АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2014 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
представника володільця майна ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді задоволено клопотання cтаршого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_7 , погоджене із старшим прокурором прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_8 , та накладено арешт на майно, вилучене 20 червня 2014 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 80 000 гривень; 500 євро; 480 доларів США; планшет марки IPad, serial F4KK25WMF19L; планшет марки IPad, serial F4KK21PSF19K; жорсткий диск, серійний №WXL1A51M9290; ноутбук марки НР, серійний №00198-740-128-764; планшет-комп`ютер марки Samsung, номер збирання JZJ54K.P5110ZSDMH1; планшет-комп`ютер марки IPad, serial DQTG734WDFJ3.
Прийняте рішення суд мотивував тим, що речі, які було вилучено під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 відповідають критеріям, передбаченим ч. 2 ст. 167 КПК України, а саме: були засобами та знаряддям вчинення злочину, зберегли на собі його сліди, а вилучені кошти - набуті в результаті вчинення злочину, є доходами від злочину.
Не погодившись з ухвалою слідчого судді адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання cтаршого слідчого про накладення арешту на майно. Адвокат стверджує, що рішення слідчого судді постановлене з істотним порушенням кримінального процесуального законодавства, є незаконним та необґрунтованим. Адвокат мотивує свої твердженням тим, що при розгляді клопотання слідчим суддею було порушено право на захист володільця майна, так як розгляд проведено за її відсутності. Як стверджує адвокат, слідчий суддя безпідставно прийняв до розгляду клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, яке внесене до суду з порушення строків, передбачених КПК України та зробив помилкові висновки, що вказане майно не є тимчасово вилученим. Крім того, зазначає апелянт, що слідчий суддя не перевірив документів, які підтверджують право власності на тимчасово вилучене майно та не обґрунтував свої висновки з приводу того, що зазначене майно відповідає критеріям, визначеним у ч. 2 ст. 167 КПК України. Також зазначає адвокат, що ОСОБА_9 не є підозрюваною у кримінальному провадженні чи особою, яка нестиме відповідальність за дії підозрюваного, а тому вважає, що у слідчого судді були відсутні правові підстави для накладення арешту на її майно.
Заслухавши доповідь судді, пояснення апелянта, який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту; думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін ухвалу слідчого судді, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити у задоволенні клопотання слідчого, виходячи з наступного.
Згідно ухвали слідчого судді, в провадженні відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування № 0003873 від 07 травня 2014 року за ч. 2 ст. 364 КК України.
В межах зазначеного кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2014 року надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 .
20 жовтня 2014 року на підставі ухвали слідчого судді органом досудового розслідування проведено обшук за вказаною адресою, під час якого вилучено речі та грошові кошти, які не входили до переліку, щодо якого було прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про проведення обшуку.
Відповідно до змісту ст. 236 КПК України, такі речі та грошові кошти мають статус тимчасово вилученого майна.
Процесуальне вирішення питання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно визначено ч. 5 ст. 171 КПК України, відповідно до якої, клопотання слідчого про накладення арешту на тимчасово вилучене майно підлягає внесенню до суду не пізніше наступного робочого дня після вилучення, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
Тобто законодавець чітко визначив межі допустимого втручання слідчого в право власника (володільця) майна без наявності для цього судового рішення. Зазначені межі охоплюються одним робочим днем, не можуть бути розширені слідчим за власною ініціативою, оскільки закон імперативно визначив, що уразі не звернення з клопотанням про арешт майно підлягає негайному поверненню його володільцю. Відповідно, вказаний строк є присічним та питання про його відновлення не може поставати .
Оскільки законом не надано можливості слідчому затримувати вилучене майно понад встановлений строк та поза межами цього строку звертатися до суду з клопотанням про його арешт, слідчий суддя не може розглядати таке майно як предмет арешту та накладати на нього арешт, оскільки такий арешт, в розумінні Ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не буде вважатися таким, що застосований на умовах, передбачених законом.

