АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №11-кп/790/577/15 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Справа №644/9065/14-к Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.185 КК України
УХВАЛА
Іменем України
24 березня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурорів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18.12.2014р. стосовно ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Указаним вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, громадянин України, з середньою освітою, холостий, тимчасово непрацюючий, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий

· 08.09.2014р. Комінтернівським районним судом м. Харкова за ч.1 ст.185 КК України до 100год. громадських робіт,

засуджений за ч.1 ст.185 КК України к 2(двом) рокам позбавлення волі.

Згідно з ч.4 ст.70 КК України, остаточно призначено покарання, шляхом часткового складання покарань (з урахуванням положень ст.72 КК України), за вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2014р. 2(два) роки 5(п`ять) днів позбавлення волі.

Відповідно до ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку 2(два) роки ы покладанням обов`язку передбаченого п.2 ч.1 ст.76 КК України.

Цим же вироком вирішені питання щодо процесуальних витрат у порядку передбаченому ст.124 КПК України.

Згідно вироку, ОСОБА_7 , 09.08.2014р. о 16год. 00хв., знаходячись біля ринку «ХТЗ» за адресою: м. Харків пр. Косіора, 99, реалізуючи раптово виниклий умисел, спрямований на таємне заволодіння чужим майном, діючи з корисливих мотивів, таємно викрав з тамбуру магазину «Eva», велосипед марки «OSKAR BESTRUN», який належав ОСОБА_10 чим заподіяв, цій потерпілій матеріальну шкоду 1520грн., оскільки зник з місця скоєння злочину та розпорядився викраденим на власний розсуд.

В апеляційних скаргах обидва прокурори просять, вирок суду, скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині призначеного покарання та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ці апелянти просять постановити вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 за ч.1 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України, з урахуванням вимог ст.72 КК України шляхом часткового складання приєднати невідбуту частину покарання за вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2014р. у виді 10 днів та остаточно призначити покарання у виді 2 років 10 днів позбавлення волі.

У змінених апеляційних доводах прокурор ОСОБА_8 наводячи фактично ті самі доводи вважає, що вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова повинен виконуватись самостійно, а вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова необхідно скасувати в наслідок м`якості та постановити новий вирок, яким за ч.1 ст.185 КК України з урахуванням ст.75 КК України призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення прокурора, який підтримав апеляції, з`ясувавши позицію обвинуваченого, який вважав вирок суду правомірним, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляції прокурорів не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг.

Як вбачається, з вироку суду (т.1 а.с.46-47), фактичні обставини вчинення злочину встановлені судом першої інстанції у порядку передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, що позбавляє права оскаржувати ці обставини.

Оскільки ОСОБА_7 , за вище встановлених обставин вчинив крадіжку, тобто таємно викрав чуже майно то суд першої інстанції правильно кваліфікував ці його дії за ч.1 ст.185 КК України.

З поданих апеляцій вбачається, що апелянти вважають за справедливе призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.185 КК України покарання у виді 2 років позбавлення волі (т.1 а.с.52, 56) та у апеляційній скарзі (змінені доводи) прокурора ОСОБА_8 .

Проте, з урахуванням призначеного районним судом у вироку покарання (т.1 а.с.47) саме такого як просять апелянти то колегія суддів знаходить ці доводи безпідставними, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

Випадки коли вироки виконуються окремо роз`яснені у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» який передбачає, що у разі коли особа, щодо якої було застосоване звільнення її від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Натомість, як свідчать матеріали кримінального провадження та підтверджує зміст вироку ОСОБА_7 першим вироком від 08.09.2014р. Комінтернівського районного суду м. Харкова засуджений до 100год. громадських робіт за діяння вчинене 06.08.2014р. (т.1 а.с.38-40, 46).

Отже, колегію суддів встановлено, що наведених вище умов для виконання вироків самостійно у даному кримінальному проваджені не має.

При цьому той же пункт роз`яснень Пленуму Верховного Суду, що й зазначений вище передбачає, що у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів рішення про її звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення на підставі ч.1 ст.70 КК України остаточного покарання, виходячи з його виду й розміру.

Проте ч.4 ст.70 КК України передбачає, що у випадку якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Оскільки, як вбачається з вироку (т.1 а.с.47), районний суд в повній мірі дотримався вищенаведених правових регламентацій при призначенні остаточного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 то колегія суддів вважає за можливе залишити доводи апелянтів в цій частині без задоволення.

При застосуванні ст.75 КК України, суд у вироку вказав, що врахував ступень тяжкості скоєного, данні щодо особи обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, вчинив злочин середньої тяжкості, визнав вину в інкримінованому йому злочині, розкаявся, має стійкий намір вести нормальний образ життя, відшкодував спричинену своїми діями матеріальну шкоду все це у сукупності переконало суд у можливості застосування, в даному випадку, інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Звідси, колегія суддів вважає, що районний суд достатньо мотивував своє рішення в частині застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст.75 КК України.

Таким чином, колегією суддів не встановлені порушення кримінального закону, не виявлені істотні порушення кримінального процесуального закону, які б були підставою для безумовного скасування судового рішення, а тому апеляції прокурорів не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги прокурорів залишити без задоволення, а вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18.12.2014р. стосовно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала апеляційного суду Харківської області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді