ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_5,

суддів: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 грудня 2014 року,

в с т а н о в и в:

За вказаним вироком місцевого суду, який залишений без зміни ухвалою суду апеляційної інстанції, визнано винуватим та засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Ірпінь Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 не судимого в силу ст. 89 КК України,

- за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Задоволено цивільний позов та вирішено питання про долю речових доказів.

Цим же вироком визнано винуватим і засуджено ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

За вироком суду ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано винуватими та засуджено за те, що вони 28 липня 2014 року близько 16:00 год., знаходячись на вул. Ірпінська у м. Київ, діючи за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, відкрито заволоділи майном потерпілої ОСОБА_3 на загальну суму 2000 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 порушує питання про зміну судових рішень щодо нього та пом'якшення призначеного йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України. На думку засудженого, суд при призначенні йому покарання не врахував наступні обставини: визнання винуватості та щире каяття у вчиненому злочині, активне сприяння органам досудового розслідування у його розкритті, відсутність судимості, позитивні характеристики за місцем проживання, те, що ОСОБА_1 на спеціальних обліках не перебував, мав на утриманні батьків похилого віку, у тому числі матір-інваліда 3 групи, відшкодував шкоду потерпілій, яка в суді апеляційної інстанції заявляла, що не має претензій до нього та просила призначити йому покарання не пов'язане з позбавленням волі.

Вивчивши доводи касаційної скарги, перевіривши надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.

ОСОБА_1 не оскаржує доведеність його винуватості у вчиненому злочині та кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 186 КК України, і не зазначає доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для скасування або зміни судових рішень.

Відповідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається із судових рішень, при призначенні ОСОБА_1 покарання вищевказані вимоги кримінального закону судом дотримано.

Призначаючи покарання за вчинене кримінальне правопорушення, суд врахував характер і ступінь тяжкості злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, дані про особу засудженого, який в силу вимог ст. 89 КК України не має судимості, повністю визнав свою винуватість, за місцем реєстрації характеризувався посередньо, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебував, проживав із матір'ю, яка була інвалідом 3 групи. Також було враховано відсутність претензій з боку потерпілої до ОСОБА_1 Пом'якшуючою покарання обставиною було визнано щире каяття засудженого у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 186 КК України.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_1 - ОСОБА_4, які за змістом аналогічні доводам касаційної скарги засудженого, та відмовляючи у її задоволенні, окрім іншого, врахував те, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 186 КК України і в Оболонському районному суді м. Києва - за ч. 1 ст. 186 КК України, та дійшов правильного висновку про відсутність обґрунтованих підстав для звільнення ОСОБА_1 від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

З урахуванням тяжкості вчиненого злочину, даних про засудженого, пом'якшуючої покарання обставини, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для застосування ст. 75 КК України при призначенні ОСОБА_1 покарання.

Інших доводів, які б давали підстави вважати призначене ОСОБА_1 покарання таким, що не відповідає вимогам закону, касаційна скарга не містить. Призначене засудженому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

З огляду на вищевикладене, з мотивів, наведених у касаційній скарзі, наданих до неї судових рішень убачається, що підстави для її задоволення відсутні, а тому у відкритті провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

у х в а л и в:

Відмовити засудженому ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 грудня 2014 року щодо нього.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7