Справа № 0910/1474/2012
Провадження № 11/779/372/2013
Категорія ст. 128 КК України
Головуюча у І інстанції Крилюк М. І.
Суддя-доповідач Попович С. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2013 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів Судової палати з
розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Івано-Франківської
області в складі :

головуючого - судді Поповича С. С.

суддів Ткачук Н. В., Томенчука Б.М.

з участю : секретаря Лавриновича С.Я.

прокурора Грищука В.І.

засудженого ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні кримінальну справу за
апеляцією засудженого ОСОБА_2 на вирок
Косівського районного суду від 09
жовтня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

Вказаним вироком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.
н., уродженця та жителя АДРЕСА_1, раніше
не судимого, громадянина України

визнано винним та засуджено за ст. 128 КК
України з призначенням покарання, із
застосуванням ст. 69 КК України - 510 грн.
штрафу.

Запобіжний захід до набрання вироком
законної сили залишено попередньо
обраний - підписку про невиїзд.

За вироком суду ОСОБА_2 засуджено за те,
що він спричинив необережне середньої
тяжкості тілесне ушкодження ОСОБА_3, що
спричинило тривалий розлад здоров`я.

І, зокрема за те, що ОСОБА_2 26 листопада
2011 року біля 19 год. в с. Прокурава
Косівського р-ну, діючи зі злочинною
самовпевненістю, передбачаючи і маючи
реальну можливість передбачити
можливість настання суспільно
небезпечних наслідків у вигляді
заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_3,
легковажно розраховуючи на їх
відвернення, штовхнув останнього від
себе, внаслідок чого ОСОБА_3 отримав
тілесні ушкодження у вигляді перелому
9, 10, 11 ребер, що згідно висновку
судово-медичної експертизи від 24
лютого 2012 року відносяться до тілесних
ушкоджень середнього ступеня тяжкості,
які спричинили тривалий розлад
здоров'я і утворені внаслідок
одноразової дії тупого твердого
предмету, можливо як в результаті
падіння на площину так і внаслідок
ударної дії тупого твердого предмету.

Засуджений в апеляції з доповненнями
просить вирок суду скасувати та
постановити новий виправдувальний по
відношенню до нього вирок,
застосувавши ст. 36 КК України. Таку
позицію мотивує тим, що вирок суду
вважає незаконним з підстав неповноти
судового розгляду, невідповідності
висновків суду фактичним обставинам
кримінальної справи, неправильного
застосування закону про кримінальну
відповідальність.

Неповнота судового розгляду полягає,
на його думку, в тому, що за постановою
суду від 07 серпня 2012 року ( том 1 а. с. 163 )
було призначено комісійну
судово-медичну експертизу, яка
відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 76 КПК
України 1960 року є обов`язковою для
визначення степеня тяжкості тілесних
ушкоджень. Однак, суд не виконав свою ж
постанову, посилаючись на ненадання
лікувальними закладами медичних
документів. Коли такі документи були
надані, суд відмовив у його клопотанні
щодо повторного направлення справи до
експертної установи для проведення
комісійної судово-медичної експертизи
( том 2 а. с. 227 ). Необхідність проведення
такої експертизи продиктована
неможливістю експерта, який надав
висновки судово-медичних експертиз,
відповісти на питання щодо характеру
спричинених йому та потерпілому
тілесних ушкоджень із-за відсутності
медичних документів ( том 1 а. с. 57-58, 62-64,
том 2 а. с. 4-6, 11-12, 17- 19 ).

Крім цього, ні органом досудового
слідства, ні судом не повністю виконано
його клопотання щодо виклику до суду та
допиту в якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6,
медперсоналу швидкої допомоги, яка
була викликана для надання засудженому
такої, експерта, а також постанови про
привід свідків ( том 1 а. с.150, том 2 а. с. 220
).

Невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи полягає в
тому, що суд з дійсних обставин, які
мали місце 26 листопада 2011 року в
житловому будинку апелянта в АДРЕСА_1,
зазначив тільки їх частину і виключно
ту, яка нібито підтверджує злочинність
дій.

У мотивувальній частині вироку суд не
вказав, що ОСОБА_3,перебуваючи в
нетверезому стані, ( сам цього не
заперечує ) напав на його житловий
будинок в темну пору доби, що такий
напад вчинив поза його волею,
пошкодивши вхідні двері, вибивши шибки
у вікні, що мотивом його дій була помста
за те, що ніби то апелянт повідомив
працівникам міліції про наявність в
потерпілого незареєстрованої зброї, що
за нібито такі дії він не тільки бив
засудженого, а вимагав грошової
компенсації, що маючи перевагу у
фізичній силі, будучи молодшим за
нього, саме він почав бити його,
знущатися над ним, що підтверджується
множинними тілесними ушкодженнями
виявленими під час стаціонарного
лікування та проведення
судово-медичної експертизи, що дії
потерпілого відрізнялися виключним
цинізмом і зухвалістю, яка полягає в
тому, що під час знущання над ним він
своїми пальцями намагався видавити
йому очі.