З урахуванням викладеного, у відповідності до вимог ст. 171 КПК України, слідчий повинен був звернутися до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вилучені за місцем проживання ОСОБА_9 речі та грошові кошти не пізніше наступного робочого дня після їх вилучення, а саме: 23 червня 2014 року. Разом з тим, слідчий не дотримався вимог закону, а звернувся з клопотанням лише 24 червня 2014 року, тобто з пропуском встановленого законом строку, про що обґрунтовано зазначає в своїй апеляційній скарзі адвокат.
Зазначені обставини не лише не були критично оцінені слідчим суддею, а й були протрактовані не у відповідності до вимог КПК України.
Згідно ухвали, слідчий суддя вказав, що у даному випадку строки звернення з клопотанням, передбачені ч. 5 ст. 171 КПК України, не підлягають застосуванню, так як вилучене майно не має статусу тимчасово вилученого, оскільки на його відшукання та вилучення слідчим суддею надано дозвіл в ухвалі про обшук від 10 червня 2014 року.
Однак, такі висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам справи. Як вбачається з ухвали слідчого судді про обшук, в ній не містилося прямої вказівки на відшукання саме речей та коштів з відповідними ідентифікаційними ознаками, тобто в ухвалі слідчий суддя не вказав, що надає дозвіл віднайти саме: планшет марки IPad, serial F4KK25WMF19L; планшет марки IPad, serial F4KK21PSF19K; жорсткий диск, серійний №WXL1A51M9290; ноутбук марки НР, серійний №00198-740-128-764; планшет-комп`ютер марки Samsung, номер збирання JZJ54K.P5110ZSDMH1; планшет-комп`ютер марки IPad, serial DQTG734WDFJ3, 80 000 гривень; 500 євро; 480 доларів США з відповідними серійними номерами.
Тому, вказані речі мають статус тимчасово вилучених, а отже слідчий суддя повинен був розглядати питання про накладення на них арешту у відповідності до вимог ч. 5 ст. 171 КПК України.
Більше того, речі, які вилучені за розпорядженням слідчого судді в ухвалі про обшук вважаються такими, що перебувають у органу досудового розслідування на законних підставах та КПК України не передбачає додаткового обтяження цього майна, шляхом арешту.
Твердження органу досудового розслідування, в яких заперечується те, що зазначене майно має статус тимчасово вилученого не ґрунтуються на законі та матеріалах клопотання. Сукупність тих обставин, що в ухвалі про обшук не надавався прямий дозвіл на вилучення вищезазначеного майна, мав місце факт вилучення, неповернення майна слідчим та звернення з клопотанням про арешт лише щодо частини вилученого під час обшуку майна, свідчить про те, що майно має статус тимчасово вилученого, а відповідні твердження слідчого, на переконання апеляційного суду, є нічим іншим, як способом приховування допущених порушень з боку органів досудового розслідування при обмеженні права власності особи.
Таким чином, слідчий суддя безпідставно прийняв вказане клопотання до розгляду та задовольнив його, істотно порушивши цим вимоги ч. 5 ст. 171 КПК України.
Таке неправильне застосування норм КПК України призвело і до порушення права на захист володільця майна, на що обґрунтовано посилається апелянт. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 172 КПК України про розгляд клопотання про арешт тимчасово вилученого майна обов`язково повідомляється власник майна. Однак, дійшовши помилкового висновку про те, що майно, на яке просили накласти арешт не має статус тимчасово вилученого, слідчий суддя прийняв рішення не повідомляти про розгляд клопотання власника майна.

Крім того, провівши судовий розгляд поверхово, не звернув уваги слідчий суддя при розгляді клопотання і на інші порушення вимог закону з боку слідчого та допустився аналогічних процесуальних помилок.
КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер. Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися, оскільки невиконання цих вимог робить юридично нікчемними сам процесуальний документ і зводить нанівець зусилля слідчого судді з розв`язання завдань судового контролю за досудовим розслідуванням.
Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна. Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Як вбачається зі змісту клопотання, підставою для накладення арешту на майно, яке було тимчасово вилучено в житлі ОСОБА_9 слідчий визнав те, що вказані речі та гроші здобуті злочинним шляхом; можуть бути доказами у справі та використані для забезпечення конфіскації майна або цивільного позову.
Проте, слідчий у клопотанні не зазначив, яка сукупність фактичних обставин в їх співставленні надала можливість органу досудового розслідування дійти логічного висновку про те, що речі та гроші, які знаходились за місцем проживання ОСОБА_9 здобуті злочинним шляхом. Не послався слідчий і на жодний доказ, наявний в матеріалах кримінального провадження, який би це підтверджував. Висновки слідчого з цього приводу настільки не конкретизовані та немотивовані, що можна було б стверджувати, що все майно, яке належить ОСОБА_9 або перебуває у її користуванні, володінні здобуте злочинним шляхом та підлягає арешту.
Твердження у клопотанні про те, що вилучені речі підлягають арешту, оскільки можуть бути доказами у справі, не свідчать про дотримання слідчим вимог закону щодо зазначення правової підстави для арешту майна. Слідчий не привів такі твердження у відповідність до вимог ч. 2 ст. 167, ч. 2 ст. 170 КПК України, які визначають правові підстави для накладення арешту на майно з метою забезпечення доказів, а тому відповідне формулювання не може бути визнано правовим та таким, що відповідає законній меті.
Крім того, у випадку тимчасового вилучення під час обшуку речей, слідчий повинен при зверненні до слідчого судді з клопотанням про арешт майна навести переконливі мотиви, що зазначені речі відповідають критеріям ч. 2 ст. 167 КПК України, а не висловлювати припущення, що не ґрунтуються на жодних фактичних даних.
Що стосується посилань слідчого на те, що вилучені речі, можуть бути використані для забезпечення конфіскації майна або цивільного позову, то вони також не ґрунтуються на законі і не співвідносяться з обставинами кримінального провадження. Згідно ч. 2 ст. 168, ч. 7 ст. 236 КПК України під час обшуку може здійснюватися тимчасове вилучення майна, яке має значення для кримінального провадження, тобто відповідає критеріям ч. 2 ст. 167 КПК України і слідчий може ставити питання про його арешт лише з правових підстав, що визначені у ч. 2 ст. 170 КПК України. Посилатися на інші правові підстави слідчий не може, оскільки, якщо речі не відповідатимуть критеріям ч. 2 ст. 167 КПК України, вони мають бути повернуті законному володільцю.

В порядку ч. 3 ст. 170 КПК України, з метою забезпечення можливої конфіскації майна чи забезпечення цивільного позову слідчий має право звертатися до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, яке не є тимчасово вилученим, і лише в тому кримінальному провадженні, в якому особі повідомлено про підозру, так як арешт майна з метою забезпечення конфіскації майна як додаткового покарання чи цивільного позову може бути накладено лише на майно підозрюваного.

Крім того, накладення арешту з підстав передбачених ч. 2 ст. 167, ч. 2 ст. 170 КПК України, само собою виключає можливість накладення арешту, з підстав, передбачених ч. 3 ст. 170 КПК України, так як не може бути звернуто стягнення для забезпечення цивільного позову чи конфіскації майна на майно, яке має ознаки речових доказів у кримінальному провадженні.

Таким чином, слідчий не навів у клопотанні наявність законної мети (правової підстави) для накладення арешту на майно, що було тимчасово вилучене під час обшуку, не дотримавшись цим самим вимог ст. 171 КПК України.

Також в порушення вимог ст. 171 КПК України не міститься у клопотанні слідчого і даних про те, кому належить вилучене майно та долучено документів, що підтверджують право власності.

