 2006 року
виконані не ОСОБА_4, а іншою особою ( том 2, а.с. 229-231 ).

Будучи допитаний в якості свідка ОСОБА_4, котрий офіційно числиться по
документах власником та керівником ПП “Укрпрогрес”, підтвердив, що він продав
своє підприємство особі на ім”я “Олександр”, передав тому і печатку
підприємства, але договорів 12 червня та 12 липня 2006 року особисто він не
підписував ( том 3, а.с. 44-47 ).

Вказані докази були отримані слідчим після порушення даної справи по
вказаному вище факту. І з них всіх у сукупності і слід було виходити ( даючи
відповідний аналіз ) при вирішенні питання є чи ні підстави для порушення
кримінальної справи за вказаними вище статтями КК України.

Проте, на думку суду, слідчий при викладених обставинах не мав підстав для
порушення кримінальної справи стосовно ОСОБА_2 за вказаними вище статтями КК
України виходячи з наступного.

Дійсно відповідно до змісту ст. 13 Закону України “Про відновлення
платіжоспроможності боржника та визнання його банкрутом” в.о. голови правління
ВАТ ОСОБА_2 мав право укладати договори та розпоряджатися майном, балансова
вартість якого складає понад 1% балансової вартості активів боржника, виключно
за погодженням з розпорядником майна. Але до матеріалів справи долучено копії
протоколів засідань комітету кредиторів від 28 жовтня-11 листопада 2005 року,
11 листопада 2005 року. 30 березня 2006 року, 26 червня 2006 року ( том 1, а.с.
89,90,92,93 ) з яких вбачається, що у засіданнях комітету кредиторів приймав
участь і розпорядник майна ВАТ, на засіданнях приймались рішення в тому числі
про надання згоди боржнику ( ВАТ ) від імені якого і діяв ОСОБА_2, продавати
майно ВАТ, в тому числі і нерухоме, розпорядник майна теж голосував за таке,
звертався на підставі таких рішень комітету кредиторів до господарського суду
області який своїми ухвалами за зверненням розпорядника майна 16 листопада 2005
року, 28 лютого 2006 року, 28 квітня 2006 року, 03 липня 2006 року ( том 1,
а.с. 77, 81, 84 ) надавав дозволи на реалізацію майна боржника, в тому числі і
нерухомості. Цим рішенням комітету кредиторів, розпорядника майна слідчий не
дав оцінки, до уваги не взяв, в той же час вони свідчать про те, що згода як
комітету кредиторів так і розпорядника майна на відчуження майна була. Чинне
законодавство не передбачає форми такої згоди.

На підставі тих самих ріщень комітету кредиторів та ухвал господарського
суду області ОСОБА_2 після 12 липня 2006 року уклав договори та відчужив в тому
числі і те нерухоме майна про яке йшла мова у попередньому договорі від 12
червня 2006 року. І ніхто не вважає що ці угоди укладені незаконно.

Ст. 12 п. 5 Закону України “Про відновлення платіжоспроможності боржника та
визнання його банкрутом” передбачає, що протягом дії мораторію на задоволення
вимог кредиторів забороняється стягнення та застосування штрафних санкцій за
неналежне виконання зобов”язань, але у п. 6 тієї ж статті зазначено, що дія
мораторію не поширюється на вимоги кредиторів які виникли після відкриття
провадження у справі про банкрутство. Оскільки вказані угоди укладені після
відкриття провадження у справі про банкрутство, то і немає підстав для
посилання на цю статтю Закону.

Пояснення ОСОБА_2 про те, що він пішов на припинення попереднього договору
від 12 червня 2006 року виходячи з того, що знайшлись покупці котрі платили за
майно значно більші суми, підтверджується укладеними ним впослідуючому
договорами( долучено до справи ), і дійсно внаслідок збільшення продажної ціни
було компенсовано і ту суму, що була перерахована ПП “Укрпрогрес”. Втрачені по
одній угоді суми компенсовано іншими угодами. У всякому випадку нічого іншого
слідчий у своєму розпорядженні не мав і ні про що інше не вказує.

Ст 635 Цивільного Кодексу України передбачає можливість та право сторін на
укладення так званого попереднього договору, сторони якого зобов”язуються
протягом певного строку укласти договір в майбутньому ( основний договір ) на
умовах, встановлених попереднім договором, при цьому сторона яка необгрунтовано
ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна
відшкодувати другій стороні відповідні збитки. Не виключено, що це може бути і
неустойка у вигляді штрафу, пені ( ст. 549-552 Цивільного Кодексу України ).

Ст. 17 п. 11 вказаного вище Закону передбачає, що угода боржника, що
укладена або виконана боржником з окремим кредитором після порушення
провадження про банкрутство може бути за заявою арбітражного керуючого або
одного з кредиторів визнана недійсною якщо для цього є передбачені чинним
законодавством підстави. Такого позову по зазначених вище угодах від 12 червня
та 12 липня 2006 року не заявлялось. А тому немає підстав вважати вказані
договори незаконними.

Як достовірно підтверджують виписки з банківських рахунків ПП “Укрпрогрес”
перераховані ВАТ кошти дійсно поступили на рахунок ПП. Рух коштів на рахунку ПП
дійсно мав місце постійно і у значних сумах. Якою є подальша доля перерахованих
коштів за період після порушення кримінальної справи за фактом органом
досудового слідства не встановлено. Тому у слідчого не було підстав вважати, що
ОСОБА_2 заволодів цими грошовими коштами зловживаючи своїм службовим
ставновищем як у свою користь так і в користь інших осіб. Відповідно не було
підстав для порушення проти нього кримінальної справи за ст. 191 ч. 5 КК
України.

Дійсні обставини укладення вказаних договорів від 12 червня та 12 липня
2006 року органом досудового слідства не вияснялись. Фактів котрі свідчили б
про те що саме ОСОБА_2 причетний до складання вказаних договорів немає жодних (
по тексту оскаржуваної постанови про це нічого не вказується ), а припущення
які нічим не підтверджуються, без вияснення дійсних обставин, не можуть бути
підставою для порушення кримінальної справи за ст. 366 ч. 2 КК України проти
конкретної особи.

Тобто, без наявності фактичних обставин які мають бути підставами для
порушення справи слідчий не вправі виносити постанову про порушення
кримінальної справи за тією чи іншою статтею КК України.

Кримінальна справа проти особи може бути порушена тільки тоді коли на час
її порушення є не тільки приводи, але і підстави для цього, тобто коли будуть
належно виконані вимоги ст. ст. 4, 94, 97, 98 КПК України.

Зазначені вище докази, що були здобуті слідчим на час винесення ним
оскаржуваної постанови дають підстави прийти до висновку про те, що ним не в
повній мірі перевірено всі обставини по справі, наявним фактам не дано
правильної правовї оцінки, а винесення оскаржуваної постанови про порушення
кримінальної справи є передчасним і, відповідно, незаконним. Тому оскаржувана
постанова підлягає скасуванню, а у порушенні кримінальної справи при таких
обставинах слід відмовити за відсутності у зазначених вище діяннях ОСОБА_2
ознак вказаних злочинів.

На підставі викладеного, керуючись
ст. ст. 4, 6 п. 2, 94, 97, 98, 236-7, 236-8 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Скаргу адвоката
ОСОБА_1 подану в інтересах ОСОБА_2 на постанову старшого слідчого слідчого
відділу Управління Служби Безпеки України в Івано-Франківській області від 12
березня 2008 року про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за
ознаками злочинів передбачених ст. ст. 366 ч. 2, 191 ч. 5 КК України
задовольнити.

Скасувати постанову
старшого слідчого слідчого відділу Управління Служби Безпеки України в
Івано-Франківській області Фастовець В.А. від 12 березня 2008 року про
порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за ознаками злочинів
передбачених ст. ст. 366 ч. 2, 191 ч. 5 КК України .

Відмовити в порушенні
кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за ст. ст. 191 ч. 5, 366 ч. 2 КК України
на підставі ст. 6 п. 2 КПК України.

Матеріали, які стали підставою для порушення вказаної кримінальної справи,
зберігати при матеріалах даної справи в Івано-Франківському міському суді.

На постанову може протягом семи з дня її винесення може бути подана
апеляція до судової палати в кримінальних справах апеляційного суду
Івано-Франківської області через Івано-Франківський міський суд.

Суддя
С.С.Попович

копія вірна :