Він же не міг захистити себе і зробити
хоч щось для цього, так як фізично
потерпілий був сильнішим. Нападник міг
вбити його, якщо б йому не вдалося в
один з моментів, скориставшись його
станом сп`яніння, відштовхнути його і
вирватися на подвір`я свого ж будинку.
Саме тоді він і заховався в будинку
ОСОБА_7, який надав йому відповідну
допомогу та викликав швидку медичну
допомогу, а також повідомив до
Косівського РВ УМВС. Саме про таке
розповів суду ОСОБА_7 (том 1 а. с. 191 ), а не
так, як зазначив суд у мотивувальній
частині вироку. Саме телефонограма
ОСОБА_7 була зареєстрована черговим
Косівського РВ УМВС 26 листопада 2011 року
о 19 год. 20 хв. ( том 1 а. с. 13 ).

Повідомленням з Косівської ЦРЛ та його
заявами, які зареєстровані у черговій
частині Косівського РВ УМВС стало
відомо про злочинні дії ОСОБА_3 по
відношенню до нього ( том 1 а. с. 14-19 ). І
тільки під страхом кримінальної
відповідальності 01 грудня 2011 року
дільничний інспектор оформив протокол
усної від нього заяви, що нібито він
побив його ( том 1 а. с. 22 ).

Крім названих ним вище, об`єктивними
доказами таких обставин є висновки
судово-медичних експертиз щодо
отриманих ОСОБА_3 та ним тілесних
ушкоджень ( том 2 а. с. 4-6, 11-12, 17-19 ),
протокол огляду місця події ( том 1 а. с.
23, 77-84 ), з якого вбачається наявність
пошкоджених дверей та вікна в його
житловому будинку, наявність на стінах
та підлозі темних плям похожих на кров,
поясненням свідків ОСОБА_7, ОСОБА_4, які
бачили як засуджений втікав з свого
житлового будинку, як просив в них
допомоги і захисту, як вони викликали
швидку медичну допомогу ( том 1 а. с. 191, 195
).

Суд покази таких свідків у
мотивувальній частині вироку вважає
необ`єктивними, що не підтверджуються
іншими доказами, а також, що ці люди не
були очевидцями знущання ОСОБА_3 над
ним.

Ніхто не заперечує, що очевидцями події
були інші особи. В той же час вказані
свідки бачили подальші дії його та
нападника, знають його і його норов та
поведінку.

Неправильне застосування закону про
кримінальну відповідальність полягає
в тому, що суд не тільки не застосував, а
навіть не обговорив питання
застосування ст. 36 КК України.

Суд, незважаючи на його та доводи
захисника, повністю відкинув і не
спростував у вироку та не дав правову
оцінку діям потерпілого, те, що він
напав на його помешкання, що побив його,
а також не те, що не застосував, а
знехтував вимогами ст. ст. 36, 39 КК
України.

Він же вважає, що діяв у межах
необхідної оборони відповідно до ст. 36
КК України.

Перекваліфікація органом досудового
слідства його дій з ст. 122 на ст. 128 КК
України, свідчить про те, що він не
тільки не вчиняв нападнику дієвого та
відповідного опору, а тільки
відштовхнув ОСОБА_3 від себе, щоб втекти
з свого ж помешкання. Говорити про
перевищення меж необхідної оборони
взагалі немає будь-яких правових
підстав, так як його дії не були навіть
направлені на спричинення йому шкоди,
що отримані ним легкі тілесні
ушкодження з розладом здоров`я і
наявність у потерпілого середньої
тяжкості тілесних ушкоджень вчинених з
необережності відповідає
небезпечності посягання, обстановці
захисту і є практично адекватними.

Він переконаний, що мав право умисно, а
не тільки з необережності, заподіяти
шкоду ОСОБА_3, враховуючи ті конкретні
обставини, які мали місце вечором 26
листопада 2011 року. Саме такі його дії і
виключають кримінальну
відповідальність.

Наявність постанови суду про залишення
в силі постанови органу досудового
слідства про відмову в порушенні
відносно ОСОБА_3 кримінальної справи за
вчинене ним по відношенню до нього, не є
підставою і перепоною для застосування
судом ст. 36 або 39 КК України. На даний
час відкрито кримінальне провадження
відносно ОСОБА_3 за дії, що мали місце 26
листопада 2011 року по відношенню до
нього і проводиться досудове
розслідування і суду було про таке
відомо.

Заслухавши доповідь судді, засудженого
ОСОБА_2, який підтримав доводи,
викладені в апеляції, прокурора, який
вважав вирок суду законним та
обґрунтованим, перевіривши матеріали
кримінальної справи, провівши судове
слідство в частині дослідження
обставин, що можуть мати значення при
кваліфікації дій засудженого,
обговоривши викладені в апеляції
доводи, колегія суддів вважає, що
апеляцію слід задовольнити частково
виходячи з наступного.

Ст. 365 КПК України 1960 року передбачає, що
вирок суду перевіряється апеляційним
судом в межах апеляційних вимог.

Відповідно до вимог ст. 323 КПК України
вирок суду повинен бути законним і
обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок
лише на тих доказах, які були
розглянуті в судовому засіданні і
оцінює ці докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об»єктивному
розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Ст. 334 КПК України 1960 року передбачає, що
мотивувальна частина обвинувального
вироку повинна містити в тому числі :
формулювання обвинувачення, визнаного
судом доведеним, способу вчинення та
наслідків злочину, форми вини і мотивів
злочину. В цій частині вироку
наводяться обставини, які визначають
ступінь тяжкості вчиненого та докази,
на яких ґрунтується висновок суду, з
зазначенням мотивів, з яких суд
відкидає інші докази.

Згідно з положеннями ст. 334 КПК України
та роз'ясненнями, які Пленум Верховного
Суду України дав у п. п. 16 і 17 Постанови
від 29 червня 1990 року № 5 "Про виконання
судами України законодавства і
постанов Пленуму Верховного Суду
України з питань судового розгляду
кримінальних справ та постановлення
вироку", суду, при постановленні вироку,
належить дати аналіз усіх зібраних у
справі доказів, тобто всіх фактичних
даних, які містяться з показах свідків,
потерпілих, підсудного, у висновку
експерта, а також суд, керуючись
законом, повинен дати остаточну оцінку
доказам з точки зору їх допустимості і
достовірності, яка має ґрунтуватися на
всебічному, повному об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в
сукупності.

Положеннями п. 18 вказаної постанови
визначено, що мотивування у вироку
висновків щодо кваліфікації злочину
полягає у зіставленні установленого
судом фактичного діяння і ознак
злочину, передбаченого тією чи іншою
статтею кримінального закону, і
формулюванні висновку про
відповідність вчинених дій
пред»явленому обвинуваченню.

Проте, як видно з вироку у даній справі,
зазначених вимог закону не було
додержано, оскільки судом неповно
перевірені всі обставини, які мають
значення для правильного вирішення
питання про наявність в діях
засудженого складу інкримінованого
йому злочину, не дано оцінки всім
дослідженим у справі доказам.

З тексту вироку незрозуміло чому дії
засудженого кваліфіковано саме за ст.
128 КК України.

Призначивши судово-медичну експертизу
виходячи з того, що для такого є
відповідні підстави суд в той же час не
домігся її виконання, чим допустив
неповноту судового слідства. Залишивши
без задоволення клопотання
засудженого щодо виклику та допиту
свідків суд таким чином теж допустив
неповноту судового слідства.

Знаючи, що проти ОСОБА_3 теж порушено
кримінальну справу по подіях які мали
місце одночасно з подіями за якими
обвинувачувався ОСОБА_2, суд не
вирішував питання про доцільність та
необхідність вирішення справи по обох
обвинуваченнях в одному провадженні,
що дасть можливість об»єктивно оцінити
як дії ОСОБА_2 так і ОСОБА_3, при розгляді
справ у окремих провадження вирішити
правильно справу буде складно.

Розглядаючи завчасу, 05 квітня 2013 року, а
не при постановленні кінцевого рішення
у справі, клопотання захисника про
закриття справи виходячи з того, що має
місце необхідна оборона, а не злочин з
боку ОСОБА_2, суд допустився суттєвої
помилки оскільки у цій постанові
завчасу вирішив питання щодо
винуватості ОСОБА_2, вказавши, що
зібрані докази свідчать про вчинення
ОСОБА_2 необережного злочину і що факт
дій підсудного з метою необхідної
оборони не підтвердився ( том 2 а. с. 230 ).

Після винесення такої постанови суддя
відповідно до змісту п. 4 ч. 1 ст. 54 КПК
України 1960 року підлягала відводу, але
заявлений відвід в той же день було
відхилено постановою суду ( том 2 а. с. 232
). Вказане є безумовною підставою до
скасування вироку та направлення
справи на новий судовий розгляд.

При новому судовому розгляді слід
врахувати та виконати викладене вище,
повно і всебічно дослідити всі
обставини справи у їх сукупності,
дослідити суть та доводи
обвинувачення, пред»явленого ОСОБА_2,
перевірити обставини, на які
посилається апелянт у апеляції, дати їм
належну правову оцінку і з врахуванням
зазначеного та інших вимог чинного
законодавства, постановити законне та
вмотивоване судове рішення в
залежності від встановлених обставин.

Керуючись ст. ст. 365, 366, 367 КПК України 1960
року, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляцію засудженого ОСОБА_2
задовольнити частково.

Вирок Косівського районного суду від 09
жовтня 2013 року щодо ОСОБА_2 за ст. 128 КК
України скасувати, а справу направити
на новий судовий розгляд в той же суд
іншим складом суду.

Ухвала оскарженню в касаційному
порядку не підлягає.

С У Д Д І :

_______________ ________________ _________________

С. С. Попович Н. В. Ткачук Б.М.Томенчук

Згідно з оригіналом :

Суддя : С.С. Попович