АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0000518 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 11 березня 2015 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Черкаської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 24.06.2014 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років 5 місяців позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 3 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а:

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 11 березня 2015 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком _________________________________________________________________
Справа №11-кп/796/851/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_1

Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2014 року і остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 4 років 8 місяців позбавлення волі.

По справі вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_7 скоїв відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, за таких обставин.

22 серпня 2014 року, приблизно о 19 год. 55 хв., ОСОБА_7 , маючи не зняту та не погашену судимість, спільно із особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, перебуваючи неподалік адміністративної будівлі ст. Київ-Товарний, що по вул. Вокзальній, 9 в м. Києві, побачили раніше невідомого ОСОБА_9 . В цей час у ОСОБА_7 та особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення майна ОСОБА_9 з метою збагачення.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , діючи повторно, та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, за попередньою змовою групою осіб, приблизно о 19 год. 55 хв., того ж дня, знаходячись по вул. Вокзальній в м. Києві, підійшли до ОСОБА_9 під надуманим приводом попрохати цигарок. В цей час особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, помітив мобільний телефон, який висів на поясі штанів ОСОБА_9 , та, реалізуючи спільні злочинні дії, направлені на відкрите викрадення чужого майна, одразу після отримання цигарок від ОСОБА_9 , попросив останнього телефон щоб подзвонити. На прохання особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, ОСОБА_9 відмовив, оскільки у нього не було коштів на рахунку для здійснення дзвінка. Розуміючи, що добровільно ОСОБА_9 мобільний телефон не віддасть, особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, діючи згідно попередньо досягнутої домовленості із ОСОБА_7 , направленої на викрадення чужого майна, різким рухом своєї руки схопив мобільний телефон, який висів у ОСОБА_9 на поясі та спробував його зірвати. Проте, ОСОБА_9 , з метою збереження особистого майна, схопив нападника за руку, впав на коліна, стримуючи таким чином дії останнього, та почав кликати на допомогу.

З метою подолання опору потерпілого та доведення злочинного умислу до кінця, особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, наказав ОСОБА_7 вдарити ОСОБА_9 в область голови. В свою чергу ОСОБА_7 , діючи повторно, спільно та узгоджено з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, бажаючи подолати опір потерпілого з метою реалізації злочинного умислу, направленого на відкрите викрадення чужого майна, наніс один удар ногою в область голови ОСОБА_9 в результаті чого останньому завдав фізичного болю та заподіяв насильство, що не є небезпечним для здоров`я потерпілого. Користуючись тимчасовим безпорадним станом ОСОБА_9 , особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, зірвав мобільний телефон з поясу штанів потерпілого та, доводячи разом із ОСОБА_7 свої злочинні дії до кінця, утримуючи при цьому викрадений мобільний телефон «Nокіа 6700», який належав потерпілому, з місця вчинення злочину зникли, спричинивши останньому матеріальну шкоду на суму 300 гривень.

В апеляційній скарзі обвинувачений, вважаючи вирок суду незаконним, необґрунтованим, просить його скасувати та постановити новий вирок, яким змінити кваліфікацію даного правопорушення з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити відповідне покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції було грубо порушено територіальну підсудність даного провадження, оскільки дане правопорушення було скоєно у Шевченківському районі м. Києва.

Крім того, вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки відповідно до матеріалів справи всі дії, які мають кваліфікацію скоєння злочину за ознаками ч. 2 ст. 186 КК України були скоєнні ОСОБА_10 , справа відносно якого була виділена в окреме провадження, у зв`язку з його розшуком, а безпосередньо його дії, які за вироком суду полягають лише у нанесенні ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень, які не є небезпечними для здоров`я останнього та не потягли за собою короткочасний розлад фізичного здоров`я потерпілого, повинні кваліфікуватись за ч. 1 ст. 125 КК України, однак суд не звернув на це своєї уваги та неправильно застосував Закон України про кримінальну відповідальність.

Також судом при винесенні вироку не враховано і тієї обставини, що потерпілий не має до нього ніяких претензій, ні моральних, ні матеріальних.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, який, підтримуючи апеляційну скаргу, вказав, що не брав участі у відкритому заволодінні майном потерпілого, а лише наніс йомулегкі тілесні ушкодження, які не є небезпечними для здоров`я останнього, та просив перекваліфікувати його дії на ч. 1 ст. 125 КК України, захисника, який підтримав доводи апеляційної скарги обвинуваченого, а також прокурора, котрий заперечував проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, які оцінені судом відповідно до положень ст. 94 КПК України.

Зокрема, висновки суду обґрунтовуються даними, що містяться в показаннях потерпілого ОСОБА_9 про місце, час, обставини та учасників вчиненого щодо нього грабежу, про майно, яке було в нього викрадене, про застосування до нього насильства одним із учасників злочину; даними, які містяться в протоколі проведення слідчого експерименту за участю потерпілого, який вказав на обставини вчинення відносно нього відкритого викрадення його майна двома особами, в т.ч. і ОСОБА_7 , який, в той час, коли він чинив опір ОСОБА_10 в його спробі зірвати у нього з пояса джинсів чохол з мобільним телефоном, на вимогу ОСОБА_10 завдав йому ногою удар по голові в ділянку лівої скроні. Після цього він почав кричати, проте ОСОБА_10 зміг вирватися, зірвати телефон та разом з ОСОБА_7 втекли (а.п. 86-92); даними, що містяться у протоколі огляду місця події від 22.08.2014 року з фототаблицею, з якого слідує, що в приміщенні кабінету №344 ЛВ на ст. Київ-Пасажирський УМВС України на ПЗЗ, за адресою: м. Київ, площа Привокзальна, 1, у ОСОБА_10 було вилучено належний потерпілому ОСОБА_9 мобільний телефон «Нокіа 6700», який визнано речовим доказом (а.п. 58-59, 76); даними, що містяться у протоколі пред`явлення осіб для впізнання, відповідно до якого ОСОБА_9 серед пред`явлених для впізнання осіб, впізнав ОСОБА_7 , як особу, яка 22.08.2014 року разом з іншим невідомим чоловіком відкрито викрали його мобільний телефон, при цьому ОСОБА_7 наніс один удар по голові (а.п. 60-63).

