АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/881/15 Справа № 203/230/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого-судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, який приймав участь у розгляді справи у суді першої інстанції та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2015 року щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області, громадянина України, який мешкає у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за ч.1 ст. 286 КК України на 2 роки обмеження волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами. У відповідності до ст.ст. 75, 76 КК України звільненого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку 1 рік не вчинить нового злочину, буде повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця свого мешкання, не буде виїжджати за межі України на постійне місце мешкання без дозволу органів кримінально-виконавчої системи.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 в частині відшкодування матеріальних збитків залишений без розгляду.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 в частині відшкодування моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 3000 гривень 00 копійок.

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за вчинення злочину за таких обставин.

05.10.2014 року, близько 13 години 30 хвилин, ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем Мицубісі Лансер, державний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , рухався в Кіровському районі м.Дніпропетровська, по вулиці Шмідта з боку проспекту Карла Маркса в напрямку вулиці Комсомольської, після чого зупинив свій автомобіль в районі будівлі Центрального колгоспного ринку перед пішохідним переходом, позначеним дорожнім знаком 5.35.1 Пішохідний перехід та дорожньою розміткою Зебра. Після чого, ОСОБА_7 , грубо порушуючи Правила дорожнього руху України, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, перед початком руху, не переконався в тому, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, відновив рух транспортного засобу, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїжджу частину вулиці Шмідта зліва направо за напрямком руху автомобіля по даному пішохідному переходові.

В результаті наїзду пішоходові ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому зовнішнього мищелку великогомілкової кістки правої гомілки зі зміщенням відламків; закритого перелому верхньої третини малогомілкової кістки правої гомілки з задовільним стоянням відламків, підшкірної гематоми нижньої третини правої гомілки, які, згідно висновку СМЕ № 4523е від 20.11.2014 року, відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що зумовило тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п.2.2.2 "Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень", затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. № 6.

Порушення Правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем, порушив вимоги п. 10.1, який свідчить: Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напряму руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, невиконання якого згідно висновку судово-автотехнічної експертизи №70/27-959 від 22.12.2014 року, знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

В апеляції:

- прокурор просить вирок суду скасувати, у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_7 вважати засудженим за ч.1 ст. 286 КК України до 2 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на 1 рік 6 місяців. На підставі ст. 75 КК України звільнити останнього від відбування основного покарання у вигляді обмеження волі, з іспитовим строком на 2 роки, покласти на нього обов`язки, передбачені п.п.2,3 ст. 76 КК України. Діями ОСОБА_7 заподіяно потерпілій, яка є особою похилого віку, середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження, що в її віці є взагалі небезпечним. Вину обвинувачений визнав частково, посилаючись на інший механізм дорожньо-транспортної події, що суперечить зібраним матеріалам кримінального провадження. Цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди задовольнити повністю у розмірі 30 000 гривень. Крім того, суд у вироку не зазначив чому він не призначив ОСОБА_7 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

- потерпіла ОСОБА_9 просить винести рішення, яким вирок суду відносно ОСОБА_7 змінити, призначивши йому покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами та задовольнити заявлені нею цивільні позови у повному обсязі. Вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, а призначене судом покарання обвинуваченому несправедливим через його м`якість. Судом не взято до уваги, що вона після травм, отриманих в результаті ДТП, знаходилась на лікарняному більш ніж 4,5 місяці, в цей час її діти витрачали кошти на придбання ліків. Весь цей час вона знаходилась в безпорадному лежачому стані і потребувала постійної сторонньої допомоги. Так як проживає в квартирі одна, її діти були вимушені винайняти доглядальницю, за роботу якої сплачувались матеріальні кошти. Але її позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди було залишено без розгляду, у зв`язку з їх невідповідністю, що не відповідає дійсності та підтверджується квитанціями, які були надані суду при розгляді справи. Щодо відшкодування моральної шкоди, яку було судом частково задоволено, вважає, що судом не взято до уваги її вік, що вона є людиною малозабезпеченою, пенсіонеркою. До ДТП працювала бібліотекарем з 1963 року, та її дохід складає лише 1036 гривень 39 копійок в місяць. Після отриманих травм, стала інвалідом, продовжувати працювати вона не може за станом здоров`я, залишившись у скрутному матеріальному стані. Після цього, на протязі всього часу обвинуваченим було сплачено всього 300 гривень.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційні скарги, пояснення потерпілої, яка просила задовольнити її апеляційну скаргу та скаргу прокурора, пояснення обвинуваченого, який просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах поданих апеляцій, обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає повному задоволенню, а апеляційна скарга потерпілої частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Так як висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій за ст..286 ч.1 КК України в апеляційних скаргах ніким з учасників кримінального провадження не оспорюються, то вказані обставини апеляційним судом не перевіряються.

Згідно з частинами 1 і 2 ст.409 КПК України при вирішенні питання про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення, суд апеляційної інстанції має керуватися ст..ст.412-414 КПК України. Відповідно до змісту зазначеної норми закону підставами для зміни або скасування зазначеного вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку є лише істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону,неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Перевіривши матеріали кримінального правопорушення в межах апеляційних вимог, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора та потерпілої в апеляційних скаргах про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Висновок суду про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 основного покарання у вигляді обмеження волі без додаткового покарання не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання.

