АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва ОСОБА_5 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року,

за участю сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_6
сторін захисту обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8 ,

у с т а н о в и л а:

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва в кримінальному провадженні під №0004783, внесеному 5.06.2014 р. до ЄРДР, обвинувачений:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Грузії, який народився в сел. Горін, Сонячного району, Хабарівського Краю, Російської Федерації, зареєстрований: АДРЕСА_1 ; проживає: АДРЕСА_2 , судимий: 1) 9.03.1998 р. Жовтневим районним судом м. Києва за ст. ст. 17, 140 ч. 2; 140 ч. 2, 145 ч. 1, 42 КК України 1960 р. на два роки шість місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений від відбування покарання 9.10.1998 р. на підставі п. б) ст. 1 Закону України Про амністію від 24.07.1998 р.; 2) 16.03.1999 р. Жовтневим районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 142 КК України 1960 р. на чотири роки позбавлення волі; 3) 25.04.2008 р. Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК України на чотири роки позбавлення волі, звільнений з виправної установи 25.04.2012 р. за відбуттям строку покарання,

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та йому призначене покарання у виді шести місяців арешту.

Також вироком вирішено питання про речові докази у кримінальному провадженні.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно.

Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.

5.06.2014 р. близько 08:05 години ОСОБА_7 , перебуваючи в салоні маршрутного таксі №820, що рухалось по вул. Борщагівській 173/18 в м. Києві, реалізуючи умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, побачив в руці раніше незнайомого ОСОБА_9 рюкзак. Надалі, ОСОБА_7 , упевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, з рюкзака ОСОБА_9 повторно таємно викрав належне тому майно, а саме: мобільний телефон Нокіа Х2, вартістю 800 грн., з сім-картою оператора мобільного зв`язку Київстар, вартістю 20 грн., на рахунку якої знаходились грошові кошти в сумі 50 грн., з сім-картою оператора мобільного зв`язку, вартістю 15 грн., на рахунку якої знаходились грошові кошти в сумі 20 грн., після чого ОСОБА_7 із повторно викраденим чужим майном вийшов з маршрутного таксі та з місця події кримінального правопорушення зник, а в подальшому розпорядився викраденим майном на свій розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 905 грн.

Не погодившись із ухваленим щодо ОСОБА_7 вироком, заступник прокурора м. Києва ОСОБА_5 17.12.2014 р. подав апеляційну скаргу, в якій просить: вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 26.11.2014 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити апеляційним судом у цій частині свій вирок, яким йому призначити за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді трьох років позбавлення волі. В решті цей вирок залишити без змін.

На обгрунтування апеляційних вимог заступник прокурора м. Києва ОСОБА_5 зазначає про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм видом і розміром є явно несправедливим через м`якість.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційній скарзі заступника прокурора м. Києва ОСОБА_5 ; вислухавши доводи прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу за наведених у ній обставин; обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просили залишити цей вирок без змін; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому ОСОБА_7 останнє слово, вивчивши та перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши й обміркувавши доводи апелянта, колегія суддів апеляційної інстанції уважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, за обставин, викладених у вироку, згідно частини 2 статті 394 КПК України, колегією суддів не перевіряються, оскільки фактичні обставини кримінального провадження під час судового розгляду в суді першої інстанції ніким із учасників судового провадження не оспорювались, щодо них відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України докази в судовому засіданні не досліджувались, і вони в апеляційній скарзі, поданій заступником прокурора м. Києва ОСОБА_5 , не заперечуються.

При цьому судом першої інстанції належно з`ясована правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального правопорушення, викладених у вироку, правову кваліфікацію діяння, вчиненого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у наведеній його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.

Що стосується доводів, наведених у апеляційній скарзі заступника прокурора м. Києва ОСОБА_5 про невідповідність призначеного судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та особі обвинуваченого, так як воно за своїм видом і розміром є явно несправедливим через м`якість, колегія суддів апеляційного суду вважає їх обґрунтованими та з ними погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Проте, ухвалюючи вирок, суд першої інстанції наведених вимог кримінального закону належно не дотримався.

Як убачається з мотивувальної частини вироку /а. с. п. 80/, призначаючи ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, за місцем відбування попереднього покарання характеризується посередньо, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, працюючого, хоча неофіційно, визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, щире каяття, невстановлення обставин, що обтяжують покарання, а також урахував позицію потерпілого ОСОБА_9 .

Між тим, судом першої інстанції не надано належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке класифікується як злочин середньої тяжкості (ч. 3 ст. 12 КК України), та особі обвинуваченого, який раніше неодноразово засуджувався до покарання у виді позбавлення волі, в тому числі й за умисні тяжкі злочини, проти власності, які відбував реально, останній раз 25.04.2012 р. звільнений з місця виконання покарання, повністю відбувши покарання за грабіж з проникненням у житло у виді чотирьох років позбавлення волі, проте знову вчинив злочин проти власності, що, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, прямо вказує на сталий протиправний характер поведінки ОСОБА_7 , пов`язаної з явною корисливою спрямованістю.

При цьому, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді шести місяців арешту, суд першої інстанції фактично знехтував зазначеними вимогами статтей 50, 65 КК України.

Таким чином, на переконання колегії суддів, викладені обставини свідчать про неможливість виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів без реального відбування ним покарання у виді позбавлення волі у відповідно визначеному розмірі.

Отже, призначення обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання у виді шести місяців арешту, колегія суддів уважає таким, що не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, за своїм видом і розміром є явно несправедливим через м`якість, а також необхідним і достатнім, не сприятиме його виправленню та попередженню вчиненню як ним, так й іншими особами нових злочинів.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції на підставі ст. ст. 409 ч. 2, 414 КПК України в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з ухваленням за правилами ст. 420 ч. 1 п. 2, ч. 2 КПК України апеляційним судом у цій частині свого вироку.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, колегія суддів апеляційного суду враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а також дані про особу обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 КК України, інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення класифікується як злочин середньої тяжкості.

Так, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення, в тому числі тяжких, кримінальних правопорушень проти власності до покарань у виді позбавлення волі, які відбував реально, останній раз 25.04.2012 р. звільнений з місця виконання покарання, повністю відбувши покарання за грабіж з проникненням у житло у виді чотирьох років позбавлення волі, проте знову вчинив злочин проти власності, що, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, прямо вказує на сталий протиправний характер його поведінки, пов`язаної з явною корисливою спрямованістю, за місцем відбування ним попереднього покарання характеризується посередньо, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, об`єктивні дані, що він працює відсутні, а також позицію потерпілого ОСОБА_9 , який просив призначити ОСОБА_7 покарання, пов`язане з позбавленням волі /а. с. п. 57/.

Обставинами, що пом`якшують покарання, колегія суддів визнає його щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення, тяжку хворобу фактичної дружини ОСОБА_7 ОСОБА_10 .

Обставин, що обтяжують покарання, немає.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, колегія суддів апеляційного суду уважає необхідним призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, з реальним його відбуванням у відповідній виправній установі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 3, 420 ч. 1 п. 2; ч. 2 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року, щодо ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, у вчиненні якого він визнаний винуватим, у виді двох років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховувати: з 25 березня 2015 року.
Відповідно до правила ч. 5 ст. 72 КПК України зарахувати ОСОБА_7 в строк покарання попереднє ув`язнення: з 5 по 6 червня 2014 року.

ОСОБА_7 взяти під варту в залі судових засідань Апеляційного суду м. Києва.

У решті цей вирок залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду м. Києва набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

С У Д Д І:

ОСОБА_11 с і п о в а