Суд першої інстанції, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши всі обставини кримінального правопорушення, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 за попередньою змовою групою осіб вчинив відкрите викрадення майна потерпілого ОСОБА_9 , поєднане з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого.
За вказаними ознаками суд вірно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 в його апеляційній скарзі на неправильну кваліфікацію його дій, оскільки він не мав умислу на відкрите викрадення чужого майна, а мав на меті лише спричинення потерпілому легких тілесних ушкоджень, тобто про відсутність попередньої змови під час вчинення злочину, колегія суддів вважає необґрунтованими та надуманими.
Так, докладні показання потерпілого ОСОБА_9 , допитаного в судовому засіданні, свідчать про те, що дії ОСОБА_7 та особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, пов`язані з незаконним заволодінням мобільним телефоном потерпілого, були спільними та узгодженими, хоч насильство до нього при цьому було застосовано лише ОСОБА_7 .

При цьому потерпілий ОСОБА_9 підтвердив, що ОСОБА_7 з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, йшли вдвох йому назустріч і коли особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, почала рукою зривати з його поясу чохол з мобільним телефоном, ОСОБА_7 стояв неподалік, а в ході вчиненого ним опору з метою зашкодити заволодінню його майном особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, наказала ОСОБА_7 вдарити його і ОСОБА_7 завдав йому ногою удар по голові. Після чого, особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, зірвала мобільний телефон та разом з ОСОБА_7 втекли, і також разом були затримані.

Відповідно до висновків Верховного суду України, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь змовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільними умислами, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю або частково утворює об`єктивну сторону складу злочину.

Дії ОСОБА_7 та особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, за яких кожен з них виконував свою роль ОСОБА_7 застосовував насильство та знаходився поруч і своєї присутністю забезпечував вчинення злочину, інший - заволодівав чужим майном, а також наступні їх дії, свідчать про взаємодоповнюючий та взаємообумовлюючий характер їх дій, які були направлені на заволодіння чужим майном.
Про направленість умислу обвинуваченого саме на вчинення відкритого викрадення майна потерпілого беззаперечно вказували наявні у провадженні та наведені у вироку докази, у тому числі і частково визнавальні показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який не заперечував того, що він наніс потерпілому удар ногою в область голови, в результаті чого потерпілий перестав чинити опір, а також про те, що після їх затримання працівники міліції вилучили у ОСОБА_10 мобільний телефон, який належав потерпілому.
Отже, всупереч тверджень обвинуваченого про його непричетність до вчинення відкритого викрадення майна потерпілого, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про те, що дії обвинуваченого та особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, були об`єднані єдиним умислом, направленим на відкрите викрадення майна потерпілого, і з метою подолання опору, вони нанесли тілесні ушкодження потерпілому, після чого, не приховуючи своїх дій, відкрито викрали майно потерпілого, і такі їх дії, що вирізняються своєю узгодженістю та цілеспрямованістю, раптовістю та чітким спрямуванням на відкрите викрадення матеріальних цінностей і швидке зникнення із місця події, підтверджують наявність умислу на спільне викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_9 із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, а твердження ОСОБА_7 про те, що він не мав наміру викрасти майно потерпілого, розцінює як позицію захисту обвинуваченого, направлену на уникнення від відповідальності за фактично вчинений ним корисливий злочин.

Отже, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України і підстави для задоволення прохання обвинуваченого ОСОБА_7 про перекваліфікацію його дій з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України, відсутні.

Призначене покарання ОСОБА_7 відповідає вимогам ст.ст. 50, 65, 71 КК України, і є необхідним та достатнім для його виправлення, перевиховання і попередження вчинення ним нових злочинів.

Також, всупереч доводів апеляційної скарги обвинуваченого, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції було порушено територіальну підсудність даного провадження, оскільки питання про направлення даного кримінального провадження для розгляду до іншого суду було предметом розгляду Апеляційного суду м. Києва, яким ухвалою від 27.01.2014 року відмовлено у задоволенні подання голови Солом`янського районного суду м. Києва про направлення кримінального провадження відносно ОСОБА_7 за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва з тих підстав, що передача даного кримінального провадження з одного суду до іншого порушуватиме вимоги п. 1 ч. 1 ст. 34 КПК України.

При цьому, при перевірці кримінального провадженняапеляційним судом будь-яких істотних порушень норм закону,що унеможливили б прийняття законного та обґрунтованого рішення та стали б підставою для скасуваннявироку суду, колегія суддів не знаходить.
Враховуючи всі зазначені вище обставини, колегія суддів, визнаючи вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 законним та обґрунтованим, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
у х в а л и л а:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 11 березня 2015 року відносно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

______________________ _____________________ _____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3