Відповідно до вимог ст..65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При вирішення питання про призначення обвинуваченому покарання, без застосування додаткового покарання суд має належним чином дослідити і оцінити всі обставини, які мають значення для кримінального провадження та застосувати вказані вимоги закону лише в тому разі, коли для цього є умови й підстави, про що у судовому рішенні мають бути наведені мотиви.

Приймаючи рішення про визначення ОСОБА_7 зазначеного у вироку покарання, суд першої інстанції взагалі не послався на вимоги ст..65 КК України, яка регулює загальні засади призначення покарання, вказавши лише, що судом взагалі не встановлено обставин , що обтяжують покарання або пом`якшують його.

Між тим, яку вбачається з матеріалів кримінального провадження і які були досліджені у судовому засіданні, ОСОБА_7 частково визнає свою вину, частково у сумі 300 гривень відшкодована шкода, має позитивну характеристику за місцем проживання, раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікарів нарколога і психіатра.

В той же час в матеріалах кримінального провадження маються докази, які підтверджують скоєння ОСОБА_7 порушень вимог Правил дорожнього руху України, за що він був на протязі 2010-2013 рр. чотири рази притягнутий до адміністративної відповідальності.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку щодо призначення ОСОБА_7 основного покарання у вигляді обмеження волі, що в апеляційних скаргах не заперечується.

ОСОБА_7 скоєно злочин, який згідно зі ст.. 12 КК України віднесено законом до категорії середньої тяжкості, даний вид злочину належить до небезпечних злочинів, який має підвищену суспільну небезпеку, враховуючи наслідки злочину.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що судом взагалі не зазначено будь-яких обставин , які дають право не призначати ОСОБА_7 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортним засобом, колегія суддів вважає таке рішення суду безпідставним і необґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що призначення основного покарання у вигляді обмеження волі без застосування судом додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортним засобом не можна визнати обґрунтованим, у зв`язку з чим відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.420 КПК України вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання необхідно скасувати і з метою застосування більш суворого покарання ухвалити свій вирок, яким призначити обвинуваченому більш суворе покарання, ніж визначив суд першої інстанції.

З цих підстав, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та потерпілої в частині, де йдеться про необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, підлягає також задоволенню.

Що стосується апеляційних вимог потерпілої ОСОБА_9 щодо відшкодування їй повністю матеріальної шкоди і частковому відшкодуванню моральної шкоди , у зв`язку з чим вона просить задовольнити її вимоги в повному обсязі, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно з вимогами ст.. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальній справі може бути пред`явлений на двох стадіях: під час досудового розслідування кримінального правопорушення або під час підготовчого судового засідання.

У випадку пред`явлення цивільного позову уже під час судового розгляду кримінального провадження, суд може залишити позов без розгляду, що не позбавляє особу пред`явити цей позов у порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції в частині розгляду цивільного позову про стягнення матеріальної шкоди правильним.

Що стосується апеляційних вимог прокурора і потерпілої відносно збільшення розміру стягнення суми моральної шкоди, яке підлягає стягненню з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 , то дані вимоги є законними і обґрунтованими.

Статтею 23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до положень Постанови Пленуму ВС України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих та виробничих стосунках, ділової репутації, ступінь знищення престижу, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану та таке інше. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На думку колегії суддів, визначена судом першої інстанції сума, що підлягає згідно вироку відшкодуванню обвинуваченим в рахунок моральної шкоди за своїм розміром не відповідає фактично понесеною потерпілої моральною втратою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що в кримінальному провадженні мається достатньо обставин, які є підставами для збільшення суми стягнення.

Суд не взяв до уваги, що потерпіла після травми, отриманої в ДТП знаходилася на лікарняному більше ніж 4,5 місяців, знаходячись в безпорадному лежачому стані, потребувала постійної сторонньої допомоги, її діти вимушені були винайняти доглядальницю, те, що вік потерпілої 1937 року народження, вона є пенсіонеркою, яка після ДТП вимушено перестала працювати в бібліотеці, ОСОБА_7 не сплатив їй ні однієї копійки моральної допомоги.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним задовольнити в повному обсязі апеляційні скарги прокурора і потерпілої в частині визнання моральної шкоди.

Відповідно до ст..532 КПК України, рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його оголошення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу старшого прокурора прокуратури м. Дніпропетровська задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2015 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання і в частині стягнення моральної шкоди скасувати.

Визнати винним і призначити ОСОБА_7 за ст..286 ч.1 КК України покарання 2 роки обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік 6 місяців.

На підставі ст.. 75 КК України звільнити його від відбуття основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки.

На підставі ст..76 КК України він зобов`язаний не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально- виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання та роботи.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 в рахунок стягнення моральної шкоди 30 000 гривень. В іншій частині цей вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту її проголошення.
Вирок може бути оскаржено і на нього може бути подані касаційні скарги у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді: