Ухвалаіменем україни

27 листопада 2014 року м.
Київ

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі колегії:

головуючого Кульбаби В.М.,

суддів
Лагнюка М.М., Квасневської Н.Д.,

за участю прокурора Міщенко Т.М.,

захисника
ОСОБА_1,

засудженого ОСОБА_2,

секретаря Мельник Г.А.

розглянувши в судовому засіданні
кримінальне провадження, внесене до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 0002837 за
касаційною скаргою прокурора на вирок
Заводського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 19
березня 2014 року та ухвалу Апеляційного
суду Дніпропетровської області від 13
червня 2014 року щодо

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та
мешканця АДРЕСА_1, раніше не судимого,

в с т а н о в и в:

вироком Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 19 березня 2014 року ОСОБА_2
визнано винним у вчиненні злочину за ч.
1 ст. 121 КК України та призначено
покарання у виді позбавлення волі
строком на 5 років.

На підставі ст.ст. 75, 76, 104 КК України
звільнено від відбування покарання з
випробуванням з іспитовим строком 2
роки із покладенням обов'язків
повідомляти кримінальну виконавчу
інспекцію про зміну місця проживання,
періодично з'являтися для реєстрації.

Ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13 червня
2014 року вирок районного суду залишено
без зміни.

У касаційній скарзі прокурор ставить
питання про скасування вироку та
ухвали суду, призначення нового
розгляду в суді першої інстанції.
Стверджує, ухвалюючи вирок суд
допустив істотне порушення вимог
кримінального процесуального закону,
неправильно застосував закон України
про кримінальну відповідальність, що
потягло за собою невідповідність
призначеного покарання ступеню
тяжкості вчиненого злочину та особі
засудженого. Зокрема, відповідно до
обвинувального акту ОСОБА_2 наніс
потерпілому удар ножем у грудну клітку,
внаслідок чого останній отримав
проникаюче поранення з ушкодженням
лівої легені та серця, що свідчить про
спрямованість умислу на вбивство.
Наведене ставить під сумнів законність
прийнятого рішення в частині
перекваліфікації дій засудженого та
призначеного покарання. Суд
апеляційної інстанції розглянув
справу без урахування всіх цих доводів,
та помилку суду першої інстанції не
виправив.

У запереченнях на касаційну скаргу
прокурора законний представник ОСОБА_3
та захисник ОСОБА_1 вважають
кваліфікацію дій засудженого вірною, а
призначене покарання таким, що
відповідає ступеню тяжкості вчиненого
злочину та особі засудженого. Просять
відмовити у задоволенні скарги
прокурора.

За вироком суду ОСОБА_2 05 серпня 2013 року
в лісосмузі в передмісті
Дніпродзержинська під час суперечки із
неповнолітнім ОСОБА_4 на ґрунті
раптово виниклих особистих неприязних
відносин, умисно завдав потерпілому
удар ножем в ліву частину грудної
клітки, чим спричинив проникаюче
поранення з ушкодженням лівої легені
та серця - тяжке тілесне ушкодження,
небезпечне для життя в момент
заподіяння.

Заслухавши доповідь судді, прокурора,
котрий підтримав скаргу частково та
вважав, що ухвала апеляційного суду
підлягає скасуванню, а справа
призначенню до нового розгляду в суді
апеляційної інстанції, засудженого та
захисника, котрі заперечили проти
доводів скарги прокурора, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
вважає, що скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Висновок суду про винність ОСОБА_2 у
вчиненні злочину за який його
засуджено за викладених у вироку
обставин, ґрунтуються на доказах,
зібраних та оцінених відповідно до
вимог КПК України.

Суд обґрунтовано прийняв до уваги
показання засудженого про обставини
вчиненого злочину, за якими саме
потерпілий, спровокував конфлікт,
намагався вдарити засудженого.

Наведені обставини підтвердив у
судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4,
котрий показав, що підійшов до ОСОБА_2,
замахнувся щоб його вдарити, оскільки у
них були напружені стосунки.

Згідно з ч. 1 ст. 15 КК України та
роз'ясненнями, що містяться у пункті 4
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 07 лютого 2003 року № 2 «Про
судову практику в справах про злочини
проти життя та здоров'я особи», замах на
умисне вбивство може бути вчинено лише
з прямим умислом, коли особа усвідомлює
суспільно небезпечний характер свого
діяння, передбачає його суспільно
небезпечні наслідки й бажає їх
настання.

Досліджуючи фактичні обставини справи,
суд встановив, що спричинивши
поранення потерпілому, настання його
смерті не охоплювалося умислом
засудженого, оскільки після завдання
одного удару ножем, у ОСОБА_2 були
відсутні перешкоди для нанесення йому
більшої кількості ударів і позбавлення
життя.

Об'єктивно ці обставини
підтверджуються показаннями
потерпілого та очевидців події, котрі
підтверджують, що засуджений та
потерпілий штовхали один одного,
ОСОБА_2 вдарив ножем ОСОБА_4, після чого
потерпілий побіг, а засуджений
направився в іншу сторону.

Кваліфікуючи дії ОСОБА_2, суд
обґрунтовано зазначив, що не
встановлено будь-яких даних, що
засуджений діяв з прямим умислом на
вбивство.

Про відсутність такого умислу свідчить
встановлена поведінка засудженого,
котрий після нанесення удару ножем
потерпілому, добровільно припинив свої
дії.

Наведені докази, яким дана належна
оцінка судом першої та апеляційної
інстанції, не спростовують показання
ОСОБА_2 про обставини злочину.

Виходячи із сукупності доказів суд
обґрунтовано кваліфікував дії
засудженого за результатами наслідків
які наступили - умисне тяжке тілесне
ушкодження, небезпечне для життя в
момент заподіяння.

Наведене спростовує доводи касаційної
скарги прокурора.

З урахуванням відношення засудженого
до вчиненого злочину, котрий раніше не
судимий, вчинив злочин у
неповнолітньому віці, критично
ставиться до своїх дій, активно сприяв
розкриттю злочину, повністю
відшкодував завдану матеріальну та
моральну шкоду потерпілому, а також
тієї обставини, що потерпілий не
наполягав на призначенні суворого
покарання, суд обґрунтовано застосував
положення ст. ст. 75, 76 КК України, з чим
погоджується і колегія судді
касаційного суду.

Призначаючи ОСОБА_2 покарання, суд
дотримався вимог ст. 65 КК
України та врахував ступінь тяжкості
вчиненого злочину, обставини вчиненого
злочину, дані про особу засудженого.

Як убачається зі змісту ухвали, суд
апеляційної інстанції перевірив
доводи апеляційної скарги прокурора,
дав на неї відповіді і своє рішення
належним чином вмотивував.

Ухвала Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13 червня
2014 року відповідає вимогам ст. 419 КПК
України.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає доводи скарги прокурора
безпідставними, а касаційну скаргу
такою, що задоволенню не підлягає.

Виходячи з викладеного, керуючись
статтями 433-438 КПК України колегія
суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу прокурора залишити
без задоволення, а вирок Заводського
районного суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 19
березня 2014 року та ухвалу Апеляційного
суду Дніпропетровської області від 13
червня 2014 року щодо ОСОБА_2 залишити
без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Судді:

Квасневська Н.Д. Лагнюк М.М.

Кульбаба В.М.