Ухвала

іменем україни

16 червня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:

головуючого ОСОБА_8,
суддів: при секретаріОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
за участю прокурора ОСОБА_12,
розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора Вінницької області на вирок Вінницького міського суду від 10 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 02 жовтня 2014 року у кримінальному провадженні № 0000022 щодо

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя АДРЕСА_1, раніше судимого за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2013 року за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді арешту на строк 1 місяць,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК,

в с т а н о в и в:

За вказаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом, ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов'язки, передбачені пунктами 2-4 ч. 1 ст. 76 КК.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Вирішено питання про речові докази та судові витрати.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він у кінці жовтня 2012 року вночі, перелізши через паркан із металевої сітки, який огороджує домоволодіння ОСОБА_7 на АДРЕСА_2, проник на вказане подвір'я, звідки вчинив крадіжку металевих предметів, заподіявши потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 490 грн.

У касаційній скарзі прокурор просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_6 у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, унаслідок чого було призначено покарання, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину через суворість. Вважає неправильною кваліфікацію дій засудженого за ч. 3 ст. 185 КК за ознакою «проникнення», оскільки територія домоволодіння не призначена для зберігання матеріальних цінностей, а тому вона не є сховищем. Прокурор також указує на те, що суд у резолютивній частині вироку мав зазначити, що провадження за цивільним позовом закривається.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу частково, просив виключити із судових рішень кваліфікуючу ознаку злочину «проникнення у житло та інше приміщення», перевіривши матеріали провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Доводи прокурора про необхідність перекваліфікації діяння ОСОБА_6 з ч. 3 на ч. 1 ст. 185 КК, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Відповідно до роз'яснень. які містяться у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», під сховищем слід розуміти певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо), а також залізничні цистерни, контейнери, рефрижератори, подібні сховища тощо. Не може визнаватися сховищем неогороджена і така, що не охороняється, площа або територія, на яку вхід сторонніх осіб є вільним, а також та, що була відведена та використовується для вирощування продукції чи випасу тварин (сад, город, ставок, поле тощо).

Як убачається з матеріалів справи, територію домоволодіння ОСОБА_7 було огороджено парканом із металевої сітки з метою запобігання доступу сторонніх осіб. ОСОБА_6 вчинив крадіжку чужого майна, перелізши через огорожу, тобто проникнувши до сховища, де зберігалися матеріальні цінності.

Отже, за встановлених судом фактичних обставин діяння ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК кваліфіковано правильно як таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у сховище.

Разом із тим, формулюючи обвинувачення, визнане доведеним, суд першої інстанції вказав у вироку, що засуджений вчинив крадіжку, поєднану із проникненням, окрім сховища, також у житло та інше приміщення. Таке посилання не відповідає встановленим обставинам кримінального провадження, а тому, на думку колегії суддів, є зайвим. Апеляційний суд, залишивши вирок без зміни, не виправив помилки, допущеної місцевим судом.

Виходячи з викладеного, касаційний суд вважає за необхідне внести відповідні зміни до судових рішень, виключивши з них посилання на проникнення засудженого у житло та інше приміщення.

Та обставина, що суд першої інстанції залишив без розгляду цивільний позов, не закривши провадження у цій частині, не суперечить вимогам ст. 370, п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК, як про це зазначає прокурор у касаційній скарзі, оскільки потерпілий ОСОБА_7 у судовому засіданні заявив про відсутність із його боку претензій матеріального характеру до засудженого і просив залишити позов без розгляду.

Покарання ОСОБА_6 призначено з урахуванням конкретних обставин справи в їх сукупності, ступеня тяжкості вчиненого ним злочину та даних про особу засудженого, воно є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення й попередження вчинення нових злочинів, тобто відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли би вплинути на обґрунтованість і правильність судових рішень, не встановлено.

Керуючись статтями 433 - 436 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Вінницького міського суду від 10 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 02 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Виключити із судових рішень кваліфікуючу ознаку злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, - «проникнення у житло та інше приміщення».

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10