В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07.11.2014 Справа №607/7863/13-к

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000301 про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Тернополя, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, на утриманні 1 маолітня дитина, непрацюючого, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , представника потерпілого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:
Так, 26 січня 2013 року близько 15 год. в обвинуваченого ОСОБА_7 , який перебував по АДРЕСА_2 , виник злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , реалізовуючи який обвинувачений тоді ж і в тому ж місці на ґрунті особистих неприязних відносин, що раптово виникли, у ході словесної суперечки умисно наніс ОСОБА_5 один удар рукою в обличчя, чим спричинив указаному потерпілому травму носа у вигляді закритого перелому його кісток та набряку м`яких тканин, які належить до легких тілесних ушкоджень із короткочасним розладом здоров`я.

Допитаний під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України визнав повністю та в судовому засіданні пояснив, що він дійсно 26 січня 2013 року близько 15 год. перебував по вул.Вербицького, 2, у м.Тернополі рухаючись за кермом автомобіля таксі. Так, тоді на проїзній частині дороги була ожеледиця, а тому він, обвинувачений, вирішив об`їхати дану ділянку по тротуару, де на той момент знаходились пішоходи, а саме потерпілий та його брат, які зробили йому, ОСОБА_3 , усне зауваження з цього приводу, на що він, обвинувачений, будучи роздратованим на це, вийшов із автомобіля та розпочав словесну суперечку, в тому числі, із потерпілим, в ході якої умисно наніс останньому один удар рукою в обличчя. На даний час про вчинене він, обвинувачений, щиро шкодує.

Обвинувачений ОСОБА_3 , визнавши свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, за обставин, викладених у обвинувальному акті, повністю погодився зі всіма зібраними в процесі досудового розслідування доказами, що її підтверджують, відмовився від їх дослідження під час судового розгляду.

Суд, з`ясувавши думку учасників судового розгляду щодо визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження, згідно ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються, з`ясувавши при цьому, чи правильно розуміють обвинувачений та інші учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини у апеляційному порядку.

Таким чином, суд приходить до переконання про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ч.2 ст.125 КК України, тобто, умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відносяться до злочинів невеликої тяжкості, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні одну малолітню дитину, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, зокрема, до обставин, що пом`якшують покарання, суд відносить повне визнання обвинуваченим вини, щире каяття та повне добровільне відшкодування заподіяної злочином матеріальної шкоди.

Враховуючи вищенаведені позитивні дані про особу обвинуваченого, відсутність обтяжуючих його покарання обставин, позицію потерпілого та його представника, які просили призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу зі стягненням в доход держави, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_3 слід призначити покарання в межах санкції статті обвинувачення, а саме у штрафу зі стягненням в доход держави.

Однак, обвинувачений ОСОБА_3 під час судового розгляду звернувся до суду з усним клопотаннями, згідно якого просив звільнити його від відбування призначеного судом покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році».

Так, 19 квітня 2014 року набрав чинності Закон України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року.

Відповідно до п.«в» ст.1 цього Закону підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі особи, які засуджені за умисні злочини, що не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до ст.12 Кримінального кодексу України, та за злочини, вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до ст.12 Кримінального кодексу України, які мають дітей, яким не виповнилося 18 років, відносно яких вони не позбавлені батьківських прав.

Обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин невеликої тяжкості до набрання чинності Законом України «Про амністію у 2014 році», має на утриманні 1 малолітню дитину сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно якого він не позбавлений батьківських прав, тобто, обвинувачений ОСОБА_3 підпадає під перелік осіб, визначених в п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році», які звільняються судом від відбування покарання.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про застосування амністії в Україні» від 01 жовтня 1996 року, установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування призначеного за цим вироком покарання на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року.

У кримінальному провадженні потерпілим ОСОБА_5 було заявлено цивільний позов, який в процесі розгляду кримінального провадження був уточнений про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_3 завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди в сумі 3 000 грн., який підлягає до повного задоволення, враховуючи повне визнання її обвинуваченим, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.1 ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності і справедливості, а також приймає до уваги те, що внаслідок умисних злочинних дій ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_5 було спричинено моральні страждання та душевні хвилювання, які виразились у перенесенні сильного нервового стресу внаслідок злочинних дій обвинуваченого відносно нього, приниженні, порушенні звичних життєвих зв`язків та стосунків з оточуючими, неможливості працювати, що створювало нервозність, змушувало докладати додаткових зусиль до нормалізації свого життя та необхідності перебувати на лікуванні через отриману травму, покращувати стан свого здоров`я у майбутньому, а тому, з урахуванням наведеного та глибини перенесених страждань потерпілим у зв`язку із ступенем тяжкості спричинених йому внаслідок кримінального правопорушення тілесних ушкоджень, суд вважає, що з обвинуваченого ОСОБА_3 слід стягнути в користь потерпілого ОСОБА_5 3 000 грн. на відшкодування завданої унаслідок кримінального правопорушення моральної шкоди.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України, , п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року, ч.2 ст.3 Закону України «Про застосування амністії в Україні» від 01 жовтня 1996 року, суд,
ЗАСУДИВ:
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначити йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді штрафу в розмірі 1 700 (однієї тисячі сімсот) грн. в доход держави.

На підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року ОСОБА_3 звільнити від відбування призначеного судом покарання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 до обвинуваченого ОСОБА_3 задовольнити повністю стягнути з ОСОБА_3 в користь потерпілого ОСОБА_5 3 000 грн. на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди.

Апеляція на вирок може бути подана до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом тридцяти діб з моменту його проголошення.

Копії вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий суддяОСОБА_1