З урахування викладеного вбачається, що слідчий у своєму клопотанні не довів необхідності арешту майна у відповідності до вимог ст.ст. 170, 171, 172КПК України, а слідчий суддя, розглядаючи клопотання, не перевірив вказаних обставин і не врахував, що, відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, недотримання цих вимог слідчим, а саме не доведення необхідності у накладенні арешту на майно, є підставою для відмови у задоволенні клопотання.

Крім того, слідчий суддя, задовольняючи клопотання вийшов за межі його доводів. Так, суддя вказав, що вважає можливим задовольнити клопотання та накласти арешт на майно, пославшись на те, що вилучене майно могло бути засобом чи знаряддям злочину, могло зберегти на собі його сліди. При цьому суддя не обґрунтував своїх висновків з цього приводу, виходячи з тих засад, що: засоби вчинення кримінального правопорушення - це предмети матеріального світу, що застосовуються особою при вчиненні суспільно небезпечного діяння; знаряддя кримінального правопорушення - це предмети, якими безпосередньо завдається шкода в момент вчинення злочину об`єкту кримінально-правового регулювання; сліди кримінального правопорушення - це матеріально фіксовані відображення зовнішньої будови одного об`єкта на іншому.
В ухвалі ж слідчого судді, жодних об`єктивних даних про те, що вилучені речі відповідають критеріям вищезазначених речей, не наведено, а тому є виключно припущеннями.

Також не обґрунтував слідчий суддя і своїх посилань в ухвалі на те, що вилучені кошти здобуті злочинним шляхом та є доходами від злочину.

А отже слідчий суддя, в порушення вимог ч. 5 ст. 173 КПК України, належним чином не встановив правової підстави для арешту майна.

Крім того, слідчий суддя вказав, що зазначене майно належить ОСОБА_9 , однак ці обставини не були перевірені під час судового розгляду та не підтверджуються матеріалами клопотання, в яких, в супереч п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України, не міститься документів, що підтверджують право власності на майно, що належить арештувати. Таким чином, слідчий суддя безпідставно та передчасно заборонив власнику майна користуватись та розпоряджатися ним, оскільки фактично власник майна ним не був встановлений.

За таких обставин, покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, слід визнати необґрунтованими, ухвалу слідчого судді такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Тому, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого як такого, що внесено до суду без наявності законних для того підстав та з порушенням порядку, визначеному КПК України.

Крім того, слід зазначити, що ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 17 вересня 2014 року в порядку ст.. 174 КПК України скасовано арешт у кримінальному провадженні №0003873, накладений ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2014 року. Разом з тим зазначені обставини не перешкоджають перегляду апеляційним судом ухвалу про накладення арешту та її скасування як незаконно постановленої.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_9 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2014 року, якою задоволено клопотання cтаршого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_7 , погоджене із старшим прокурором прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_8 , та накладено арешт на майно, яке було вилучене 20 червня 2014 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 80 000 гривень; 500 євро; 480 доларів США; планшет марки IPad, serial F4KK25WMF19L; планшет марки IPad, serial F4KK21PSF19K; жорсткий диск, серійний №WXL1A51M9290; ноутбук марки НР, серійний №00198-740-128-764; планшет-комп`ютер марки Samsung, номер збирання JZJ54K.P5110ZSDMH1; планшет-комп`ютер марки IPad, serial DQTG734WDFJ3, скасувати.
Відмовити в задоволенні клопотання cтаршого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_7 , погоджене із старшим прокурором прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_8 про накладення в межах кримінального провадження №0003873 за ч. 2 ст. 364 КК України, арешту на майно, яке було вилучене 20 червня 2014 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 в приміщенні нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_2 .

Справа № 11сс/796/1757/2014 Категорія ст. 173 КПК України.
Слідчий суддя суду 1-ї інстанції ОСОБА_10 .
Доповідач в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1