Справа № 447/3642/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/352/15 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:
Головуючого: ОСОБА_2
Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарях: ОСОБА_5 , ОСОБА_6
розглянувши у судовому засіданні кримінальну справу про застосування примусових заходів виховного характеру відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Крупсько Миколаївського району Львівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1
за вчинення суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України,
з участю прокурора: ОСОБА_8
адвоката: ОСОБА_9
законного представника: ОСОБА_10
ОСОБА_11
неповнолітньої особи: ОСОБА_7
за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 27 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а :
Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 27 січня 2015 року до неповнолітнього ОСОБА_7 , який не досяг віку, з якого наступає кримінальна відповідальність, у зв`язку із скоєнням суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України, застосовано примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі його під нагляд матері ОСОБА_10 та вітчима ОСОБА_11 строком на 3 роки.
Як встановлено судом першої інстанції неповнолітній ОСОБА_7 6 листопада 2014 року близько 15 год. в с. Березина Миколаївського району Львівської області, відкрито викрав з дитячого візка потерпілої ОСОБА_12 , яка стояла біля входу у своє домогосподарство, гаманець фірми «Antonio Biaggi», вартістю 800 грн. із грошима в сумі 3000 грн. та 300 польських злотих, чим заподіяв потерпілій майнову шкоду на загальну суму 15551 грн.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про закриття кримінального провадження про застосування примусових заходів виховного характеру відносно ОСОБА_7 через недотримання норм КПК України під час проведення досудового розслідування та судового розгляду. Вважає ухвалу суду незаконною, необґрунтованою, винесеною з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що акт обстеження матеріально - побутових умов сім`ї був формальністю, долучений під час судового розгляду справи й не повинен був братися судом до уваги. Судом фактично не встановлено дату, коли було вчинено кримінальне правопорушення, оскільки встановлена органом досудового розслідування і судом дата - 6 листопада 2014р. не відповідає показанням потерпілої ОСОБА_12 та ОСОБА_7 в судовому, що подія мала місце у п`ятницю. Звертає увагу на те, що неповнолітній ОСОБА_7 на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння досяг лише 12 років. Наголошує, що стороною обвинувачення було порушено ст. 484 КПК України та керівником органу досудового розслідування не було призначено спеціального слідчого для здійснення досудового розслідування щодо неповнолітнього ОСОБА_7 , в матеріалах кримінального провадження відсутнє відповідне доручення й це не було взято до уваги судом.
Заслухавши доповідача, захисника ОСОБА_9 , неповнолітнього ОСОБА_7 та його законного представника ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 501 КПК України під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує такі питання:

1) чи мало місце суспільно-небезпечне діяння;

2) чи вчинене це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого наступає кримінальна відповідальність;

3) чи слід застосовувати до неповнолітнього примусовий захід виховного характеру і який саме.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння за наведених в ухвалі суду обставин. Такий висновок відповідає фактичним обставинам справи, зібраним доказам і є обґрунтованим.

В апеляційні скарзі захисника не заперечується той факт, що неповнолітній ОСОБА_7 відкрито вихопивши з дитячого візка гаманець потерпілої, в якому знаходились гроші, втік із ним.

Щодо заперечення захисником встановленої судом і органом досудового розслідування дати скоєння суспільно небезпечного діяння, то така не спростовувалась в суді першої інстанції ні потерпілою, ні неповнолітнім ОСОБА_7 та відповідає даті внесення відомостей про суспільно-небезпечне діяння до Єдиного реєстру досудових розслідувань. А тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

В суді апеляційної інстанції стороною захисту в обгрунтування апеляційних вимог було заявлено про відсутність у неповнолітнього ОСОБА_7 умислу на вчинення грабежу, оскільки дії неповнолітнього були зумовлені виключно тим, що йому сподобався гаманець потерпілої.

Такі доводи захисту правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Характер дій неповнолітнього ОСОБА_7 свідчить про наявність умислу на скоєння відкритого викрадення чужого майна.

В засіданні суду першої інстанції неповнолітній ОСОБА_7 не заперечив факт відкритого викрадення ним гаманця потерпілої.

Потерпіла ОСОБА_12 в суді першої інстанції показала, що ОСОБА_7 якийсь час йшов за нею, спостерігав, спитав котра година, а потім схопив гаманець, що лежав на дитячому візку, та став втікати, незважаючи на її намагання зупинити його. Вона переслідувала ОСОБА_7 , а дізнавшись де він проживає, прийшла до нього додому. Згодом прийшов ОСОБА_7 , який тримав у руках викрадені у неї 500 грн., та побачивши її, запропонував їх повернути, сказавши, що гаманець і решту грошей він викинув. Викинуті речі теж знайшли та їй повернули.

Зазначеними показаннями потерпілої спростовуються доводи захисту про відсутність у неповнолітнього ОСОБА_7 умислу на викрадення грошей потерпілої.

За таких обставин суд дійшов вірного висновку про скоєння неповнолітнім ОСОБА_7 відкритого викрадення майна потерпілої за наведених в ухвалі суду обставин.

Вчинене ним суспільно-небезпечне діяння підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України.

Суд першої інстанції вірно встановив, що на час скоєння суспільно-небезпечного діяння неповнолітньому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виповнилось повних одинадцять років, він не досяг віку, з якого може наступати кримінальна відповідальність.

Відповідно до ч.2 ст. 97 КК України до особи, яка до досягнення віку, з якого може наступати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно-небезпечне діяння, суд може застосувати до неї примусові заходи виховного характеру, передбачені ч. 2 ст. 105 КК України.

З врахуванням характеру вчиненого суспільно-небезпечного діяння, ставлення неповнолітнього ОСОБА_7 до скоєного, його щирого каяття, даних про особу неповнолітнього ОСОБА_7 , який за місцем навчання характеризується негативно, за місцем проживання посередньо, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що неповнолітній ОСОБА_7 потребує застосування примусових заходів виховного характеру.

З врахуванням даних про особи законного представника неповнолітнього - його матері ОСОБА_10 , а також вітчима ОСОБА_11 , які давали пояснення в суді першої та апеляційної інстанції з приводу виховання неповнолітнього, бажання і здатності контролювати його поведінку, колегія суддів приходить до висновку про те, що вони здатні забезпечити позитивний виховний вплив на сина і контроль за його поведінкою, а тому суд першої інстанції прийняв правильне рішення про застосування до неповнолітнього примусового заходу виховного характеру у вигляді передачі його під нагляд матері ОСОБА_10 та вітчима ОСОБА_11 строком на 3 роки.

Доводи апеляційної скарги не містять даних про порушення судом першої інстанції при розгляді провадження норм кримінального-процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого у справі рішення.

В тому числі у матеріалах справи наявні дані щодо повноважень слідчого ОСОБА_13 стосовно розслідування кримінальних проваджень щодо неповнолітніх та прокурора ОСОБА_14 стосовно підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо неповнолітніх та участі у розгляді справ про застосування примусових заходів виховного характеру /а.с.75-78, 80-91/.

З врахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 27 січня 2015 року про застосування примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді: