АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7
засуджених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальну справу за апеляцією прокурора ОСОБА_10 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2012 року відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и в :

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2012 року
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , не судима,

засуджена за ч. 2 ст. 189 КК України на 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ст. 76 КК України.

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , не судимий,

засуджений за ч. 2 ст. 189 КК України на 5 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, за ч. 1 ст. 263 КК України на 2 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим остаточно визначено ОСОБА_9 покарання у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ст. 76 КК України.

Згідно з вироком суду, 18 вересня 2008 року ОСОБА_8 у невстановлений слідством час та місці в м. Києві зустрілась із ОСОБА_9 та невстановленими слідством особами, з якими вступила у злочинну змову, спрямовану на обмеження прав ОСОБА_11 з метою вимагання з нього грошових коштів.
На виконання свого злочинного наміру, розробили план злочинних дій, суть якого полягала у тому, що ОСОБА_8 повинна була призначити зустріч ОСОБА_12 , а ОСОБА_9 та невстановлені слідством особи, захопити останнього та, обмеживши його свободу пересування, відвезти до раніше обумовленого місця.
Так, 19 вересня 2008 року ОСОБА_8 , призначивши зустріч ОСОБА_12 , очікувала останнього у своєму офісі по АДРЕСА_3 . В той час, приблизно о 15 годині, діючи згідно досягнутої домовленості, ОСОБА_9 та невстановлені слідством особи прибули за адресою АДРЕСА_3 , де розташований офіс ОСОБА_8 , та чекали зустрічі останньої з ОСОБА_13 . Близько 17 години до офісу ОСОБА_8 , розташованого за вищевказаною адресою, прибув ОСОБА_14 та, не підозрюючи про її дійсні наміри, зустрівся з останньою на автомобільній стоянці, яка розташована поруч. В цей час до них наблизився ОСОБА_9 та невстановлені особи, які, діючи згідно розробленого плану, застосовуючи фізичну силу, примусово посадили ОСОБА_11 до автомобіля «Хюндай - Туксон», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , та під керуванням останньої доставили його до будинку АДРЕСА_4 , який також належить останній.
У цей же день приблизно о 18.15 год., прибувши за вищевказаною адресою, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та невстановлені особи, всупереч волі ОСОБА_11 , завели його до будинку АДРЕСА_4 , де за допомогою психологічного та фізичного тиску, почали вимагати від останнього передачі їм грошових коштів у сумі 72430 доларів США. Внаслідок застосування до ОСОБА_11 фізичної сили, вони примусили ОСОБА_11 написати боргову розписку на суму 72430 доларів США на ім`я ОСОБА_8 , датовану 19 серпня 2008 року, текст якої надиктувала остання.
Після цього, всупереч волі ОСОБА_11 , під безпосереднім керівництвом ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та невстановлені слідством особи, здійснюючи постійний психологічний тиск на останнього, що виражався у погрозі застосування насильства небезпечного для його життя та здоров`я, продовжували незаконно утримувати в будинку АДРЕСА_4 до 22 вересня 2008 року, тим самим незаконно обмеживши його права та свободу пересування, вимагаючи при цьому зазначену вище грошову суму
Крім того, 19 вересня 2008 року приблизно о 19 годині, ОСОБА_9 , знаходячись в будинку АДРЕСА_4 , достовірно знаючи, що в квартирі АДРЕСА_5 , в якій проживав ОСОБА_14 , знаходяться цінні речі, з метою вчинення крадіжки чужого майна, проти волі останнього обшукав його та забрав ключі від зазначеної квартири.
Того ж дня, у невстановлений слідством час, ОСОБА_9 прослідував за місцем проживання ОСОБА_11 та за допомогою раніше викрадених ключів відчинив вхідні двері квартири АДРЕСА_5 , і повторно таємно викрав пневматичну гвинтівку «ИЖ Байкал» вартістю 800 гривень, пневматичний пістолет «ИЖ Байкал» вартістю 300 гривень, пневматичний револьвер «Вайралг HW-4» з кобурою чорного кольору вартістю 1850 гривень, дві коробки з патронами до нього загальною вартістю 200 гривень, бінокль з коробкою до нього вартістю 600 гривень, МП-3 плеєр «Айпод» вартістю 750 гривень, навушники до нього фірми «АКГ» модель К324Р вартістю 460 гривень, рюкзак вартістю 300 гривень, газову горілку вартістю 700 гривень, свідоцтво про народження ОСОБА_15 , три відеокасети «міні ДіВі» з особистими записами, сімейні фотокартки, закордонний паспорт, військовий квиток, трудову книжку на ім`я ОСОБА_11 , які для останнього матеріальної цінності не становлять.
Після цього ОСОБА_9 , зачинивши квартиру ключами, з місця вчинення злочину зник та розпорядився викраденим на власний розсуд, тим самим завдавши ОСОБА_12 матеріальної шкоди на загальну суму 5960 гривень.
Крім того, ОСОБА_9 у невстановлений слідством час та при невстановлених обставинах, без передбаченого законом дозволу, придбав пістолет ROHM RG-88, який переніс за місцем свого проживання в квартиру АДРЕСА_6 та зберігав без передбаченого дозволу до 22 жовтня 2008 року.
22 жовтня 2008 року приблизно о 07.20 год., в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 в квартирі АДРЕСА_6 працівниками міліції виявлено та вилучено пістолет ROHM RG-88, № НОМЕР_2 , калібру 9 мм, який відноситься до короткоствольної, гладкоствольної вогнепальної зброї та придатний для проведення одиночних пострілів та який останній зберігав без передбаченого законом дозволу.

На вказаний вирок прокурор ОСОБА_10 , який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, подав апеляцію, в якій, не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини та правильність кваліфікації дій підсудних, просить вирок суду скасувати, постановити новий, яким призначити покарання: ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 189 КК України у виді 5 років позбавлення волі; ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 189 КК України - 5 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК України - 3 роки позбавлення волі, за ч. 1 ст. 263 КК України - 2 роки позбавлення волі, на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим остаточно призначити покарання - 5 років позбавлення волі. В решті вирок суду залишити без зміни.
В обґрунтування апеляції прокурор зазначає, що судом першої інстанції не достатньо враховано суспільну небезпеку вчиненого засудженими злочину, який відноситься до злочинів середньої тяжкості та тяжких, вчинений з прямим умислом, не враховано невизнання своєї вини засудженими та відсутність обставин, які б пом`якшували покарання. Також вказує, що виправлення і попередження вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 нових злочинів, у разі звільнення їх від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України, є неможливим, а тому застосування ст. 75 КК України є неправильним.

На вирок суду також подавались апеляція захисником ОСОБА_7 в інтересах засудженої ОСОБА_8 , яка була відкликана у встановленому законом порядку (т. 10, а. с. 85, 87).

Захисник ОСОБА_7 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, у якому вирок суду щодо ОСОБА_8 просить залишити без змін, а апеляцію прокурора без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляцію, засуджених та їх захисників, які заперечували проти апеляції, вважаючи вирок суду законним і обґрунтованим, провівши судове слідство, перевіривши матеріали справи та доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора підлягає до задоволення частково, а вирок суду належить скасувати в частині призначення покарання з постановленням нового вироку, виходячи з таких підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 і ОСОБА_9 у вчиненні зазначених у вироку злочинах при обставинах, встановлених судом, та правильність кваліфікації дій підсудних ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 189 КК України і ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 263 КК України в апеляції прокурора не оспорюються.

Колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу, доводи, викладені в апеляції прокурора, про безпідставність звільнення підсудних ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції не визнав обставин, які згідно зі ст. ст. 66, 67 КК України пом`якшують та обтяжують покарання підсудної ОСОБА_8 , не визнав обставин, які згідно з 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_9 та визнав обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_9 добровільне відшкодування шкоди.
Обґрунтовуючи висновок про можливість звільнення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції послався лише на дані, які характеризують особи підсудних: характеристики, дані про стан здоров`я, сімейний стан тощо.
Разом з тим ч. 1 ст. 75 КК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість виправлення засудженого від відбування покарання з випробуванням перш за все має бути врахована тяжкість злочину та інші обставини справи.
Згідно з вироком ОСОБА_8 та ОСОБА_9 засуджені за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 198 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином. ОСОБА_9 , окрім того, засуджений за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 та ч. 1 ст. 263 КК України, які є, відповідно, тяжким злочином та злочином середньої тяжкості.
Підсудні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не визнавали себе винними у вчиненні злочинів, за які вони були засуджені судом.
Обставини, які пом`якшують покарання підсудної ОСОБА_8 , у даній справі відсутні.
Проте, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції вищевказаних обставин не врахував.
Колегія суддів вважає, що тяжкість вчинених підсудними злочинів, ставлення підсудних до вчиненого, а саме: невизнання вини у вчинених злочинах та відсутність обставин, які пом`якшують покарання підсудної, не давали суду першої інстанції підстав для висновку про можливість виправлення засуджених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без відбування покарання та звільнення їх від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Як убачається з матеріалів справи, вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2012 року двічі переглядався колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва та залишався без змін, проте рішення апеляційної інстанції скасовувались у касаційному порядку рішеннями колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (т. 9, а.с. 242-252, т. 10, а.с. 61-64, 109-115, 162-163).
В ухвалах колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якими були скасовані рішення апеляційної інстанції, містяться вказівки на те, що за умови підтвердження обсягу обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та за відсутністю інших обставин, які відповідно до вимог закону можуть істотно вплинути на висновок суду щодо виду та розміру покарання, призначене засуджених покарання із застосуванням ст. 75 КК України слід вважати м`яким (т. 10, а.с. 64, 163).
Згідно з ст. 399 КПК України 1960 року вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції при повторному розгляді справи.
На необхідність виконання вимог наведеного закону було наголошено в ухвалі колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2014 року (т. 10, а.с. 163).
Отже, колегія суддів апеляційного суду, дотримуючись вимог ст. 399 КПК України 1960 року, вважає, що вказівка касаційної інстанції про неприпустимість застосування відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України підлягає до виконання з огляду на те, що обсяг обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не змінився та на момент розгляду справи в апеляційній інстанції не з`явились інші обставини, які відповідно до вимог закону можуть істотно вплинути на висновок суду щодо виду та розміру покарання.
Так, обставини, на які послався суд першої інстанції, вмотивовуючи свій висновок про застосування відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вимог ст. 75 КК України, щодо характеристики їх осіб, сімейного стану та стану здоров`я є незмінними протягом апеляційного та касаційного розгляду справи, про що свідчать матеріали кримінальної справи та додаткові матеріали, надані захистом в судовому засіданні апеляційної інстанції.
В судовому засіданні апеляційної інстанції захисники підсудних надали чергову заяву потерпілого ОСОБА_16 із проханням про залишення без змін вироку суду відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , дані про те, що ОСОБА_8 займається благодійницькою діяльністю у дитячих будинках, а ОСОБА_9 волонтерською діяльністю в зоні АТО, а також дані про те, що дружина ОСОБА_9 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трьохрічного віку.
Колегія суддів вважає, що думка потерпілого, участь підсудних у громадській діяльності та сімейний стан підсудного не можуть бути підставою для звільнення ОСОБА_8 і ОСОБА_9 від відбування покарання з урахуванням тяжкості вчинених злочинів та ставлення підсудних до вчинених ними діянь, які не визнавали себе винними у вчинених злочинах.
При цьому колегія суддів окремо звертає увагу на документи, які називаються « ІНФОРМАЦІЯ_3 », подані до Апеляційного суду м. Києва 18 грудня 2013 року, у яких підсудні повністю визнали себе винними у вчинених ними злочинах, а підсудні ОСОБА_8 , окрім того, висловила щире каяття (т. 10, а.с. 84, 85)
Одночасно з подачею документу під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » від імені ОСОБА_8 захисник ОСОБА_7 відкликав свою апеляційну скаргу, у якій порушувалось клопотання про скасування вироку щодо ОСОБА_8 та закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях підсудної складу злочину, передбаченого ст. 189 КК України, та недоведеністю вини підсудної (т. 9, а.с. 184-186), та клопотання захисника про відкликання апеляційної скарги було підтримане ОСОБА_8 (т. 10, а.с .86-87).
Зважаючи на те, що підсудні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на досудовому слідстві, протягом розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції не визнавали себе винними у злочинах, за вчинення яких були засуджені вироком суду першої інстанції, а до апеляційної інстанції з документами, названими «Щире каяття», звернулися лише після скасування ухвали колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2013 року (т. 9, а.с. 242, т. 10, а.с. 61-64) з підстав неправильного застосування вимог ст. 75 КК України, колегія суддів має сумнів у тому, що підсудні усвідомили свою протиправну поведінку, а не намагалися уникнути відбування покарання, подаючи до апеляційного суду згаданий документ.
Окрім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції підсудні, заявляючи про те, що вони усвідомили протиправність своїх дій, разом з тим, вказували на те, що не вважають свої дії по відношенню до потерпілого протиправними, а підсудна ОСОБА_8 наголошувала на непорядності потерпілого та протиправність його дій стосовно неї.
В судовому засіданні апеляційної інстанції захисники підсудних також надали копії судових рішень про звільнення підсудних ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням у зв`язку із закінченням іспитового строку та вказали на те, що ці рішення є підставою для залишення без змін вироку, яким підсудних було звільнено від відбування покарання, оскільки вирок суду вже виконано.
Так, постановою Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2014 року ОСОБА_8 , засуджена 23 жовтня 2012 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 198 КК України до 5 років позбавлення волі з випробуванням іспитовим строком на 2 роки, звільнена від призначеного покарання з випробуванням у зв`язку із закінченням іспитового строку.
У постанові Деснянського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року вказано, що ОСОБА_9 звільнено від призначеного йому покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2012 року, який ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2014 року скасований в частині засудження за ст. 263 ч. 1 КК України.
Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи захисту про те, що згадані судові рішення є перешкодою для постановлення вироку щодо підсудних апеляційною інстанцією, оскільки ухвали районних судів, якими особи були звільнені від відбування покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку не є преюдиціальними рішеннями для вирішення питання про законність вироку районного суду, яким ці особи були звільнені від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України та не є перешкодою для постановлення вироку апеляційним судом.
Ухвали районних судів про звільнення підсудних від відбування покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку засвідчили лише те, що підсудні після постановлення вироку не вчиняли нових злочинів, не притягувались до адміністративної відповідальності та не допускали неявок на реєстрацію без поважних причин, проте ці обставини ніяким чином не можуть впливати на підстави, передбачені ст. 75 КК України, щодо умов звільнення засуджених від відбування покарання з випробуванням.
Отже, вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2012 року відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з постановленням нового вироку.
При призначенні покарання підсудним ОСОБА_8 та ОСОБА_9 колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчинених ними злочинів, особи винних та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Колегія суддів вважає, що наявність на утриманні у підсудної ОСОБА_8 малолітньої дитини, 2009 року народження, та у підсудного ОСОБА_9 малолітньої дитини, 2013 року народження можна визнати обставинами, які пом`якшують покарання.

Стосовно ОСОБА_9 обставиною, яка пом`якшує покарання, визнається також відшкодування потерпілому ОСОБА_16 матеріальної шкоди на досудовому слідстві.

При призначенні покарання підсудним колегія суддів враховує те, що вони вперше притягуються до кримінальної відповідальності, позитивно характеризуються, підсудна ОСОБА_8 замається благодійною, а підсудний ОСОБА_9 волонтерською діяльністю, підсудний ОСОБА_9 має батьків пенсіонерів: батько є особою, постраждалою внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, а мати інвалід другої групи, підсудна ОСОБА_8 хворіє на хронічні хвороби.

З урахуванням вищевказаних обставин, колегія суддів вважає, що підсудним ОСОБА_8 та ОСОБА_9 слід призначити покарання у виді позбавлення волі у мінімальних розмірах, передбачених санкціями статей, за якими підсудні визнані винними.

При цьому колегія суддів враховує, що в апеляції прокурора не наведено переконливих доводів щодо призначення підсудним ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання у межах санкцій статей Кримінального кодексу України, за якими підсудні визнані винними, тому апеляція прокурора задовольняється частково.

Разом з тим, колегія суддів обговоривши питання про можливість призначення підсудним ОСОБА_8 та ОСОБА_9 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, вважає, що підстав для застосування ст. 69-1 КК України у даному випадку немає, оскільки у справі не встановлено кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів.

Призначаючи підсудному ОСОБА_9 покарання за сукупністю злочинів за правилами ст. 70 КК України, колегія суддів вважає за доцільне застосувати принцип часткового складання призначених покарань, зважаючи на те, що мінімальні покарання, передбачені ч. 3 ст. 185 КК України та ч. 2 ст. 189 КК України є тотожними та ОСОБА_9 вчинив два тяжкі злочини.

З матеріалів справи убачається, що на досудовому слідстві та в період розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_9 з 18 жовтня 2008 року по 02 листопада 2011 року утримувався під вартою (т. 3, а.с. 57, т. 8, а.с. 179), тому відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України до строку покарання, призначеного ОСОБА_9 за вироком апеляційного суду слід зарахувати попереднє ув`язнення.

Як вбачається з вироку, злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК України, який згідно з ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, був вчинений ОСОБА_9 у жовтні 2008 року. З моменту вчинення вказаного злочину пройшло більше п`яти років, протягом цього строку підсудний не ухилявся від слідства і суду та не вчинив нових злочинів, отже ОСОБА_9 міг бути звільненим від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Проте, враховуючи, що підсудний ОСОБА_9 не визнавав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 263 КК України, не звертався до суду з клопотанням про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, колегія суддів вважає, що підсудному слід призначити покарання за вказаною статтею та звільнити його від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України.

Керуючись п. п. 11, 15 Розділу Х1 Перехідні положення КПК України 2012 року, ст. ст. 365, 366, 378 КПК України 1960 року колегія суддів, -

з а с у д и л а :

Апеляцією прокурора ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2012 року відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в частині призначення покарання скасувати.

Постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 189 КК України три роки позбавлення волі.

Призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 189 КК України - 3 роки позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК України - 3 роки позбавлення волі, за ч. 1 ст. 263 КК України - 2 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі ст. 70 КК України призначити ОСОБА_9 остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначених за ч. 3 ст. 185 та ч. 2 ст. 189 КК України, у виді трьох років шести місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_9 до покарання, призначеного за цим вироком попереднє ув`язнення з 18 жовтня 2008 року по 02 листопада 2011 року.

Строку відбування покарання підсудним ОСОБА_8 і ОСОБА_9 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Запобіжний захід ОСОБА_8 і ОСОБА_9 - підписку про невиїзд залишити без змін до вступу вироку в законну силу.

В решті вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2012 року відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без змін.

На вирок може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом одного місяця з дня проголошення вироку.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1] Справа № 11/796/73/2015 Категорія КК: ч. 2 189
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_17
Доповідач ОСОБА_1